САРА ДЖ. МААС

СТЪКЛЕНИЯТ ТРОН - ЦЯЛАТА ПОРЕДИЦА

1.СТЪКЛЕНИЯТ ТРОН

1.

След година робство в Солните мини на Ендовиер Селена Сардотиен бе свикнала да се придвижва навсякъде в окови и с насочен към нея меч. Повечето от хилядите роби в Ендовиер получаваха същото отношение — макар че Селена винаги беше придружавана на отиване и на връщане от мините от около половин дузина допълнителни стражи. Тези мерки бяха необходими, за да удържат Асасина на Адарлан. Това, което не очакваше обаче, бе закачуленият мъж в черно, застанал до нея.

Той стисна ръката й, докато я превеждаше през бляскавата сграда, в която живееха повечето управници на Ендовиер. Минаха по спускащи се надолу коридори, изкатериха водещи нагоре стълби, и така отново и отново, докато тя не изгуби всякаква представа къде се намира.

Поне това бе идеята на придружителя й. Самата тя не пропусна да забележи, че минават по едно и също стълбище само през броени минути. Отбеляза си също и че вървят на зигзаг през различните етажи, независимо че сградата си имаше нормални стълби и коридори. Щеше да се обиди от елементарните опити да я заблудят, ако не оценяваше старанието му.

Накрая излязоха на един особено дълъг коридор. Стъпките им бяха единственото нещо, което нарушаваше тишината. Мъжът до нея бе висок и строен, но лицето му оставаше скрито под качулката. Това също целеше да я стресне и да я направи по-сговорчива. Вероятно затова бе облечен и в черно. Главата му се обърна към нея и Селена се усмихна сърдечно.

Той отново погледна напред и стисна ръката й по-силно.

Всичко това бе много мило, реши тя, макар да нямаше представа защо мъжът я бе пресрещнал в мината. Но след цял ден, прекаран в изстъргване на сол от вътрешността на планината, нито неговото присъствие, нито това на шестимата стражи, които го придружаваха, подобриха настроението й.

Не можа обаче да не наостри слух, когато той се представи като Каол Уестфол, капитан на кралската стража. Внезапно небето се залюля, сякаш планините зад нея я бяха блъснали, и дори земята набъбна под краката й.

Отдавна не бе изпитвала страх. Не си го позволяваше. Всяка сутрин, щом като се събудеше, си повтаряше, че не бива да се страхува. Цяла година тези думи бяха единственото, което запази разсъдъка й във вечния мрак на мините.

Не се страхувай.

Нямаше обаче намерение да разкрива нищо от това на капитан Уестфол.

Селена разгледа покритата с ръкавица длан, която я държеше за китката. Черната кожа бе почти толкова тъмна, колкото и калта по плътта й.

Тя се опита да намести разкъсаната си мръсна туника със свободната си ръка и въздъхна. Влизаше в мините преди изгрев и излизаше след залез. Почти никога не виждаше слънцето и под калта беше бледа като труп. А някога бе привлекателна, дори красива... но това вече нямаше значение, нали?

Завиха по още един коридор и погледът й се премести върху меча на непознатия. Беше добре изработен, с красива дръжка във формата на орел.

Закачуленият забеляза погледа й, а покритата с ръкавица ръка се спусна върху главата на орела.

Селена отново се усмихна.

— Доста далеч сте от Рифтхолд, капитане — каза тя и се прокашля учтиво. — Вие с армията, която по-рано чух да вдига тупурдия, ли дойдохте?

Тя се вгледа в тъмнината под качулката му, но не видя нищо. Въпреки това усети преценяващия му поглед и му отвърна най-нахално.

Капитанът на кралската стража щеше да е достоен или поне интересен противник. Ако имаше късмет, можеше да я принуди да положи известно усилие, за да го победи.

Мъжът вдигна ръката от меча си и черният му плащ скри оръжието. Тя обаче успя да забележи златния уивърн[1], изобразен на туниката му.

Знакът на краля.

— Какво те е грижа за армията на Адарлан? — отговори той. Стана й приятно да чуе глас като своя — спокоен и без диалект, макар да принадлежеше на кралски копой.

— Ами, нищо — вдигна рамене тя и той изръмжа раздразнено.

Щеше да й е приятно да види как кръвта му се лее по мрамора. Веднъж се бе ядосала така на първия си пазач, който бе избрал неправилния момент, за да й досажда. Все още помнеше чувството от забиването на кирката в стомаха му, както и лепкавата кръв по ръцете и лицето й. Можеше да обезоръжи двама от стражите за едно мигване на окото. Дали капитанът щеше да издържи по-дълго от някогашния й надзирател? Замислена върху евентуалния резултат, тя се ухили още по-широко.

— Не ме гледай така — предупреди я той и отново постави ръка на меча си. Селена се постара да скрие усмивката си. Минаха през серия дървени врати — същите, които бяха оставили зад гърба си преди няколко минути. Ако искаше да избяга, просто трябваше да завие наляво и да слезе три етажа надолу по стълбите. Единственото нещо, което постигнаха с тази тактика за объркване, бе, че тя напълно опозна сградата. Глупаци.

Сега пък накъде отиваме? — Попита миличко тя и отметна сплъстен кичур от косата си назад. Когато закачуленият не й отговори, стисна зъби.

Ехото в коридорите бе прекалено силно, за да нападне капитана, без да предупреди цялата сграда. Не бе сигурна къде е ключът за оковите й, а да търчи с тях, докато я преследват шестима стражи, щеше да бъде уморително.

Накрая влязоха в коридор с железни свещници. Навън бе паднала нощ, а фенерите грееха толкова ярко, че почти нямаше сянка, в която да се скриеш.

Можеше да чуе от двора тътренето на другите роби към дървения коптор, в който спяха. Дрънченето на веригите и виковете на агония образуваха хор, точно толкова познат, колкото и отвратителните песни, които пееха по цял ден. Плющенето на камшика внасяше допълнителен акорд в симфонията на жестокост, която Адарлан бе създал за своите най-големи престъпници, най-бедни граждани и най-нови роби.

Някои от затворниците бяха обвинени, че практикуват магия — не че можеха да го сторят, предвид, че в териториите на кралството тя беше изчезнала. Имаше обаче много роби бунтовници от Ейлве, една от последните държави, които все още се бореха с властта на Адарлан. Когато обаче опиташе да ги разпита за новини, получаваше само празни погледи. Бяха ги прекършили. Не смееше и да си помисли какво са им причинили адарланските им мъчители. Понякога се чудеше дали нямаше да е по-добре за тях да бяха загинали в битка. И дали нямаше да е по-добре за самата нея да е мъртва, а не пленница. Не предадена.

В момента обаче имаше други грижи. Дали най-накрая нямаше да я обесят? Усети хлад в стомаха си. Действително бе достатъчно важна, за да бъде екзекутирана лично от капитана на кралската стража. За какво обаче им трябваше да я вкарват в тази противна сграда?

Най-после спряха пред стъклени врати в червено и златно, които бяха толкова дебели, че през тях не се виждаше нищо. Капитан Уестфол кимна на двамата стражи, застанали от двете им страни, и мъжете тропнаха с копия, за да го поздравят.

Ръката на капитана стисна нейната толкова силно, че я заболя. Той придърпа Селена към себе си, но краката й сякаш бяха от олово и тя му се опълчи.

— В мините ли ти се връща? — попита той. Звучеше леко развеселен.

— Може би ако знаех за какво става въпрос, нямаше да се дърпам толкова.

— Скоро ще разбереш.

Дланите й се изпотиха. Да, най-после щяха да я убият.

Вратите се отвориха със скърцане и разкриха тронна зала. Гигантски полилей, оформен като лоза, заемаше по-голямата част от тавана, а диамантената му светлина стигаше чак до прозорците в далечния край на залата. В сравнение с мрака навън цялата тази яркост й се видя като плесница. Напомняне за това колко много печелят от труда й.

— Влизай — изръмжа капитанът, избута я със свободната си ръка и най-накрая я пусна. Селена се олюля, а покритите й с мазоли нозе се хлъзнаха по излъскания под. Изправи се и се обърна назад, за да види появата на нови шестима стражи.

Четиринайсет, без да броим капитана. Всички — със златния уивърн на туниките си. Това бяха личните телохранители на кралското семейство, безпощадни и светкавични, обучавани още от раждането си да защитават и убиват.

Тя преглътна. Бе едновременно замаяна и изплашена, но все пак се обърна към залата. На покрития с орнаменти дървен трон седеше красив младеж. Всички се поклониха, а сърцето й прескочи един удар.

Бяха я отвели пред престолонаследника на Адарлан.

2.

— Ваше Височество — каза капитанът на стражата. Изправи се след нисък поклон, свали качулката си и разкри късо подстриганата си кестенява коса. Явно качулката наистина бе използвана, за да я стресне. Все едно такъв номер би свършил работа при нея.

Въпреки раздразнението си обаче тя премигна. Беше толкова млад!

И макар да не бе прекалено хубав, капитан Уестфол я привлече с ясните си златистокафяви очи и суровото си лице.

Сведе поглед и внезапно усети цялата мръсотия по тялото си.

— Това ли е тя? — попита престолонаследникът на Адарлан, а Селена се огледа, докато капитанът кимаше. И двамата се бяха вторачили в нея в очакване тя да се поклони. Когато остана изправена, Каол се размърда неспокойно, а принцът погледна критично към капитана си, преди да вирне брадичката си още по-високо.

Да му се поклони, как ли пък не! Нямаше да изкара последните мигове от живота си като послушно животно.

Зад гърба й отекнаха стъпки и някой я хвана за врата. Преда да бъде хвърлена върху ледения мраморен под, Селена видя само червендалесто лице, на което бяха цъфнали пясъчноруси мустаци. Лицето й пламна от болка, а пред очите й излязоха звездички. Ръцете я заболяха от оковите, които им пречеха да се наместят както трябва. Сълзи от болка потекоха по бузите й, макар да се помъчи да ги преглътне.

— Така ще поздравяваш бъдещия си крал — излая червендалестият. Асасинът изсъска и оголи зъби към коленичилия мръсник. Беше огромен като надзорника й, в червени и оранжеви дрехи, съвпадащи с цвета на оредяващата му коса. Тъмните му като обсидиан очи заблестяха, а хватката му около врата й се затегна. Ако можеше да мръдне ръката си само с няколко сантиметра, тя щеше да успее да го събори и да вземе меча му....

Но тогава оковите се забиха в стомаха й. Лицето й поаленя от ярост.

В залата настъпи тишина, която престолонаследникът наруши.

— Така и не разбрах какъв е смисълът да караш някой да се поклони, когато идеята на жеста е той сам да покаже верността и уважението си.

Звучеше отегчен.

Селена се опита да погледне към принца, но видя само черните му ботуши.

— Аз, естествено, зная, че съм си спечелил уважението Ви, херцог Перингтън. Не виждам обаче защо трябва да полагате такива усилия, за да убедите Селена Сардотиен в мнението си. И двамата сме наясно, че тя няма причина да обича семейството ми. Може би целта ви е била просто да я унижите.

Той направи кратка пауза и тя можеше да се закълне, че погледът му се е спрял върху лицето й.

— Мисля обаче, че няма нужда да си правим труда. — Отново замълча за момент. — Нямате ли среща с ковчежника на Ендовиер?

Би било жалко да закъснеете, особено предвид факта, че бихте целия път до тук заради него.

Мъчителят й разбра, че го гонят, и изръмжа, но я пусна. Селена отлепи бузата си от пода, но остана на земята, докато той не излезе. Ако успееше да се измъкне, щеше да намери този херцог и да му върне жеста.

Докато се изправяше, видя, че е оставила мръсна следа по пода, и се намръщи. Звънът на оковите й отекна в притихналата зала и я накараха да се намръщи още повече. Беше тренирана за асасин от осемгодишна възраст, от деня, в който Кралят на асасините я бе намерил полумъртва на брега на една замръзнала река и я бе прибрал в крепостта си. Нямаше да си позволи да бъде унизена от нищо, най-малкото пък заради това, че е мръсна. Отметна сплетената си на плитка коса назад и гордо вдигна глава. Очите й срещнаха тези на принца.

Дориан Хавилиард й се усмихна. Изкуствено, разбира се, с усмивката на благородник, обучен от малък в дворцовите интриги. Седеше отпуснат на трона си, подпрял брадичката си с една ръка, а златната му корона блестеше на меката светлина. Златният кралски уивърн бе избродиран на гърдите на тъмния му жакет, а червеното му наметало се спускаше елегантно около тялото му. Очите му бяха изумително сини, с цвета на моретата край далечните топли страни, и контрастът между тях и гарвановочерната му коса спря дъха й. Беше красив. Изключително красив. И едва ли на повече от двайсет.

„Но принцовете не са красиви! Те са сополиви, глупави, отвратителни! Този... не е честно да е хем принц, хем красив."

Тя се размърда, а той се намръщи и я огледа.

— Спомням си, че те помолих да я изкъпеш — каза на капитан Уестфол, който пристъпи напред. Бе забравила, че в стаята има и друг човек. Огледа парцалите по себе си и мръсната си кожа и не успя да потисне чувството за срам. Това бе толкова унизително за едно някога красиво момиче!

На пръв поглед някой щеше да реши, че очите й са сини или сиви, в зависимост от цвета на дрехите й. Само отблизо се виждаше и тънкият златист кръг около зениците. Повечето хора обаче биваха привлечени от златистата й коса, която все още пазеше спомена за някогашната си хубост. Накратко. Селена Сардотиен бе надарена с някои красиви черти, които компенсираха мнозинството по-обикновени. Още като младо момиче установи, че с помощта на козметиката може да изглежда фатална.

Но сега застанала пред Дориан Хавилиард се чувстваше като уличен плъх. Лицето й пламна, когато капитан Уестфол отговори.

— Не исках да Ви карам да чакате.

Каол посегна към нея, но престолонаследникът поклати глава.

— Не бързай с банята. Искам да видя потенциала й.

Принцът изправи рамене, без да изпуска Селена от поглед.

— Не вярвах, че някога ще имаме удоволствието да се запознаем. Както може би се досещаш, аз съм принц Дориан Хавилиард, престолонаследник на Адарлан, а може би и на по-голямата част от Ерилея.

Тя се опита да потисне горчивината в себе си, когато чу това име.

— А ти си Селена Сардотиен, Асасинът на Адарлан. Може би най-добрият убиец в цяла Ерилея. — Огледа я внимателно, след което вдигна тъмните си добре поддържани вежди. — Малко младичка ми се виждаш. — Той опря лакти на бедрата си. — Чувал съм най-невероятни неща за теб. Как ти се вижда Ендовиер след лукса в Рифтхолд?

„Надменен боклук."

— По-щастлива не мога и да бъда — отвърна напевно тя и заби нокти в дланите си.

— И си все още жива, което си е едно малко чудо. Повечето хора в мините не преживяват и месец.

— Както казахте, малко чудо.

Тя премигна и намести оковите си, все едно са ръкавици. Престолонаследникът се извърна към капитана.

— Много й знае устата, не мислиш ли? Не изглежда като да е от село.

— Радвам се, че го оценявате.

— Ваше Височество — сопна й се Каол Уестфол.

— Какво? — не разбра Селена.

— Ще се обръщаш към него с „Ваше Височество"!

Селена му се ухили, след което отново се обърна към принца. Дориан Хавилиард се засмя.

— Скъпа, нали разбираш, че вече си робиня? Май присъдата ти не те е научила на нищо.

Щеше да скръсти ръце, ако не бяха оковани.

— Освен да боравя с кирка, на нищо друго.

— Не си ли опитвала да избягаш?

— Веднъж — усмихна се бавно тя.

— Не си ми казал — вдигна вежди принцът към капитан Уестфол. Селена надзърна през рамо към Каол, който погледна извинително към владетеля си.

— Главният тъмничар ме уведоми този следобед, че е имало инцидент. Преди три месеца...

— Четири — поправи го Селена.

— Преди четири месеца — обясни Каол. — Сардотиен се е опитала да избяга, веднага след като е пристигнала.

Тя зачака, но той не пожела да каже нищо повече.

— Пропусна най-хубавата част! — скара му се тя.

— Има най-хубава част? — попита престолонаследникът, а изражението на лицето му застина по средата между усмивка и гримаса.

Каол я изгледа кръвнишки и продължи:

— Бягството от Ендовиер е невъзможно. Баща ви се е погрижил за това. Всеки от стражите ни може да простреля катерица от шейсет метра. Да се опиташ да се измъкнеш е самоубийство.

— Но ти си жива — довърши принцът.

— Да. — Усмивката на Селена помръкна.

— Как така? — попита Дориан.

— Откачих. — Очите й изстинаха.

— Така ли го наричаш? — възмути се капитан Уестфол. — Убила е тъмничаря си и двайсет и трима стражи, преди да я хванат. Била е на косъм от стената, преди да я зашеметят.

— Е? — попита Дориан. — Капитан Уестфол, колко далеч може да стигне един роб от мините, докато се опитва да избяга?

— Метър — промърмори той. — Стражите ни обикновено го застрелват, преди да е изминал и метър.

Мълчанието на престолонаследника не я зарадва.

— Знаела си, че се самоубиваш — каза накрая той. Веселието бе изчезнало от тона му.

Може би не бе толкова добра идея да се хвали с бягството си.

— Да — призна си тя.

— Но не са те убили.

— Баща ти нареди да бъде оставена жива колкото се може по-дълго. Да преживее нещастието, което Ендовиер носи на враговете си. Побилите я тръпки нямаха нищо общо с температурата в залата.

— Никога не съм си и мечтала, че ще избягам.

Прочете съжалението в погледа му и й се прииска да го удари.

— Много ли белези носиш? — попита принцът.

Тя се усмихна и сви рамене, докато той слизаше от подиума.

— Обърни се, нека видя гърба ти.

Селена се намръщи, но се подчини, докато принцът вървеше към нея. Каол ги приближи.

— Не мога да ги видя през цялата тази мръсотия — оплака се принцът, докато се мъчеше да разгледа тялото й през парцаливата туника, — а и тази ужасна миризма не ме улеснява!

Тя се намръщи още повече.

— Когато човек не разполага с баня и парфюм, не може да ухае като вас. Ваше Височество!

Престолонаследникът изцъка с език и я обиколи бавно. Каол и стражите му ги гледаха с ръце на мечовете.

Не че това щеше да им помогне. За по-малко от секунда тя можеше да преметне оковите си около врата на принца и да разкъса трахеята му. Щеше да е забавно, дори само заради изражението на Каол.

Принцът обаче явно не осъзнаваше в каква опасност се намира. Селена се почувства обидена.

— Така като гледам — продължи да коментира той — има три големи белега. Можеше и да е по-зле, но ще трябва да разчитаме на роклите, за да ги скрием.

— Рокли?

Бе толкова близо до нея, че можеше да различи елегантния шев на жакета му.

Оказа се, че не мирише на парфюм, а на коне и стомана.

— Какви забележителни очи имаш — усмихна се Дориан. — И колко гневни!

Достатъчно близо беше, за да го удуши — него, сина на човека, обрекъл я на бавна агония. Селена беше на ръба.

— Искам да знам... — отвори уста тя, но в този момент капитанът на охраната я дръпна рязко назад.

— Нямаше да го убия, тъпако!

— Дръж си езика, за да не се озовеш обратно в мините — предупреди я капитанът и кафявите му очи заблестяха.

— Надали ще ме върнете там.

— И защо си толкова сигурна? — попита Каол.

Дориан се върна на трона си. Сапфирените му очи грейнаха.

Тя погледна първо единия, после другия, и изправи рамене.

— Защото искате нещо от мен, иначе нямаше да се унижавате да ме срещате лично. Не съм тъпа, макар да се оставих да ме хванете като последна глупачка. Замислили сте някаква интрига. Защо иначе ще рискувате да напуснете столицата? Проверихте дали съм здрава и с акъла си. Видяхте, че още не съм полудяла въпреки инцидента със стената. А сега настоявам да науча какво търся тук и какво искате от мен, щом няма да ме трепете.

Двамата мъже си размениха погледи. Дориан щракна с пръсти.

— Ами, имам едно предложение за теб.

Цялата се напрегна. Никога, дори в най-дръзките си мечти, не бе подозирала, че ще има възможността да разговаря с Дориан Хавилиард.

И сега можеше да го убие. Щеше да е лесно да изтрие арогантната усмивка от лицето му и да съсипе баща му така, както той бе съсипал нея.

Но с това предложение можеше и да успее да избяга. Озовеше ли се извън стените, бе сигурна, че ще е свободна. Щеше да изчезне и да се скрие в планините, в спокойствието на гората, с постеля от борови иглички и завивка от звездно небе.

Можеше да го направи. Просто трябваше да се озове отвъд проклетата стена. Бе стигнала толкова далеч...

Но сега каза само:

— Слушам ви.

3.

Очите на принца заблещукаха развеселени от нахалството й, но се спряха на извивките на тялото й. На Селена й се щеше да му издере лицето, задето я зяпа така, но после си даде сметка, че той си дава труда да го прави въпреки цялата мръсотия по нея. Принцът кръстоса дългите си крака.

— Вън — нареди той на стражите. — Каол, ти не. Остани, където си.

Селена пристъпи напред, когато стражите излязоха и затвориха вратите зад себе си. Невероятно глупав ход! Но лицето на Каол остана неразгадаемо. Не можеше наистина да вярва, че е способен да я удържи, ако реши да избяга! Какво ли бяха намислили, че да постъпват толкова безотговорно?

— Не загряваш ли, че е опасно да си толкова нагла, при положение, че свободата ти е на косъм? — изсмя се обаче принцът. Това вече не го очакваше.

— Свободата ми.

Думата я накара да си представи заснежени върхове и разлюлени морета, тревисти поляни, огрени от слънцето, и дълбоки пропасти, в които светлината никога не проникваше напълно.

Земя, която бе забравила.

— Да, свободата ти. Предлагам ти да се държиш една идея по-възпитано, госпожице Сардотиен, освен ако не предпочиташ да се върнеш в мините. Макар че това поведение не е съвсем безполезно. Няма да те лъжа как империята на татко е изградена на светлите принципи на доверието и разбирателството. Ти вече знаеш, че не е така.

Пръстите й се извиха като нокти, но тя изчака да види какво още има да й каже.

Очите им се срещнаха. Погледът му сякаш се мъчеше да я разгадае.

— Баща ми проумя, че се нуждае от свой личен шампион.

Отне й известно време, докато разбере какво й предлагат. След това отметна глава назад и се изсмя.

— Шегуваш се. Баща ти иска аз да съм негов шампион? Не ми казвай, че вече е избил всички кадърни благородници. Не може да няма поне един истински рицар с доблестно сърце и бляскави доспехи.

— Мери си приказките — предупреди я Каол.

— Ами ти? — вдигна вежди към капитана тя. Това наистина бе невероятно. Тя кралски шампион! — Да не би любимият ни владетел да те намира за недостоен?

— Ако млъкнеш поне за малко, може би ще чуеш какво се опитва да ти каже Негово Височество — постави ръка на меча си капитанът.

— Добре тогава — обърна се тя към принца.

Дориан се облегна на трона си.

— Баща ми има нужда от човек, който да помага на империята. Някой, който да му помага с... хм, по-трудните характери.

— Искаш да кажеш, че му трябва лакей, който да върши мръсната работа.

— Щом държиш да сме искрени, да — отвърна принцът. — Шампионът трябва да кара враговете му да си мълчат.

— Като в гроба — отвърна мило тя.

Лека усмивка изкриви устните на Дориан, но той успя да остане сериозен.

— Точно така.

Да работи като верен слуга на краля на Адарлан. Вирна брадичка. Да убива за него, да бъде зъбът в устата на звяра, откъснал половин Ерилея...

— Ами ако приема?

— Тогава след шест години ще бъдеш свободна.

— Шест години?

Думата свобода обаче отново проехтя в съзнанието й.

— Ако откажеш — отгатна следващия й въпрос Дориан, — си оставаш в Ендовиер.

Сапфирените му очи изстинаха и тя преглътна. Нямаше нужда да й пояснява, че ще умре тук.

Шест години като кинжал на краля. или доживотен затвор в Ендовиер.

— Има обаче и уловка — продължи принцът.

Тя запази лицето си безизразно, докато той си играеше с пръстена на ръката си.

— Позицията още не ти е предложена. Баща ми иска да се позабавлява. Той организира съревнование и е поканил двайсет и трима дворяни да участват със свои кандидати, които да бъдат обучени в стъкления замък. Накрая шампионът ще се определи с дуел. Ако спечелиш. — Той се усмихна леко. — Тогава официално ставаш Асасин на Адарлан.

Тя не отвърна на усмивката му.

— И кои точно са ми противниците?

Като видя изражението й, лицето на принца помръкна.

— Крадци, убийци и воини от цяла Ерилея.

Тя отвори уста, но той я прекъсна.

— В случай, че спечелиш и се докажеш едновременно като умела и вярна, баща ми се е заклел, че ще те освободи. А и докато си шампион ще получаваш хубава заплата.

Тя почти не чу последните му думи. Съревнование. С непознати, дошли от кой знае къде. И с други асасини!

— Кои са другите асасини? — попита тя.

— Не си ги чувала. Не са известни като теб. Което ми напомня още нещо. Ти няма да се състезаваш като Селена Сардотиен.

— Моля?

— Ще използваш псевдоним. Предполагам, че не си разбрала какво се случи след процеса срещу теб.

— Човек трудно следи новините, докато робува в мините.

Дориан се изсмя, след което поклати глава.

— Никой не знаеше, че Селена Сардотиен е толкова млада. Всички смятаха, че си по-възрастна.

— Какво? — попита тя, а лицето й поаленя. — Как е възможно? Трябваше да се гордее, че е останала скрита от света, но...

— Успя да опазиш тайната коя си през годините, като уби всички, които се изпречваха на пътя ти. След процеса татко реши, че ще е добре да не обявяваме на Ерилея коя си. Предпочита нещата да са така. Какво ли ще кажат враговете ни, ако разберат, че сме били ужасени от младо момиче?

— Значи ме оставихте като робиня в тази дупка, за да се откажа от името си и да приема титла, която дори не е моя? И кого точно смятат всички за Асасина на Адарлан?

— Не зная и не се вълнувам особено. Знам обаче, че беше най-добрата. Хората все още произнасят името ти само шепнешком.

Той я погледна изпитателно.

— Ако решиш да се биеш за мен и да бъдеш моя шампион по време на съревнованието, ще говоря с татко да те пусне след пет години.

Тя видя напрежението в тялото му, макар че той се опитваше да го прикрие. Искаше му се да я убеди. До степен, че се пазареше с нея.

Очите й заблестяха.

— Какво имаш предвид, като каза, че съм била най-добрата?

— Прекара цяла година в Ендовиер. Кой знае дали още те бива.

— Бива ме — отвърна тя и погледна към мръсните си нокти. Запита се кога ли за последно е била чиста.

— Ще видим — отвърна Дориан. — Ще научиш подробности за съревнованието, когато пристигнем в Рифтхолд.

— Сигурна съм, че благородниците ще се забавляват с това съревнование. На мен обаче то ми се вижда излишно. Защо просто не ме наемете?

— Както ти казах, първо трябва да те проверим.

Тя постави ръка на бедрото си и веригите издрънчаха оглушително в залата.

— Струва ми се, че няма какво толкова да проверявате. Все пак бях Асасина на Адарлан.

— Именно — отвърна Каол, а бронзовите му очи заблестяха. — Престъпница, на която не можем да доверим просто така кралските дела.

— Кълна се.

— Не вярвам кралят да се трогне от клетва, дадена от Асасина на Адарлан.

— Не виждам обаче за какво ми е да тренирам и да се състезавам. Вярно е, че едва ли съм в най-добра форма след цяла година в мините, но това се очаква.

Тя погледна сърдито Каол.

— Значи отказваш? — намръщи се Дориан.

— Приемам, разбира се — сопна се тя. Ръцете й бяха толкова ожулени от оковите, че очите й се насълзиха. Ще стана твой шампион, колкото и да е нелепо. Ако се навиеш да ме пуснеш след три години.

— Четири.

— Хубаво — отвърна тя. — Имаме сделка. Вероятно просто заменям една форма на робство с друга, но не съм глупачка.

Можеше отново да спечели свободата си. Свободата си. Почувства студения въздух под открито небе, бризът, който идваше от планините, за да те отнесе, накъдето му хрумне. Можеше да живее далеч от Рифтхолд, столицата, която някога бе неин дом.

— Дано си права — отвърна Дориан — и дано наистина си толкова добра, колкото твърдят. Иска ми се да спечеля. Няма да съм доволен, ако ме направиш да изглеждам като глупак.

— Но ако все пак загубя?

— Връщаш се тук — помръкна погледът му, — за да излежиш остатъка от присъдата си.

Селена се почувства все едно някой е затворил много стара и прашна книга пред нея.

— Тогава ще скоча от прозореца. Година в това място едва не ме довърши. След втората ще съм мъртва. — Тя тръсна глава. — Но иначе сделката е добра.

— Така е — съгласи се Дориан и махна с ръка на Каол. — Отведи я в стаята й и се погрижи да я изкъпят. — След това я прикова с поглед. — Заминаваме за Рифтхолд утре. Не ме разочаровай, Сардотиен.

Това, разбира се, бе нелепо. Колко трудно можеше да бъде да засенчи, надхитри и в крайна сметка да заличи съперниците си? Въпреки това не си позволи да се усмихне. Знаеше, че ако го направи, ще се изпълни с надежда, която отдавна бе изгубила. Въпреки това й идеше да прегърне принца и да затанцува. Опита се да си спомни някоя подходяща мелодия, но не можа да се сети за нищо друга, освен за тъжните стихове на бунтовниците от Ейлве, тежки и сладникави като мед от дъното на гърне: И накрая се прибраха у дома.

Не забеляза как капитан Уестфол я извежда и не обърна внимание на залите, през които преминаха.

Да, щеше да отиде. До Рифгхолд, до където и да е, ако трябваше и до Портите на Уирда, че и до пъкъла, стига това да означаваше свобода.

Все пак не бе станала Асасин на Адарлан просто така.

4.

Когато Селена най-сетне успя да си легне след срещата в тройната зала, не можа да заспи въпреки изтощението, завладяло всеки сантиметър от тялото й. След грубото изкъпване от слугите белезите я боляха и чувстваше лицето си като одрано. Легна на една страна, за да притъпи болката в гърба си, погали с ръка матрака и премигна от свободата на движенията си. Преди да я отведе в банята, Каол бе свалил оковите й. Бе почувствала всичко

— изщракването на ключалката на белезниците, начинът, по който оковите се бяха разхлабили, звънът, с който паднаха на пода. Но още ги усещаше върху кожата си. Погледна към тавана и раздвижи схванатите си стави, като въздъхна от удоволствие.

Бе й толкова странно да лежи на матрак, да има копринена завивка, да е положила бузата си на възглавница. Бе забравила какво е да си чиста, какъв вкус има храната, различна от коравия хляб и воднистите каши в мината. Всичко й бе напълно чуждо.

По време на самата вечеря не се бе чувствала толкова прекрасно. Не само, че не бе харесала печеното пиле, но само след няколко хапки се втурна към банята, за да повърне. Искаше не просто да се нахрани, а да се натъпче толкова, че повече никога да не бъде гладна. Беше се хранила добре в Рифтхолд. Надяваше се стомахът й отново да свикне.

От нея не беше останало почти нищо. Ребрата й се четяха под нощницата и показваха костите й там, където трябваше да има нежни извивки. Някога прекрасно оформените й гърди вече бяха не по-големи, отколкото в средата на пубертета. Усети буца в гърлото си, която с мъка преглътна. Мекотата на матрака я задушаваше и тя се размърда отново и легна по гръб, независимо от болките.

Лицето й не изглеждаше много по-добре, когато го зърна в огледалото на банята. Бе изпито, с изострени скули, издадена напред челюст и, което бе най-тревожно, леко хлътнали очи.

Пое си дълбоко въздух и си позволи да вкуси от надеждата. Щеше да яде. Много. И да се упражнява. За да бъде здрава отново. Представи си как пирува и връща прежната си слава, и най-сетне заспа.

Когато Каол дойде да я вземе следващата сутрин, я завари легнала на пода и увита в одеяло.

— Сардотиен? — попита той. Тя промърмори нещо и зарови лице във възглавницата си. — Защо спиш на пода?

Селена отвори око. Разбира се, той не каза нищо за това колко различно изглежда, когато е чиста.

Тя не си направи труда да се прикрива и свали завивката от себе си. Така наречена нощница вършеше достатъчно работа.

— Леглото ми беше неудобно — каза простичко, но забрави за капитана, щом видя слънчевата светлина.

Ярка, свежа, истинска. Светлина, на която щеше да се наслаждава във всеки един от дните на свободата си, светлина, която да прогони вечния мрак на мините. Процеждаше се на плътни дебели линии под тежките завеси.

Селена внимателно протегна бледата си костелива ръка. Там, под синините, драскотините и белезите, имаше нещо почти красиво.

Тя изтича до прозореца и дръпна завесите, за да види сивите планини и мрачния пейзаж на Ендовиер. Стражите под прозореца не погледнаха нагоре и тя зяпна към синьото небе и пухестите облаци, които се носеха към хоризонта.

„Няма да се страхувам."

За пръв път от много време думите й прозвучаха истински.

Устните й се разтегнаха в усмивка. Капитанът вдигна вежда, но не каза нищо.

Бе доволна, дори щастлива и настроението й се подобри още повече, когато слугите сплетоха косата й на плитка и я облякоха в учудващо хубава униформа за езда, която напълно прикри костеливата й фигура. Тя обожаваше дрехите — усещането за коприна, кадифе, сатен и велур — и истински се впечатляваше от добре направените шевове и бродерии. След като спечелеше онова нелепо съревнование и станеше свободна, щеше да си купи всички дрехи, които пожелае.

Разсмя се, когато Каол, подразнен от начина, по който се любува на отражението си в огледалото, я изведе от стаята. Прииска й се да затанцува под небесната синева, преди да излязат на главния двор. (Но когато видя мрачните скали в далечния край на укреплението и мъничките фигури, влизащи в многото пещери, спря.)

Работата за деня вече бе започнала и щеше да продължи и след като тя изоставеше това жалко съществувание. Стомахът й се сви. Отклони поглед от затворниците и остана загледана в капитана, който я отведе до керван с коне, чакащ край високата стена.

Лай изпълни въздуха и три големи черни кучета се появиха от центъра на кервана, за да ги поздравят. Бяха като стрели, несъмнено личните хрътки на престолонаследника. Тя падна на едно коляно, а раните й се обадиха, докато галеше кучетата по козината и ги потупваше по главите. Те облизаха пръстите и лицето й, а опашките им се въртяха като камшици.

Тогава пред нея се появиха чифт черни ботуши, а кучетата веднага се успокоиха и седнаха. Селена вдигна поглед и видя сапфирените очи на престолонаследника да изучават лицето й.

— Странно е, че те забелязаха — усмихна се леко той и почеса едно от кучетата си зад ушите. — Да не си им дала храна?

Тя поклати глава, а капитанът застана зад нея, толкова близо, че коленете му допряха тъмнозеленото й наметало.

Можеше да го обезоръжи с две движения.

— Обичаш кучетата? — попита принцът. Тя кимна. Защо й ставаше толкова топло? — Ще имам ли честта да чуя звънкия ти глас, или ще си мълчиш по време на целия път?

— Опасявам се, че въпроси от този тип не заслужават вербален отговор.

— Тогава простете, милейди — поклони се ниско Дориан. — Колко невъзпитано от моя страна, да очаквам отговор на въпросите си. Следващият път ще се постарая да ви попитам нещо по-смислено.

С тези думи той се завъртя на пети и се отдалечи. Кучетата му го следваха по петите.

Тя се намръщи, загледана в него. Изражението на лицето й стана още по-мрачно, когато забеляза, че капитанът се подхилква, докато вървят към групата, готвеща се за път. Подтикът да размаже някого в стената обаче изчезна, когато й доведоха пъстра кобила за езда.

Яхна я. Небето сякаш приближи и се разпростря над нея и надалече, над земи, за които не бе и чувала. Селена се хвана за седлото. Наистина напускаше Ендовиер. Месеците на отчаяние, ледените нощи... това оставаше зад гърба й. Тя си пое дълбоко въздух. Знаеше, че ако се опита, може да отлети от коня.

Докато не усети стоманената пранга на китката си.

Каол отново й поставяше белезници. Дълга верига я захвана за коня му, като стигна до някъде под седлото. Той яздеше черен жребец и тя се изкуши да скочи отгоре му и да обеси капитана на най-близкото дърво.

Не бяха голяма компания — около двайсет души. Зад двама стражи, носещи знамената на империята, яздеха принцът и херцог Перингтън. След тях вървяха шестима стражи с безизразни лица — мъже, изпратени, за да пазят престолонаследника.

От нея.

Тя придърпа оковите и погледна към Каол. Той не реагира.

Слънцето се издигна още повече. След последна проверка на провизиите тръгнаха. Повечето от робите вече бяха в мините и ако не се брояха няколкото жалки паянтови навеса, гигантският двор изглеждаше празен. Огромната стена се издигна над нея и кръвта забуча в ушите й. Последният път, когато се бе озовала толкова близо до стената...

Чу се плющене на камшик, последвано от писък. Селена погледна през рамо към стражите, фургона с провизии и почти празния двор. Никой от робите нямаше да напусне това място дори и след смъртта си. Всяка седмица копаеха нов масов гроб зад паянтовите сгради. И всяка седмица гробовете се пълнеха.

Внезапно усети трите дълги белега на гърба си. Дори ако успееше да се освободи и да заживее в мир някъде из провинцията, белезите винаги щяха да й напомнят какво е преживяла. И за това, че макар тя да е свободна, други са роби.

Селена се загледа напред и щом навлязоха в тунела в стената, прогони тези мисли от главата си. Той бе тъмен, влажен и сякаш опушен. Тропотът на конете имаше оглушително ехо. Железните врати се разтвориха и тя видя как грозното име на мината, изписано на тях, се разделя на две. След няколко мига беше навън, а вратите се затръшнаха зад гърба й.

Беше навън!

Тя размърда ръце в оковите си и загледа движенията на дрънчащите вериги между нея и капитана на стражата. Бяха вързани към седлото му, което означаваше, че може внимателно да се оплете така, че при едно по-рязко дръпване да го събори от коня, да го свали на земята. И после.

Усети, че капитан Уестфол я наблюдава. Загледа я изпод смръщените си вежди, свил устни. Тя вдигна рамене и отпусна веригата.

Денят напредна и небето се изчисти от облаците. Поеха по пътя през гората, после преминаха през планинската пустош на Ендовиер и се озоваха в по-приятни места. Не след дълго достигнаха Оуквалдския лес, който обграждаше Ендовиер и служеше като бариера между цивилизованите страни на Изтока и дивите земи на Запада. Легендите разказваха, че отвъд нея живеят странни и свирепи хора, потомци на рухналото Вещерско кралство. Веднъж Селена бе срещнала жена от тези прокълнати земи, която, макар и да се оказа жестока и кръвожадна, все пак си беше обикновен човек. Кървеше като всеки друг.

След няколко часа мълчание Селена се обърна към Каол.

— Според слуховете, след като приключи с Вендлин, кралят ще насочи вниманието си към Запада.

Каза го спокойно, но се надяваше той да потвърди или отхвърли твърдението й. Колкото повече научеше за краля и за текущото му положение, толкова по-добре.

Капитанът я изгледа отгоре до долу, след което просто отклони очи.

— Да — въздъхна тежко тя, — и на мен съдбата на онези грозни планини и пусти далечни поля ми е скучна.

Той стисна зъби.

— Докога смяташ да ме игнорираш?

— Не знаех, че те игнорирам — повдигна вежди капитан Уестфол.

Тя сви устни, но сподави раздразнението си. Не искаше да му доставя удоволствие.

— На колко си години?

— На двайсет и две.

— Толкова млад! — запърха с мигли тя, в очакване на някаква реакция. — Значи само за пет години си се издигнал високо в йерархията.

Той кимна простичко.

— А ти на колко си?

— На осемнайсет.

Капитанът не каза нищо.

— Знам — продължи тя. — впечатляващо е, че съм толкова малка и съм постигнала толкова много.

— Престъпленията не са постижение, с което да се гордееш, Сардотиен.

— Но да станеш най-добрият асасин в света — е!

Той си замълча.

— Защо не ме попиташ как съм го направила?

— Кое?

— Как станах толкова бързо талантлива и известна.

— Не ме интересува.

Това не бяха думите, които очакваше да чуе.

— Не си никак любезен — процеди тя през зъби. Явно трябваше да се постарае повече, за да му влезе под кожата.

— Ти си една престъпница, а аз съм капитан на кралската стража. Не съм длъжен да бъда любезен или изобщо да разговарям с теб. Радвай се, че не си затворена във фургона.

— Виждам, че си груб — дори когато правиш услуги.

Той отново не отговори и Селена се почувства глупаво. Минаха още няколко минути.

— Вие приятели ли сте с престолонаследника?

— Личният ми живот не те интересува.

— От благороднически произход ли си? — изцъка с език тя.

— Може да се каже — вирна леко брадичка той.

— Херцог?

— Не.

— Лорд?

Той не отговори и тя се усмихна.

— Лорд Каол Уестфол. — Тя си повя с ръка. — Сигурно придворните дами припадат по теб.

— Не ме наричай така. Не съм лорд — отвърна тихо той.

— Имаш ли по-голям брат?

—He.

— Защо тогава нямаш титла?

Отново не получи отговор. Знаеше, че трябва да го остави на мира, но не можа да се сдържи.

— Скандал? Незаконно дете? В какво си забъркан?

Уестфол така сви устни, че те побеляха.

— Не смяташ ли, че... — приведе се тя напред.

— Парцал ли трябва да напъхам в устата ти, че да млъкнеш?

Той се загледа към престолонаследника. Постара се лицето му да остане безизразно.

Селена едвам сподави смеха си, когато заговори отново и той направи гримаса.

— Женен ли си?

— Не.

Тя погледна към ноктите си.

— И аз не съм омъжена.

Ноздрите му се разшириха.

— На колко години стана капитан?

— На двайсет — дръпна той юздите на коня си.

Групата излезе на една поляна и войниците слязоха от конете си. Тя погледна Каол, който бе наполовина слязъл от своя.

— Защо спряхме?

Каол свали веригата от седлото си и я дръпна грубо, за да слезе и тя.

— За обяд.

5.

Селена отметна един кичур коса от лицето си и позволи да бъде отведена на сечището. Ако искаше да избяга, трябваше да мине през Каол. Можеше да се пробва, ако бяха сами, макар че с тези вериги нямаше да е много лесно. С целия антураж кралски стражи, обучени първо да убиват, а после да задават въпроси, бе невъзможно.

Каол остана близо до нея, докато другите напалиха огън и започнаха да приготвят обяда със запасите, извадени от дисагите им. Войниците дотъркаляха кръгли пънове, върху които насядаха, докато спътниците им готвеха. Кучетата на престолонаследника, които бяха следвали безпрекословно господаря си, отидоха до асасина и легнаха в краката й. Поне някой да се радва на присъствието й.

Когато най-после оставиха порцията в скута й, Селена се подразни, че капитанът не сваля оковите й. Той я погледна предупредително, след което освободи ръцете й от прангите и ги постави на глезените й. Тя погледна уморено към небето и поднесе парче месо към устата си. Задъвка бавно. Не искаше да показва слабост пред тях. Докато войниците разговаряха помежду си,

Селена огледа какво е положението наоколо. Край нея и Каол имаше петима войници. Престолонаследникът, разбира се, бе с херцог Перинпън. Двамата седяха много далеч от нея. Ако Дориан бе изглеждал надменен, но весел предната нощ, то сега изражението на лицето му бе гробовно. Цялото му тяло бе напрегнато. Тя забеляза, че стиска зъби всеки път, когато Перингтън отваря устата си.

Явно бе, че отношенията между тях не са гладки.

Селена откъсна поглед от принца, за да огледа дърветата. Гората бе притихнала. Хрътките бяха наострили уши, макар да не изглеждаха обезпокоени от тишината. Дори войниците обаче бяха млъкнали.

Сърцето й прескочи един удар. Гората тук бе различна.

Листата блестяха като скъпоценни камъни — все едно бяха мънички рубини, перли, топази, аметисти и изумруди, висящи от дърветата или поръсили пътеките. Въпреки завоеванията на краля, Оуквалдския лес оставаше почти недокоснат от човека. В него все още се долавяше силата, дарила на тези дървета такава неестествена красота.

Селена бе само на осем, когато Аробин Ханел, Кралят на асасините, я намери полуудавена на брега на замръзналата река и я отведе в крепостта си на границата между Адарлан и Терасен. Докато я обучаваше за свой най-верен и умел асасин, Аробин никога не я пусна да се върне у дома в Терасен. Тя обаче все още помнеше красотата на света такъв, какъвто той бе преди кралят на Адарлан да го изгори. Вече тук нямаше нищо останало за нея, нямаше и да има. Аробин никога не го бе произнасял на глас, но ако се бе отказала от обучението му, вероятно щеше да бъде предадена на преследвачите си и да бъде убита. Или по-лошо. Тогава бе отскоро сираче, но дори на осем осъзна, че животът с Аробин, който щеше да й даде ново име и репутация, от която един ден хората да се боят, бе шанс за ново начало. Шанс да скъса с миналото си, заради което бе скочила в ледената река преди десет години.

— Проклета гора — процеди мургав войник до нея. Един от другарите му, застанал до него, се изсмя.

— Колкото по-скоро изгори, толкова по-добре.

Останалите войници закимаха, а трети се обади;

— Гората е пълна с омраза.

— А вие какво очаквахте? — намеси се тя. Ръката на Каол се

стрелна към меча му, когато неколцина от тях започнаха да ругаят.

— Тази гора не е каква да е. — Тя посочи към дърветата с вилицата си. — Това е дъбравата на Бранън.

— Баща ми разказваше, че някога тук имало феи — обади се един от войниците, — но вече няма.

Друг отхапа от ябълката си и отвърна:

— Изчезнали заедно с всички гнусни същества на магията.

— Погрижихме се за тях, а? — обади се още някой.

— Мерете си приказките — сопна им се Селена. — Крал Бранън владееше магията, а Оуквалдския лес все още е неговата гора. Не бих се изненадала, ако някои от дърветата го помнят.

— Трябва да са на две хиляди години! — отвърна й един от войниците и останалите се разсмяха.

— Вълшебните създания са безсмъртни — отговори тя.

— Дърветата обаче не са.

Селена поклати глава и продължи да се храни.

— Какво знаеш за гората? — попита тихо Каол. Дали не й се подиграваше? Войниците изглеждаха готови да се смеят. Златистокафявите очи на капитана обаче бяха пълни с любопитство, а не с насмешка.

Селена преглътна още едно парче месо.

— Преди Адарлан да започне завоеванията си, в гората царувала магията.

Говореше тихо, но ясно. Той я зачака да продължи, но тя бе казала достатъчно.

— И? — настоя той.

— Не знам нищо повече — отвърна на погледа му тя.

Разочаровани от това, че няма за какво да я закачат, войниците продължиха да ядат.

Разбира се, бе излъгала, и Каол го знаеше. Тя познаваше историята на гората и старите й обитатели феите, гномите, нимфите, гоблините и още имена, които вече никой не помнеше. Всички те бяха управлявани от своите безсмъртни подобни на хора братовчеди — елфите, първите заселници на континента и най-древните измежду разумните раси в Ерилея.

Колкото повече покварата на Адарлан се разрастваше и кампанията на краля за избиването им напредваше, толкова повече елфите и феите отстъпваха, търсейки подслон в последните диви и недокоснати от човека места по света. Кралят на Адарлан бе забранил всичко — вълшебства, елфи, феи. Бе премахнал всяка следа от тях толкова внимателно, че дори тези, които имаха магическа кръв във вените си — Селена бе от тях, — вярваха, че магия никога не е съществувала. Кралят бе обявил, че всяко вълшебство идва от Богинята и нейните божествени слуги. И че да се използва е светотатствена имитация на силите й. Но въпреки забраната му повечето хора знаеха истината — магията сама бе изчезнала, сякаш предусетила предстоящите ужаси.

Селена все още помнеше мириса на пожарите, бушували, когато тя бе само на осем-девет години — пушека от изгорелите книги, пълни със знание, което никога нямаше да се върне, писъците на пророци и лечители, хвърлени на клада, руините на храмове и свети места, осквернени и изличени от историята. Магьосниците, избегнали кладите, бяха отведени като роби в мините на Ендовиер и повечето не оцеляха. Отдавна не се бе замисляла за способностите, които изгуби, макар споменът за тях да я преследваше в сънищата й. Но въпреки цялото клане може би не беше толкова зле, че магията е изгубена. Тя бе твърде опасна за хората. Дарбата на Селена може би щеше вече да я е погубила, ако не бе изчезнала сама.

Пушекът накара очите й да засмъдят и тя отхапа още едно парче от обяда си. Почти бе забравила за легендите от Оуквалдския лес — истории за тъмни долини и дълбоки езера, за пещери, изпълнени със светлина и неземни песнопения. Сега това бяха само приказки. Да говориш за тях бе равносилно на това да си търсиш белята.

Тя погледна към процеждащата се през дърветата слънчева светлина. Дългите им клони, подобни на костеливи ръце, се люлееха на вятъра и тя потисна порива си да потрепери.

За щастие, обядът свърши бързо. Веригите бяха върнати на китките й, а конете бяха нахранени и напоени. Краката й се бяха схванали толкова, че Каол трябваше да й помогне да се качи на коня. Беше й трудно да язди, а освен това я блъсна и миризмата на конска пот и екскременти, която се издигаше като мараня в края на отряда.

Прекараха остатъка от деня в пътуване и младата жена смълчано наблюдаваше как гората преминава край нея. Напрежението не я напусна, докато не оставиха блестящата долина зад себе си.

Когато спряха да нощуват, цялото тяло я болеше. Не си направи труда да говори нито по време на вечерта, нито когато вдигнаха малка палатка и я хвърлиха да спи там окована и със стражи отпред. Не сънува нищо, но когато се събуди, не можа да повярва на очите си.

В края на леглото й имаше бели цветя, а също и следи от малки крачета, показващи, че притежателите им са влезли и после са излезли от палатката. Преди някой да влезе и да ги забележи Селена замете с крак следите и натъпка цветята в най-близката торба.

Макар никой да не спомена нищо за феите, докато пътуваха, Селена наблюдаваше внимателно лицата на войниците около себе си и се чудеше дали някой от тях не е забелязал нещо нередно. През почти целия ден дланите й се потяха, а сърцето й биеше като барабан. През цялото време не изпускаше от поглед дърветата около себе си.

6.

През следващите две седмици продължиха да пътуват през континента. Нощите ставаха по-студени, а дните — по-къси. Четири дни ги валя леден дъжд и Селена се чувстваше толкова нещастна, че се изкушаваше да се метне в някоя пропаст с надеждата да повлече и Каол със себе си.

Всичко бе мокро и полузамръзнало и макар някак да понасяше полепналата по скалпа си коса, тя не издържаше джвакащите си обувки. Беше спряла да усеща пръстите си и всяка нощ ги увиваше, с каквато суха дреха намери. Чувстваше се като в стадий на частично разложение и при всеки по-силен порив на вятъра се питаше дали няма да се разпадне. Но, както често става с есенното време, дъждът внезапно спря и над тях отново се появи ясното синьо небе.

Селена бе почти заспала на седлото, когато престолонаследникът излезе от редицата и насочи коня си към тях. Черната му коса се вееше на вятъра, а червеният му плащ приличаше на алена вълна. Над бялата си риза носеше красив син жакет, поръсен със злато, и изглеждаше много добре със стигащите до коленете му ботуши. Коланът му също имаше отличен вид, макар Селена едва да не изсумтя при вида на отрупания с рубини кинжал.

Принцът застана до Каол.

— Ела — заповяда на капитана и кимна с глава по посока на стръмния тревист хълм, който групата започна да изкачва.

— Къде? — попита капитанът и подръпна веригата на Селена, така че Дориан да я забележи. Където отидеше той, отиваше и тя.

— Да видим хубавия изглед — отвърна принцът. — Вземи и тази със себе си.

Селена настръхна. Все едно беше някаква вещ!

Каол обаче ги изведе от редицата и дръпна силно веригата. Тя сграбчи юздите, когато тримата преминаха в галоп, и мирисът на конска грива запълзя към носа й. Изкачиха бързо хълма, а тя усещаше всяко движение на коня под себе си. Опита да остане спокойна, въпреки че се хлъзгаше върху седлото. Ако паднеше, щеше да умре от унижение.

Тогава обаче слънцето се появи пред очите й и дъхът й спря, щом зърна първо една кула, после три, а накрая още шест. Направо пронизваха небето.

Застанала на върха на хълма, Селена видя най-голямото постижение на Адарлан — стъкления замък на Рифтхолд.

Това бе гигантска постройка, вертикален град от блестящи кристални кули и мостове, куполи и коридори. Бе построен над оригиналния каменен замък и вероятно струваше колкото цяло кралство.

Спомни си първия път, когато го бе видяла. Преди осем години, замръзнала и неподвижна като земята под копитата на дебелото й пони. Дори тогава бе сметнала замъка за безвкусица, загуба на ресурси и талант. Кулите, които се протягаха към небето, й заприличаха на ноктите на звяр. Спомни си как постоянно бе докосвала синьото си наметало, спомни си тежестта на къдриците си, начина, по който чорапите я бодяха, тревогата за калното петно по червените кадифени обувки, а също и мъжа, когото бе убила три дни по-рано.

— Още една кула и цялото това нещо ще се срине — заяви престолонаследникът, застанал от другата страна на Каол. Звукът от приближаващите им спътници изпълни въздуха. — Остават ни още няколко километра и бих предпочел да ги измина денем. Ще нощуваме тук.

— Чудя се какво ли ще каже баща ти за нея — отвърна Каол.

— Няма да има нищо против, поне докато тя не си отвори устата. Тогава ще се развика и аз горко ще съжалявам за последните два месеца, които прекарах в търсенето й. Татко обаче си има и други грижи.

С тези думи принцът продължи напред.

Селена не можеше да откъсне поглед от замъка. Почувства се малка и незначителна, дори от такова разстояние. Бе забравила колко огромна е тази сграда.

Войниците около нея започнаха да подготвят бивака им, напалиха огньове и издигнаха палатки за през нощта.

— Изглеждаш все едно си пред мините, а не пред свободата си — рече капитанът, застанал зад нея.

Тя нави едно парче кожа около пръста си.

— Странно ми е да го видя.

— Града?

— Града, замъка, каналите, реката... — Замъкът хвърляше огромна сянка около града, подобно на тромав звяр. — Все още не зная как точно стана.

— Как те хванаха?

Тя кимна.

— Въпреки илюзиите ви за съвършен свят, ръководен от вашата империя, управниците и политиците ви бързат да се избият взаимно. Май така е и с асасините.

— Вярваш, че си предадена от свой?

— Всички знаеха, че получавам най-добрите оферти, че мога да поискам всякаква цена. — Тя огледа криволичещите улици и проблясващите води на реката. — В отсъствието ми със сигурност се е появило търсене, от което някой се е възползвал. Не мога да кажа дали става дума за един човек, или за мнозина.

— Нима си очаквала благородство от подобни хора?

— Не съм казвала нищо подобно. Нямах вяра на никой от тях и бях наясно, че ме ненавиждат.

Имаше, разбира се, своите подозрения. Но не бе готова да се изправи срещу този, който изглежда я бе предал.

Никога нямаше да бъде готова.

— Престоят в мините трябва да е бил ужасяващ — въздъхна

Каол. Не усети подигравка или злоба в думите му. Дали не се опитваше да покаже съчувствие.

— Да — отвърна бавно тя. — такъв беше

Той я погледна, все едно искаше да научи нещо повече

— Когато пристигнах, ми отрязаха косите и ме облякоха в парцали, а след това поставиха кирка в ръцете ми, все едно знам какво да правя с нея. Вързаха ме за останалите и се налагаше да търпя да ме бичуват с тях. Но палачите знаеха, че трябва да ми отделят специално внимание и си позволяваха да слагат сол в раните ми — сол, която аз бях изкопала — и да ме бичуват така, че някои от раните никога да не заздравявал. Само заради няколко добри хора от Ейлве не получих инфекция. Всяка нощ някой от тях будуваше, за да почиства раните на гърба ми.

Каол не каза нищо, просто остана загледан в нея, докато тя слизаше. Дали не бе постъпила глупаво, като му бе разкрила всичко това?

Повече не й проговори, освен стандартните команди.

Селена се събуди с отворена в беззвучен писък уста, с ръка на гърлото и цялата обляна в студена пот, която се стичаше по гърба й, а също така се събираше и на вадичка между носа и устата й. Отново бе сънувала същия кошмар — че е в един от масовите гробове на Ендовиер. Когато се опита да се освободи от крайниците на мъртъвците, я затрупаха с още двайсет трупа.

Никой не забеляза, че не спира да пищи, докато я погребваха жива.

Селена почувства вълна от гадене и прегърна коленете си. Започна да диша бавно и дълбоко и отпусна глава. Острото й каляно опря бузата. Заради безпрецедентно топлото време се бяха отказали от палатките и спяха на открито, което и позволи да види столицата. Осветеният замък блестеше над спящия град като могила от лед и пара. В него имаше и нещо зеленикаво, което сякаш пулсираше.

По това време утре вече щеше да е между четирите му стени. Но тази нощ бе толкова тиха, толкова спокойна... Като тишината преди задаваща се буря.

Тя си представи как целият свят спи, омагьосан от зеленикавата светлина на замъка. Времето идваше и отминаваше, планините се издигаха и спускаха, лозя увиха спящия град в листа и тръни. Единствено тя остана будна.

Придърпа плаща около себе си. Щеше да спечели. Да свърши услугите, които кралят поиска от нея а след това да изчезне и да забрави за владетелите, замъците и асасините. Повече не искаше да има нищо общо с този град. Магията си бе отишла, а елфите и феите бяха или мъртви, или изчезнали. Никога повече нямаше да стане свидетел на смъртта на кралство или на възхода на империя. Нищо повече не й бе писано. Вече не.

Поставил ръка на меча си, Дориан Хавилиард наблюдаваше асасина от другия край на лагера. В нея имаше някаква тъга — в начина, по който бе прегърнала коленете си, в лунната светлина, оцветяваща косата й в сребристо. Лицето й бе спокойно, без обичайното дръзко изражение, осветено от зеленикавата светлина на замъка

Реши, че е хубава, макар и по особен начин. Долавяше го в блясъка на погледа й, когато видеше нещо красиво пред себе си.

Не можеше да я разбере.

Тя остана загледана в замъка, тъмна сянка на фона на блестящата светлина в края на река Еивъри. Облаците се сгъстиха и тя вдигна глава. В процепа между движещите се въздушни маси Дориан видя съзвездие. Не можа да не си каже, че звездите наблюдават нея.

Не трябваше обаче да забравя, че макар и надарена с красиво лице и остър език, Селена в крайна сметка е асасин. Ръцете й бяха обагрени в кръв и нямаше да се поколебае да пререже и неговото гърло. Освен това бе неговия шампион, дошла да се бори за неговото име и за собствената си свобода.

Нищо повече.

Принцът легна назад и заспа, а ръката му така и не пусна меча. Но сънищата му бяха изпълнени с образа на красиво момиче, което гледа звездите.

7.

Тромпети обявиха пристигането им, докато минаваха покрай надвисналите алабастрови стени на Рифтхолд. Алени флагове със златни уивърни се вееха над столицата, калдъръмените улици бяха опразнени, а Селена, преоблечена, освободена от оковите си и поставена пред Каол, се намръщи, когато долови миризмите от града.

Изпод аромата на подправки и коне се долавяше основната смрад на боклуци, кръв и развалено мляко. Въздухът имаше и солен привкус от Ейвъри, различен от този в солните мини на Ендовиер. По тези води пристигаха кораби от всички океани на Ерилея — търговски съдове, натоварени с роби и стоки, рибарски гемии, пълни с развалена люспеста храна, която хората някак успяваха да ядат. Всички — от брадатите амбулантни търговци до носещите кутии слугини — се спряха, когато видяха гордо веещите се знамена. Дориан Хавилиард им помаха.

Групата следваше престолонаследника, който, подобно на Каол, бе облечен с червен плащ, закопчан със златния печат на краля. Освен това принцът носеше и златна корона на грижливо сресаната си коса.

Селена трябваше да признае, че изглежда доста царствен. Приближиха ги млади жени, които им махаха. Дориан им намигна и се ухили. Селена забеляза острите погледи от същите тези жени, когато я забелязаха. Знаеше как изглежда на коня — като трофей, носен в замъка.

Селена се усмихна на жените, отметна коса назад и запърха с клепки към гърба на принца.

Тогава в ръката я жегна болка.

— Какво — изсъска тя на капитана на стражата, който я бе ощипал.

— Държиш се като глупачка — процеди той през зъби, докато се усмихваше на тълпата.

— Те са глупачките — повтори тя изражението му.

— Дръж се прилично и мълчи.

Усети горещия му дъх по врата си.

— Знаеш ли какво — каза тя и махна на един младеж, който зяпна от изненада, че си е спечелил вниманието на тази, която смяташе за придворна дама, — трябва да изчезна оттук. Да скоча от коня и да се махна.

— Така е — отвърна той. — Ще изчезнеш от този свят с три стрели в гърба си.

— Колко мило.

Навлязоха в търговския квартал, където тълпата се разшири, за да ги пропусне по широкия булевард от бял камък. Стъклените витрини почти не се виждаха заради хората, но Селена усети зверски глад, докато минаваха покрай магазините. На всеки прозорец имаше рокли и туники, наредени гордо зад бижута и широки шапки, събрани заедно като букети. Над всичко това се издигаше стъкленият замък. Бе толкова висок, че тя трябваше да вдигне глава, за да види най-високите кули.

Защо бяха избрали толкова дълъг и неудобен път? Наистина ли бе необходим целият този парад?

Селена преглътна. Между сградите имаше празно пространство и тя видя платна, разперени като крилете на пеперуда, да завиват по течението на Ейвъри. Кораби стояха наредени на кея, а моряците разпъваха въжетата си и разговаряха едни с други, прекалено заети, за да обърнат внимание на кралската процесия.

На подвижния мост на търговски кораб имаше група роби от различни народи, паднали под чужда власт. На лицето на всеки от тях бе изписано празното изражение, което бе виждала толкова често. Повечето роби бяха военнопленници, оцелели след

бунтовете, смазани от огромната армия на Адарлан. Някои сигурно бяха обвинени в магьосничество, но други бяха обикновени хора, озовали се на неправилното място в неправилното време. Сега забеляза, че на пристанището работеха безброй роби, потяха се под тежестта на товара си, държаха чадъра на някой благородник или наливаха вода, като никога не вдигаха поглед от земята, никога не поглеждаха към свободните хора около тях Прииска й се да скочи от коня и да изтича до тях, или поне да им извика, че не е от придворните на принца, че е доведена в окови, че е била гладна и пребивана като всеки от тях. Че е била една от тях. Че е проляла кръвта си заедно със семействата и приятелите им. Че не е от чудовищата, унищожили всичко. Че преди две години бе освободила двеста роби от властта на Господаря на пиратите. Макар че това, разбира се, не беше достатъчно.

Внезапно почувства, че между нея и града се издига невидима стена. Хората все още махаха и се кланяха, смееха се и се радваха, хвърляха цветя пред конете им и говореха глупости. Не можеше да си поеме дъх.

По-скоро, отколкото й се искаше, железните и стъклените порти на замъка се появиха, решетъчните врати се отвориха и дузина стражи обградиха калдъръмения път, който водеше към арката. С вдигнати копия и правоъгълни щитове, с очи, скрити зад бронзови шлемове.

Всички носеха червени наметала. А доспехите им, макар и захабени, бяха майсторски изработени от мед и кожа.

Отвъд арката имаше път, опасан от дървета в златно и сребърно. Стъклени лампи изникваха сред живия плет, обграждащ пътя. Когато минаха под още една стъклена арка, звуците на града заглъхнаха и замъкът се издигна пред тях.

Каол въздъхна и слезе на открития двор. Селена бе издърпана от седлото и свалена на несигурните си крака. Навсякъде блестеше стъкло, а една ръка я хвана за рамото. Появиха се конярчета, които отведоха кобилата й към обора.

Каол я дръпна към себе си и задържа плаща й докато престолонаследникът приближаваше.

— Шестстотин стаи, войнишки казарми, слугински помещения, три градини, игрище и конюшни от двете страни — каза Дориан, загледан в дома си. — На кого би му трябвало толкова много място.

Тя се усмихна леко, донякъде очарована от внезапното му откровение.

— Не знам как заспиваш вечер, когато знаеш, че от смъртта те дели само една стъклена стена. — Тя погледна нагоре, но бързо сведе очи към земята. Не се боеше от височини, но мисълта да бъде на такова място, защитена само от стъкло, караше стомаха й да се свива.

— Значи си като мен — подсмихна се Дориан. — Слава на боговете, че ти уредих стая в каменния замък. Не бих искал да се чувстваш некомфортно.

Селена прецени, че да му се цупи няма да е най-доброто решение, и затова погледна към огромните каменни стени. Вратите им бяха от дебело червено стъкло и бяха зейнали пред нея като пастта на великан. Видя обаче, че вътрешността е направена от камък. Изглеждаше все едно някой е пуснал стъкления замък отгоре.

Колко нелепо, помисли си тя. Стъклен замък.

— Е — каза Дориан, — като гледам, малко си се пооправила и вече не си толкова бледичка. Добре дошла у дома, Селена Сардотиен.

Той кимна към няколко благородници, които се поклониха бързо.

— Съревнованието започва утре. Капитан Уестфол ще те отведе до покоите ти.

Тя потърси с поглед евентуалните си съперници, но наоколо нямаше и следа от нечие пристигане.

Принцът кимна към още няколко дворяни, а когато заговори отново, не погледна нито към асасина, нито към капитана.

— Трябва да се видя с татко — заяви той и спря погледа си на една особено симпатична млада дама. Намигна й, а тя скри лицето си зад дантелено ветрило и ускори крачка.

— С теб ще се видим по-късно — кимна Дориан на Каол и без да продума на Селена тръгна нагоре по стъпалата на замъка.

Червеният плащ се вееше зад гърба му.

Престолонаследникът удържа на думата си. Покоите й бяха в едно от крилата на каменния замък и се оказаха далеч по-големи, отколкото бе предполагала. В тях имаше спалня с баня и съблекалня, малка столова и зала за игри и развлечения. Всяко помещение беше обзаведено с мебели в златно и червено, а на едната от стените в спалнята й бе окачен оформен гоблен. Навсякъде имаше дивани и столове, разположени както повелява добрият вкус. Балконът й гледаше към фонтана в една от градините, която бе много красива.

Постара се да не обръща внимание на стражите отдолу.

Когато Каол я остави, Селена незабавно отиде в банята. Докато капитанът я развеждаше и тя охкаше и ахкаше колко са хубави покоите й, бе преброила прозорците — дванайсет, изходите — един, както и стражите под прозорците и балкона — девет. Всеки от тях беше въоръжен с меч, нож и арбалет, но макар да изглеждаха нащрек, когато капитанът мина покрай тях, Селена от личен опит знаеше, че арбалетът е тежко оръжие за часове стоене на пост.

Тя излезе от прозореца на спалнята си, притисна се до мраморната стена и погледна надолу. Както и предполагаше, стражите вече бяха метнали арбалетите си на рамо. Щеше да им отнеме безценни секунди, за да ги заредят и подготвят за стрелба, секунди, през които тя можеше да пререже гърлата им, да вземе мечовете им и да изчезне в градините.

Усмихна се, застана пред прозореца и разгледа градината пред себе си. Далечният й край завършваше с дървета, скриващи игрището. Бе видяла достатъчно от замъка, за да разбере, че се намира в южната му част. Ако минеше през игрището, щеше да се озове пред каменната стена, отвъд която бе река Ейвъри.

Селена се прибра и отвори вратите на оръжейната, дрешника и будоара си. Оръжия, разбира се, нямаше — нито дори ръжен. Въпреки това взе няколко костени фуркети от дрешника и един конец, който намери в огромната си съблекалня. Игли нямаше. Тя коленичи на покрития с килим под в стаята, в която още нямаше дрехи и, без да изпуска вратата от поглед, бързо откъсна главите на фуркетите и ги завърза заедно с конеца. Когато приключи, вдигна предмета и се намръщи.

Е, не беше истински нож, но наредени така, фибите можеха да нанесат някои щети. Тя опита върховете с пръст и направи гримаса от допира им до загрубялата й кожа. Да, определено щеше да боли, ако атакуваше шията на някой страж. С това можеше да го обезвреди достатъчно дълго, че да му вземе оръжието.

Селена влезе обратно в спалнята, прозя се и застана на ръба на матрака, за да скрие саморъчно направеното си оръжие в една от сгъвките на балдахина. После се огледа отново около себе си. Нещо не бе съвсем наред във височината на стените, но не бе сигурна какво точно. Освен това балдахинът предлагаше много скривалища. Какво ли още можеше да вземе, без да я забележат? Каол сигурно бе наредил да претърсят стаята, преди Селена да пристигне. Тя застана на вратата на спалнята и се ослуша. Когато се увери, че е сама, излезе във фоайето и тръгна към игралната зала.

Погледна към един от билярдните стикове край далечната стена, а после и към тежките оцветени топки на зелената маса, и се усмихна заканително. Каол изобщо не бе толкова умен, колкото си въобразяваше.

Накрая тя остави пособията за билярд, защото щеше да е подозрително, ако нещо внезапно изчезнеше. Щеше обаче да е лесно да вземе някоя от пръчките, ако й потрябва за бягството, или да използва тежките топки, за да повали в безсъзнание някой от стражите.

Върна се в спалнята си уморена и се хвърли на огромното легло. Матракът бе толкова мек, че тя потъна с няколко сантиметра, и достатъчно широк, за да могат трима души да спят спокойно, без да си пречат.

Селена се сви на една страна, а клепачите й натежаха...

Спа около час, докато един слуга не обяви, че е пристигнал шивач, който да подготви подходящото за благородна дама облекло. Цял час й вземаха мерки, като в същото време й представяха различни платове и цветове. Веднага намрази повечето от тях. Няколко привлякоха вниманието й, но когато се опита да препоръча някой стил, който да я направи да изглежда по-добре, получи само презрително махване с ръка и свиване на устни.

Изкуши се да намушка шивача в окото с някоя от собствените му игли.

След това се изкъпа. Чувстваше се почти толкова мръсна, колкото и в Ендовиер, и бе благодарна на любезните слуги, които се погрижиха за нея. Много от раните, които бе получила, се бяха превърнали в тънки бели белези, макар гърбът й да носеше най-много следи от щетите. След цели два часа грижи, през които сресаха косата й, подрязаха ноктите й и махнаха мазолите от ръцете и крака й. Селена се усмихна в огледалото на съблекалнята.

Само слугите в столицата можеха да се справят толкова добре. Изглеждаше великолепно. Наистина фантастично. Носеше рокля с цвят на орхидея и с дълги ръкави. Индиговото елече бе набраздено от златни шевове, а от раменете й падаше бял плащ. Косата й, сплетена на една страна с подобна на панделка шнола, се спускаше на деликатни вълни.

Усмивката й обаче угасна, когато си спомни за какво е дошла. Приличаше на кралски пудел, а не на шампион.

— Хубава си — обади се по-възрастен женски глас и Селена се завъртя на пети. Роклята й изшумоля. Корсетът й притисна ребрата толкова силно, че едва не остана без дъх. Затова предпочиташе туника и панталони!

Пред нея стоеше дебела жена в шарена рокля, отличаваща я като една от слугините в кралския двор. Лицето й бе леко набръчкано, но доста жизнено и с червени бузи. Тя се поклони.

— Филипа Спиндълхед — представи се жената, — личната Ви слугиня. Вие трябва да сте.

— Селена Сардотиен — отвърна простичко асасинът.

— Не обявявайте това толкова високо, госпожице — ококори се Филипа. — Само аз знам. Както и стражите.

— Какво тогава мислят хората за цялата тази охрана?

Филипа приближи, без да обръща внимание на убийствения поглед на Селена, и намести краищата на роклята й.

— Другите шампиони също имат стражи пред покоите си. А и мнозина биха сметнали, че сте поредната любовница на принца.

— Поредната?

— Той има голямо сърце — усмихна се Филипа, но не изпусна от поглед роклята.

— И жените го обичат? — Селена изобщо не бе изненадана.

— Не е моя работа да обсъждам Негово Височество. И Вие трябва да се сдържате.

— Ще правя каквото си искам. — Тя погледна сбръчканото лице и се запита защо ли са й изпратили тази жена за слугиня. Можеше да я убие за секунди.

— Тогава ще се върнеш в мините, кукличке — постави ръка на бедрото й Филипа. — Не се цупи! Така ще си похабиш лицето.

Тя се протегна, за да ощипе Селена по бузата, и момичето отстъпи назад.

— Да не си луда? Аз съм асасин, а не някоя празноглава придворна кокошка!

— Но си и жена — засмя се Филипа — и докато нося отговорност за теб, ще се държиш като такава!

Селена премигна, след което каза бавно.

— Доста си смела. Чудя се дали се държиш така и с истинските придворни дами.

— Да ти кажа, не ме пратиха при теб просто така.

— Нали знаеш с какво се занимавам?

— Не се засягай, но за теб тези премени струват повече от живота ми.

Селена направи гримаса, когато слугинята тръгна да излиза.

— Не ми прави такива физиономии! — додаде Филипа през рамо. — Ще си набръчкаш носа.

Селена само зяпна.

А слугинята си излезе.

Престолонаследникът на Адарлан гледаше баща си, без да мига, и очакваше той да го заговори. Седнал на стъкления си трон, кралят на Адарлан отвърна на погледа му. Понякога Дориан забравяше колко малко прилича на баща си. По-малкият му брат Холин бе наследил чертите му — широките рамене, кръглото лице, острите очи. Висок, строен и елегантен, Дориан изобщо не изглеждаше като него. А що се отнася до сапфирените му очи, никой не знаеше от кого са наследени те. Дори майка му нямаше такива.

— Тя пристигна ли? — попита баща му. Гласът му бе режещ, сякаш ехо от сблъсъка на щитовете и писъка на стрелите. По-любезен от това просто не беше способен да бъде.

— Няма да създава проблеми, докато е тук — отвърна Дориан колкото се може по-спокойно. Да вземе Сардотиен бе риск — изпитваше търпението на баща си. Сега щеше да разбере дали си е струвало.

— Мислиш като всеки от глупаците, които тя уби — заяви кралят. — Тя е вярна единствено на себе си и няма да се поколебае да забие нож в сърцето ти.

— И затова може да спечели твоето съревнование. — Баща му не отговори и Дориан продължи, макар сърцето му да затуптя бясно.

— Като се замислиш, цялото това състезание е безсмислено.

— Казваш го, понеже те е страх, че ще загубиш добър коз.

Баща му дори не подозираше, че той бе отишъл да търси шампион толкова далеч не само заради шанса да спечели злато. Но и за да избяга от него за колкото се може по-дълго.

Дориан си наложи да се успокои и си спомни думите, които бе репетирал по време на цялото си пътуване от Ендовиер.

— Гарантирам, че тя ще успее да изпълни задълженията си. Дори няма нужда да я обучаваме. Както казах, цялото това съревнование е излишно.

— Овладей си езика или ще я оставя да се упражнява върху теб.

— И после какво? Ще направиш Холин крал?

— Като нищо, Дориан — изръмжа баща му. — Мислиш си, че това... момиче може да спечели турнира ми, но забравяш за Каин, избраника на херцог Перингтън. Трябваше да избереш шампион като неговия, някой, изкован в кръв и желязо на бойното поле. Истински шампион.

Дориан прибра ръце в джобовете си.

— Не ти ли се струва, че е малко глупаво, че кичим с титлата "шампион" няколко обикновени престъпници?

Баща му се изправи от трона и посочи към картата на далечната стена в съвещателната зала.

— Аз съм завоевателят, покорил целия континент. Скоро цяла Ерилея ще е в краката ми. Не смей да ми възразяваш!

Дориан осъзна, че е на ръба да прекрачи границата между непослушанието и неподчинението, която иначе следеше толкова внимателно, и започна да мънка някакви извинения.

— Във война сме с Вендлин — прекъсна го баща му, — навсякъде ме дебнат врагове. Кой би свършил работата ми по-добре от някой, който е не просто благодарен, че получава втори шанс, но и се наслаждава на силата и властта, идващи с името ми?

Дориан не отговори и кралят се усмихна. Принцът се опита да не трепери, когато владетелят започна да ги изучава.

— Перингтън ми каза, че си се държал прилично по време на пътуването.

— С него в ролята на твоя хрътка не би могло и да бъде другояче.

— Не желая някой ден да намеря селянка, която да тропа на портите ми и да плаче, че си разбил сърцето й.

Лицето на Дориан пламна, но той не посмя да отговори.

— Дадох всичко от себе си за тази империя. Няма да позволя да я опропастиш с копелета. Ожени се за някоя придворна дама и след това се поти над нея, докато ми направиш внуци. А когато станеш крал, ще разбереш защо съм наредил така.

— Когато стана крал, няма да претендирам за властта над Терасен заради това, че съм ти наследник.

Каол го бе предупредил да не отговаря на баща си, но не можеше да понася да се държат с него все едно е идиот.

— Дори ако им предложиш самоуправление, ще набучат главата ти на кол пред вратите на Оринт.

— Заедно с тези на копелетата ми, ако имам късмет.

— Колко си сладкодумен само — усмихна се отровно кралят. Двамата останаха загледани един в друг, когато Дориан проговори отново.

— Може би трудностите ти с флота на Вендлин трябва да ти подскажат, че е време да спреш да се правиш на бог.

— Да се правя? — ухили се кралят и жълтите му зъби блеснаха на светлината на пламъците. — Та аз съм. А тя изглежда миличка, но е вещица. Стой настрана от нея, ясно?

— Асасинът?

— Опасна е, момчето ми, въпреки че си й покровител. Тя иска само едно и няма да се поколебае да те използва, за да го получи. Ако тръгнеш да я ухажваш, последствията няма да са приятни. Ще си изпатиш от нея... а и от мен.

— Какво можеш да направиш, татко, ако все пак преспя с нея? Ще ни хвърлиш и двамата в мините?

Кратят се озова до него, преди Дориан да успее да реагира. Опакото на ръката му изплющя върху бузата му, принцът се олюля и едва запази равновесие. Лицето му запулсира толкова силно, че той едвам сдържа сълзите си.

— Мой син или не — процеди владетелят — аз съм твоят крал. Ще ми се подчиняваш, Дориан Хавилиард, или ще си платиш скъпо и прескъпо. Уморих се от въпросите ти.

Престолонаследникът на Адарлан разбра, че само ще си навреди, ако продължи разговора. Поклони се и остави баща си, без да продума.

Очите му блестяха от едвам удържаната ярост.

8.

Селена вървеше надолу по мраморния коридор, а роклята й се развяваше като вълна от бяло и лилаво. Каол бе зад нея, поставил ръка върху оформената като орел дръжка на меча си.

— Тук има ли нещо интересно?

— Какво друго би искала да видиш? Вече разгледахме трите градини, балните зали, музейните зали, а също и най-хубавите гледки, които каменният замък предлага. Ти не искаш да се качваш в стъкления, а тук няма какво повече да се види.

Тя скръсти ръце. Бе успяла да го убеди да я разведе из замъка под претекст, че й е много скучно — а всъщност така планира няколко възможни пътя за бягство от покоите си. Замъкът бе стар и повечето от коридорите и стълбищата му не водеха наникъде. Нямаше да й е лесно да избяга. Съревнованието обаче започваше утре, какво друго можеше да направи, освен да се приготви за евентуален провал?

— Не мога да разбера защо не искаш да се качиш в стъкления замък

— продължи той. — Няма никаква разлика в интериора, дори няма да разбереш къде си, освен ако някой не ти каже, или не погледнеш през прозореца.

— Само луд човек би влязъл в дом, направен от стъкло.

— Стъкленият замък не отстъпва по здравина на камъка и стоманата!

— Да, до момента, в който някой дебелак не влезе и не потроши пода.

— Това е невъзможно.

Но мисълта да стъпи на стъклен под я плашеше.

— Няма ли менажерия или библиотека, която да можем да разгледаме?

Минаха покрай две затворени врати. Чуха как някой пее и свири на арфа.

— Какво има там?

— Дворът на кралицата. — Той я хвана за ръката и я задърпа надолу по коридора.

— Кралица Джорджина?

Нямаше ли представа колко много информация й дава. Наистина ли не я възприемаше като заплаха? Трябваше да прикрие гримасата си.

— Да, кралица Джорджина Хавилиард.

— А малкият принц у дома ли си е?

— Холин? Той е на училище.

— Хубав ли е като батко си? — ухили се Селена.

Каол целият се напрегна.

Всички знаеха, че десетгодишният хлапак е грозен и отвратителен и отвън, и отвътре. Тя си спомни скандала, който бе избухнал няколко месеца преди да я хванат. Холин Хавилиард бе установил, че кашата му е изгорена и бе наредил да размажат от бой отговорната слугиня, така че да й останат белези завинаги. Платиха компенсация на семейството на жената, а Холин бе отведен да учи в планините.

Всички разбраха. Кралица Джорджина отказа да се вижда с придворните си цял месец.

— Холин ще порасне — изсумтя Каол. Стъпките му сякаш олекнаха, когато се отдалечиха от покоите на кралицата. Останаха смълчани няколко минути, а след това ненадейно нещо избухна, последвано от втори взрив.

— Какъв е този ужасен шум? — попита Селена. Капитанът я преведе през стъклените врати, излязоха в една градина и той посочи нагоре.

— Часовниковата кула — отговори. Бронзовите му очи светнаха весело, а часовникът удари за последно. Селена никога не бе чувала такива оглушителни камбани.

В градината се издигаше кула, съградена от черен като мастило камък. По два каменни гаргойла*, разперили криле и отворили усти в беззвучен крясък, стояха на всяка от четирите страни на часовника.

— Какво отвратително нещо — прошепна тя. Цифрите приличаха на воинска окраска на бялото лице на часовника, а стрелките напомняха мечове, стържещи по перлената повърхност.

— Като дете не смеех да го приближа — призна си Каол.

— Не очаквах да видя нещо подобно пред Портите на Уирда. Не и в градина. Колко е старо?

— Кралят го построи по случай раждането на Дориан.

— Кралят? Сегашният крал?

Каол кимна.

— Но защо е построил такова отвратително нещо?

— Хайде — каза той, без да обръща внимание на въпроса й — да вървим.

Но Селена остана загледана в часовника. Тънкият ноктест пръст на каменния демон сочеше към нея. Можеше да се закълне, че усмивката му се е разширила и разкрива още повече от острите му зъби. Тъкмо се накани да последва Каол, когато забеляза една плоча пред себе си.

— Какво е това?

— Кое?

Тя посочи към знака, отбелязан на плочата. Кръг с вертикална линия, която минаваше през средата му и излизаше извън него. И двата й края бяха закривени. Едната сочеше нагоре, а другата надолу.

*Статуя на каменен демон — Бел.прев.

— Това да не отбелязва края на пътя?

Той застана до нея.

— Нямам представа.

— Сочи към него — рече Селена, като имаше предвид гаргойла. — Какво означава този символ?

— Че ми губиш времето — отвърна той. — Вероятно е декоративен.

— Има ли и други подобни символи?

— Ако се огледаш, сигурно ще намериш.

Тя позволи да бъде отведена от градината, далеч от сянката на часовниковата кула, в мраморните зали на замъка. Но колкото и да се опитваше, не можеше да се отърве от чувството, че изпъкналите очи на гаргойла не я изпускат от поглед.

Продължиха към кухненските помещения, в които цареше бъркотия от викове, облаци брашно и пушек от напалените огньове. Щом излязоха оттам, се озоваха в началото на дълъг коридор, празен и тих, ако не се брояха следите от стъпките им.

Селена замръзна.

— Какво — прошепна — е това?

Тя посочи към високите шест метра дъбови врати. Очите й се разшириха, когато видя каменните дракони, изваяни на стената от двете им страни. Красиви величествени животни, които нямаха нищо общо със златните уивърни на кралския печат.

— Библиотеката. — Думата отекна в съзнанието й като гръмотевица. Тя се загледа в бравите, оформени като железни нокти.

— Можем ли... мога ли да вляза?

Капитанът на стражата отвори с нежелание вратите, а мускулите на гърба му се напрегнаха, когато натисна захабения дъб. В сравнение със слънчевия коридор вътрешността на библиотеката изглеждаше тъмна и заплашителна, но когато влезе, Селена видя, че там има черно-бял мраморен под, свещници, огромни махагонови маси, червени кадифени столове, запален огън, мостове, стълби, перила и. книги. Много, много книги.

Бе влязла в град, направен от кожа и хартия. Селена постави ръка на сърцето си. По дяволите бягството й!

— Никога не съм виждала. колко книги има тук?

Каол сви рамене.

— Когато ги преброиха за последно, повече от милион. Но това бе преди двеста години. Предполагам, че вече са повече, особено като се имат предвид легендите, че има и втора библиотека под тази, чиито коридори се спускат дълбоко в катакомбите на замъка.

— Милион? Повече от милион книги? — Сърцето й затупка бясно, а тя си позволи да се усмихне. — Ще умра, преди да прочета и половината!

— Обичаш да четеш?

— А ти не обичаш ли? — повдигна вежда тя.

Без да изчака отговора му, се затича навътре в библиотеката, а краищата на роклята й заметоха пода. Насочи се към най-близкия рафт и огледа заглавията.

Не разпозна нито едно.

Разсмя се и продължи да тича, като прокарваше пръсти по прашасалите томове.

— Не знаех, че асасините са толкова запалени по четенето — обади се Каол.

Ако можеше да умре тук, тя щеше да си отиде щастлива.

— Нали каза, че си от Терасен? — продължи той. — Не си ли посещавала Великата библиотека на Оринт? Казват, че била два пъти по-голяма от тази. Че съдържала цялото познание на света.

Тя се извърна от томовете, които изучаваше в момента.

— Да — призна си, — когато бях много малка. Мислех, че няма да ме пуснат да я разгледам. Майсторите схолари* се притесняваха, че ще съсипя някой безценен ръкопис.

Повече никога не се бе връщала във Великата библиотека. Запита се колко ли от томовете й са били изгорени по заповед на краля на Адарлан, задето съдържат заклинания. Натъжи се от думата „била", използвана от Каол. Досети се, че повечето от книгите вече ги няма. Искаше й се да се надява, че Майсторите схолари са отнесли част от безценните книги на безопасно място. Че когато кралят на Адарлан е избил владетелите на Терасен, старците са били достатъчно благоразумни, за да запазят трупаните две хилядолетия знания и идеи.

Усети празнина в себе си и затова смени темата.

— Защо няма от твоите тук?

— Библиотеката няма нужда от стражи.

Колко бъркаше само! Библиотеките бяха пълни с идеи, а идеите бяха най-опасните и силни оръжия на света.

— Имах предвид твоите благородници — каза обаче тя.

Той се облегна на една от масите, без да пуска меча си.

Поне единият от двамата си даваше сметка, че са останали сами в библиотеката.

— Опасявам се, че четенето излезе от мода.

— Още по-добре. Ще си чета на спокойствие.

— Как пък не. Книгите принадлежат на краля.

— Но това е библиотека, нали така?

— Да, но е собственост на краля, а ти не си от благороднически произход. Ще трябва да получиш разрешение от него или от принца.

— Съмнявам се, че някой от тях ще забележи липсата на няколко книги.

— Хайде — въздъхна Каол, — гладен съм.

—Е и? — подразни го тя. Той изръмжа и я издърпа от библиотеката.

След самотна вечеря, по време на която Селена прецени възможните пътища за бягство, както и колко оръжия може да вземе със себе си, тя започна да крачи напред-назад из стаята си. Къде бяха съперниците й? Дали те имаха право да четат, или не?

Селена се отпусна на стола си. Бе уморена, а слънцето едва залязваше. Вместо да чете, можеше да посвири на пианото, но... отдавна не се бе упражнявала, а и не бе сигурна, че може да изтрае собствената си некадърна свирня. Прокара пръсти през брошката на роклята си.

Толкова много книги, а нямаше кой да ги чете!

Тогава й хрумна нещо и тя скочи на крака, след което отново седна и извади лист пергамент. Щом капитан Уестфол настояваше протоколът да се спазва, тя щеше да го спази. Натопи писалката в мастилницата и я задържа над листа.

Колко странно бе да държи писалка! Изписа буквите във въздуха. Бе невъзможно да е забравила да пише. Пръстите й се размърдаха непохватно, когато писалката докосна листа, и тя внимателно написа името си, а след това и азбуката, цели три пъти. Буквите бяха неравни, но четливи. След това взе още един лист хартия и започна да пише:

Ваше Височество,

Разбрах с интерес, че вашата библиотека всъщност не е библиотека, а частна колекция, която само вие и височайшият ви баща имате право да ползвате. При положение, че притежавате един милион книги, които никой не чете, ви моля да ми дадете разрешение да ги удостоя с вниманието, което заслужават. При положение, че нямам компания и забавления, вашата милост е най-малкото, което някой с положението ви може да дари на едно самотно момиче като мен.

Искрено ваша:

Селена Сардотиен

Селена бе много горда от писмото си и го връчи на най-симпатичната слугиня, която успя да намери, с инструкциите да го предаде лично на престолонаследника. Когато жената се върна след половин час, натоварена с купчина книги, Селена се разсмя и взе бележката, поставена върху тях.

Мой най-верен асасине.,

Предлагам ти седем книги от личната си библиотека, които наскоро прочетох с огромно удоволствие. Разбира се, получаваш разрешението ми да прочетеш колкото и които си поискаш книги от библиотеката на замъка, но заповядвам първо да изчетеш тези, за да можем да ги обсъдим. Гарантирам ти, че те не са скучни, тъй като аз не обичам да чета пространни описания или безсмислени диалози, макар че ти може и да обичаш писатели с високо самочувствие.

С обич,

Дориан Хавилиард

Селена се разсмя отново и взе книгите от жената, като й благодари за услугата. Влезе в спалнята си, затвори с шут вратата и се отпусна на леглото, като пръсна книгите по червената му повърхност. Избра тази, която й се стори най-интересна, легна и се зачете.

Ужасният тътен от часовниковата кула събуди Селена на следващата сутрин. Сънена, тя се опита да преброи ударите.

Беше обяд! Изправи се. Къде беше Каол и, по-важно, какво ставаше със съревнованието? То не почваше ли днес?

Тя скочи от леглото и се затича из покоите си, като очакваше да намери капитана там с ръка на меча.

Нямаше никого. Тя подаде глава в коридора, но четиримата стражи само посегнаха към оръжията си. Върна се назад и се показа на балкона.

Пет арбалета се насочиха към нея.

Тя отпусна ръце и огледа есенния ден.

Дърветата в градината бяха оцветени в златисто и кафяво, а половината им листа бяха нападали по земята. Денят обаче бе толкова топъл, че можеше да мине за летен.

Селена седна на перилата и помаха на стражите, насочили арбалети към нея. Можеше да види мачтите на корабите отвъд Рифтхолд, фургоните и хората, които вървяха по улиците. Зелените покриви на града сияеха в изумрудено на лъчите на слънцето.

Погледна отново към петимата стражи под балкона. Те отвърнаха на погледа й и внимателно свалиха арбалетите си.

Тя се ухили. Можеше да ги зашемети с тежките книги.

Тогава от градината се чу шум и някои от стражите се обърнаха. Иззад близкия плет се появиха три жени, унесени в приказки. Повечето от разговорите, които Селена бе чула предишния ден, й се сториха безкрайно скучни и тя не очакваше нещо различно от приближаващите се жени. Носеха красиви рокли, макар дамата по средата — с черна коса — да бе с най-хубавата от всички. Червените й поли бяха големи като палатка, а корсетът й бе стегнат толкова плътно, че Селена се запита дали кръстчето й може да е по-широко четиридесет сантиметра.

Другите жени бяха руси и в светлосини рокли, чиито модели си приличаха и подсказваха, че са по-нисш ранг. Селена отстъпи от перваза, когато те спряха до най-близкия фонтан.

От мястото си в края на балкона можеше да види как жената в червено приглажда полите си.

— Трябваше да облека бялата си рокля — обяви тя достатъчно високо, та цял Рифтхолд да чуе. — Дориан обича бялото. — След това надипли полата си. — Подозирах обаче, че всички ще носят бяло.

— Да се преоблечем ли, милейди? — попита една от блондинките.

— Не! — сопна се чернокосата. — Роклята ти е добре избрана, стара и мърлява.

— Но... — отвори уста друга блондинка, след което спря, защото господарката й извърна глава към нея. Селена приближи перилата и се загледа надолу.

Роклята не изглеждаше особено стара.

— Не след дълго Дориан ще ме покани на лична аудиенция.

Селена се приведе на ръба на балкона. Стражите гледаха трите момичета с повишено внимание, но очевидно не защото ги мислеха за опасни.

— Дано Перингтън не се сърди, много съм му благодарна, задето ме покани в Рифтхолд. Мама сигурно се върти в гроба!

Жената млъкна, след което добави:

— Чудя се коя ли е тя?

— Майка Ви ли, милейди?

— Жената, която принцът доведе тук. Чух, че прекосил цяла Ерилея, за да я намери, и тя влязла в града, яхнала коня на капитана. Не разбрах нищо повече за нея. Дори името й.

Двете блондинки се спогледаха по начин, който разкри на Селена, че този разговор се е водил много пъти и преди.

— Няма от какво да се притеснявам — продължи жената. — Няма да приемат блудницата на принца добре.

Неговата каква?

Блондинките спряха под балкона и запърхаха с клепки към стражите.

— Искам лулата си — промърмори жената и започна да масажира слепоочията си. — Това ужасно главоболие отново се връща.

Селена вдигна вежди.

— Освен това — продължи чернокосата и тръгна нанякъде, — трябва да пазя гърба си. Може би дори ще се наложи...

Прас!

Жените извикаха и стражите се завъртяха с вдигнати арбалети. Селена се бе отдръпнала назад в сенките, хвърляни от арката на балкона.

Саксията бе пропуснала.

Този път.

Жената изпсува толкова цветисто, че Селена трябваше да запуши устата си, за да не избухне в смях. Слугините й закудкудякаха и започнаха да чистят калта от роклята и велурените й обувки.

— Тихо! — изсъска жената.

Стражите останаха с каменни изражения.

— Мълчете и да вървим!

Жените се отдалечиха, а блудницата на принца се прибра в покоите си и нареди на слугините да я облекат в най-хубавата рокля, която намерят.

9.

Селена застана пред огледалото от палисандрово дърво и се усмихна.

Прокара ръка по роклята си. Бяла дантела с цвета на морска пяна се спускаше надолу по врата й и се разливаше над гърдите й в зеленикавия океан от коприната на роклята. Червен шарф покриваше талията й и образуваше обърнат наопаки връх, разделящ корсета от полата й. А в корсета имаше скрит малкият саморъчно направен от фуркети кинжал. Бодеше я жестоко.

Тя вдигна ръце, за да приглади накъдрената си коса.

Не знаеше какво точно смята да прави сега, след като се беше облякла, особено при положение, че вероятно щеше да се наложи да се преоблече преди началото на съревнованието.

Селена чу шумоленето на поли и вдигна очи към огледалото, за да види как Филипа влиза зад нея. Асасинът се опита да не се стегне и, естествено, не успя.

— Толкова е жалко, че си такава — въздъхна Филипа и обърна Селена към себе си. — Иначе можеше и да заплениш някой лорд и да се омъжиш за него. А защо не и за самия принц? Макар че там щеше да се наложи да се постараеш.

Тя намести зелената рокля на Селена, преди да се наведе и да почисти чехлите й с цвят на рубин.

— Вече има слухове за това. Подочух как някакво момиче разправя, че престолонаследникът ме е довел тук, за да ми завърти главата. Мислех, че целият двор знае за нелепото съревнование.

Филипа се изправи.

— Каквито и да са слуховете, ще отшумят още след седмица. Само гледай. Той ще си намери ново момиче и дворът ще забрави за теб.

— Селена изпъна рамене и Филипа оправи един немирен кичур. — Не се сърди, кукличке. Престолонаследникът е обграден от красиви жени. Трябва да се гордееш, че те мислят за една от любовниците му.

— Не бих искала да ме виждат в такава светлина.

— По-добре, отколкото в тази на асасин.

Селена погледна към Филипа, след което се разсмя.

— Много по-хубава си, когато се усмихваш — поклати глава Филипа.

— Почти изглеждаш като момиче. Ти обаче винаги си начумерена!

— Може би си права — призна си Селена и понечи да седне на една лилава табуретка.

— Не! — развика се Филипа и Селена замръзна на мястото си. — Ще намачкаш плата.

— Краката ме болят ужасно в тези обувки — погледна я жално момичето. — Нали не очакваш да седя права цял ден? Ами когато ям?

— Можеш да седнеш чак след като някой ти каже колко прекрасно изглеждаш.

— Никой не знае, че си ми слугиня.

— Знаят, знаят. Пратена съм да прислужвам на любовницата на принца от Рифтхолд.

Селена прехапа устни. Не можеше да прецени дали е добре, че не знаят коя е, или не. Какво щяха да решат останалите съперници от съревнованието?

Може би все пак щеше да е по-добре да си е в панталони и туника! Селена посегна да махне една къдрица, която я гъделичкаше по бузата, но Филипа избута ръката й.

— Ще си съсипеш прическата!

Вратите на покоите й се отвориха и долетя познато сумтене. Тя погледна към огледалото и видя отражението на Каол, който пристигна с тежки стъпки.

Филипа направи реверанс.

— Ти — започна той, но млъкна, когато Селена го погледна. Веждите му се сключиха, а очите му внимателно огледаха тялото й. Отвори уста да каже нещо, но после поклати глава и се намръщи. — Горе. Веднага.

Тя направи реверанс и го погледна изпод мигли.

— И къде всъщност отиваме?

— Не ми се хили — хвана я той за ръката и започна да я дърпа извън стаята.

— Капитан Уестфол! — скара му се Филипа. — Ще се спъне в роклята си. Поне я оставете да придържа полите си.

Тя действително се спъна в роклята си, а обувките немилостиво се забиха в петите й. Той обаче не обърна никакво внимание на възраженията й и я помъкна по коридора. Тя успя да се усмихне на стражите пред вратата и се ухили широко, когато те се спогледаха многозначително.

Капитанът обаче стисна ръката й по-силно.

— Побързай — нареди той, — не бива да закъсняваме.

— Ако си бе направил труда да ме предупредиш, щях да се облека по-рано и нямаше да се налага да ме влачиш!

Беше й страшно трудно да диша в този смазващ ребрата й корсет. Когато се затичаха нагоре по стълбите, тя вдигна ръка към косата си, за да се увери, че прическата й не се е разпаднала.

— Бях зает, а ти имаш късмет, че си облечена, макар че според мен щеше да е по-добре да носиш нещо не толкова... фриволно пред краля.

— Пред краля?

Селена бе благодарна, че не е закусвала.

— Да, пред краля. Нали не мислеше, че ще ти се размине срещата с него? Престолонаследникът трябва да ти е казал, че съревнованието започва днес. Срещата с краля е официалното начало.

Ръцете й натежаха, а тя забрави за болките в краката и ребрата си. Зловещият часовник в градината отекна гробовно. Когато стигнаха края на стълбището и се спуснаха по дълъг коридор, вече бе останала без дъх.

Стана й лошо и погледна през прозорците. Земята бе далеч под нея. Прекалено далеч. Вече бяха в стъклената постройка.

Не искаше да е тук.

Не можеше да бъде в стъкления замък!

— Защо не ми каза по-рано?

— Защото той реши да те види сега. Първоначално каза, че това ще стане довечера. Да се надяваме, че останалите шампиони също ще закъснеят.

Почувства, че ще припадне.

Кралят.

— Когато стигнем — каза й той през рамо, — спираш, където спирам и аз. Покланяш се. Ниско, много ниско. Когато вдигнеш глава, гледаш право напред и не се отпускаш. Не срещай погледа на краля и не му отговаряй, без да го наречеш Ваше Величество. И по никакъв, никакъв начин не му възразявай. Ако не те хареса, ще нареди да те обесят.

Усети да я обхваща ужасно главоболие, което започна да пулсира от лявото й слепоочие. Всичко наоколо изглеждаше противно и чупливо.

Бяха високо, толкова високо.

Каол спря преди поредния завой.

— Изглеждаш бледичка.

Но на нея й бе трудно да го погледне в лицето, да се съсредоточи върху това, което става. Дишаше накъсано. Мразеше корсета си. Мразеше краля.

Мразеше стъкления замък.

Дните, след като я бяха пленили, бяха минали като в кошмарен сън, но тя си спомняше пределно ясно процеса — стените от черно дърво, мекотата на стола под себе си, болката на раните от залавянето й, ужасната тишина, налегнала духа и тялото й.

Само веднъж се бе осмелила да погледна към краля и това й бе достатъчно. Бе готова да изтърпи всяко наказание, само и само да е далеч от него. Дори смъртта.

— Селена!

Тя премигна и се изчерви. Лицето на Каол омекна.

— Той е само един човек. Но има титла, която трябва да уважаваш. Отново тръгна по коридора, но вървеше по-бавно.

— Срещата е само колкото да напомни на теб и останалите шампиони защо сте тук, какво се очаква да направите, какво може да спечелите. Не е съдебен процес, нито изпитание.

Влязоха в дълъг коридор и тя видя няколко стражи около големи стъклени врати.

— Селена. — Той спря на няколко крачки от стражите. Очите му бяха топли и ярки.

— Да?

Сърцето й затуптя по-бързо.

— Изглеждаш великолепно днес.

В този момент вратите се отвориха и двамата трябваше да минат през тях.

Селена вдигна брадичката си и влезе в препълнената с хора зала.

10.

Първо видя пода. Червен мрамор на бели линии, осветени от лъчите на слънцето. Дневната светлина бавно изчезна иззад затварящите се стъклени, но непрозрачни врати. Всичко наоколо бе осветено от факли и полилеи. Очите й започнаха да се стрелкат към тълпите около нея. Нямаше прозорци, само малко парче стъкло на тавана, което гледаше към небето.

Нямаше начин да избяга.

По-голямата част от лявата стена бе заета от камина и Селена се постара да не я зяпа, докато Каол я водеше все по-навътре и по-навътре в залата. Камината й напомняше на чудовищна хищно разтворена паст, която бълва огън. Пламъците имаха зеленикав оттенък, от който я побиха тръпки.

Капитанът спря в свободното пространство пред трона и Селена последва примера му. Той не обръщаше внимание на страховития декор около тях или поне прикриваше по-добре чувствата си. Насили се да погледне напред и забеляза тълпата, която изпълваше стаята. Направи скован поклон с ясното съзнание, че всички наоколо я гледат внимателно. Полите й прошумоляха.

Установи, че коленете й треперят, когато Каол постави ръка на гърба й, за да й даде знак, че е време да се изправи. Изведе я от центъра на стаята, след което двамата застанаха до Дориан Хавилиард. Отсъствието на праха и на умората от дългото три седмици пътуване се бяха отразили добре на гладкото му лице. Носеше жакет в черно и сребристо, а тъмната му коса бе грижливо сресана и сияеше. На лицето му се изписа изненада, когато я видя толкова добре облечена, но тя бързо бе заменена от лукавата усмивка, с която погледна към баща си. Селена може би щеше да му отвърне, ако не трябваше да внимава да не трепери цялата.

— След като най-сетне благоволи да пристигнеш, можем да започваме — проговори накрая кралят.

Бе чувала гласа му и преди, дълбок и стържещ като чупенето на стари кости, като хрущенето на снега в люта зима. Не посмя да погледне по-нагоре от гърдите му.

Кралят бе едър човек, и то не само заради мускулите си. Туниката в черно и червено сякаш едвам удържаше тялото му. На раменете си носеше плащ от бяла козина, а на кръста му висеше меч. Дръжката бе оформена като озъбен змей. Никой, срещал острието на този меч, не бе останал жив.

Тя го познаваше.

Името му бе Нотунг.

— Беше извикана от другия край на Ерилея, за да служиш на страната си.

Можеше лесно да отличи благородниците от съперниците си — всички те бяха стари и сбръчкани, с изискани дрехи и декоративни мечове. Зад тях стояха мъже — някои високи и стройни, други набити, трети съвсем обикновени. Около всеки от тях имаше по трима стражи.

Между нея и свободата й стояха двайсет и трима мъже. Повечето от тях приличаха на бандити, но когато огледа лицата им — някои белязани, а други просто отвратителни, — не видя нищо в очите им. Нито следа от някаква интелигентност. Бяха избрани заради мускулите, не заради умовете си. Трима все още стояха в оковите си. Толкова ли опасни бяха?

Няколко от тях се втренчиха в нея и тя отвърна на погледите им. Запита се дали знаят, че им е съперница, или я смятат за придворна дама. Повечето не й обърнаха внимание.

Тя изскърца със зъби. Роклята се оказа грешка. Защо Каол не й бе казал за тази среща вчера?

Тъмнокос и сравнително хубав мъж я огледа предпазливо и тя си наложи да остане спокойна, когато срещна сивите му очи. Той бе висок и слаб, но не мършав, и наклони глава към нея. Тя продължи да го изучава още за миг, колкото да го прецени как разпределя тежестта върху левия си крак и какво наблюдава в следващия противник, на когото спря вниманието си.

Зад херцог Перингтън стоеше огромен воин, който изглеждаше като направен само от мускули и стомана. Носеше ризница без ръкави, която да подчертава бицепсите му, а ръцете му изглеждаха способни да строшат конски череп. Не беше грозен — напротив, в загорялото му лице имаше нещо симпатично, — но имаше нещо противно в поведението му, в обсидиановите му очи, когато се преместиха на нея. Големите му и бели зъби проблеснаха.

— Всички вие се състезавате за титлата на кралски шампион и за правото да бъдете моя дясна ръка в един свят, пълен с врагове. Селена почувства да я обзема срам. Какво беше „шампион", ако не замаскирана дума за „убиец"? Можеше ли наистина да работи за този човек? Преглътна. Налагаше се. Нямаше друг избор.

— През следващите тринайсет седмици ще се съревновавате в дома ми. Ще се обучавате всеки ден и в края на всяка седмица ще минавате тест, при който един от вас ще отпада.

Селена пресметна това наум. Бяха двайсет и четирима. Прекалено много за тринайсет седмици.

Кралят сякаш предугади неизказания й въпрос.

— Изпитанията няма да са леки, нито пък обучението ви. Някои от вас могат и да умрат в процеса. Ако сметна за необходимо, може да добавя допълнителни елиминации. Ако изостанете или ме разочаровате, ще ви върна в черната дупка, от която съм ви измъкнал.

Седмицата след Юледа[2] четиримата останали шампиони ще се изправят един срещу друг в дуел, за да спечелят титлата. Дотогава всичко ще се провежда в тайна, макар най-близките ми приятели и съветници да знаят. — Той махна с огромната си ръка.

— И при най-малкото нарушение ще набуча главите ви на кол пред кралските порти.

Селена го погледна и установи, че тъмните му очи се взират в нейните. Кралят се подсмихна и тя усети как сърцето й започва да бие като барабан.

Касапин.

Този човек трябваше да бъде обесен. Беше убил много повече хора от нея, при това беззащитни и невинни. Бе унищожил цели култури, бе заличил знания, трупани векове на ред, бе спуснал мрак над цяла Ерилея. Народът трябваше да се вдигне така, както бяха сторили малцината бунтовници.

Селена реши да не свежда очи. Не можеше да си позволи да отстъпи.

— Ясен ли съм? — попита кралят, без да я изпуска от поглед.

Тя кимна с нежелание. Трябваше да победи всички тези мъже до Юледа. Всяка седмица я очакваше поне едно изпитание, вероятно смъртоносно.

— Отговорете де! — изкрещя кралят и тя се опита да не трепери. — Не сте ли благодарни за този шанс! Не изгаряте ли от желание да ми се закълнете във вярност!

Тя се загледа в краката си.

— Благодарим ви, Ваше Величество. За нас е чест — промърмори. Думите й се сляха с тези на останалите шампиони.

Кралят постави ръка върху дръжката на Нотунг.

— Това ще бъдат интересни тринайсет седмици — измърка той. Селена почувства, че продължава да я наблюдава, и стисна зъби. — Вечна слава и богатство очакват този, който се окаже достоен да носи титлата кралски шампион.

Тринайсет седмици. Толкова време имаше, за да спечели свободата си.

— Следващата седмица ми се налага да замина. Няма да се върна преди Юледа. Това обаче няма да ми попречи да издам заповедта за екзекуцията ви, ако разбера, че е имало... проблеми.

Шампионите отново кимнаха.

— Опасявам се, че ако сме свършили, ми се налага да напусна — прекъсна го застаналият зад нея Дориан. Главата й се обърна към него. Бе смаяна от дързостта му. Бе прекъснал баща си. Принцът се поклони на краля и кимна на мълчаливите съветници. Владетелят му махна с ръка да тръгва, без дори да си направи труда да го погледне. Дориан намигна на Каол и излезе от залата.

— Ако нямате повече въпроси, сте свободни — рече кралят на шампионите и покровителите им с тон, който намекваше, че въпросите могат само да ги отведат до бесилото. — Не забравяйте, че сте тук, за да служите на мен и моята империя. А сега се махайте!

Селена и Каол не проговориха, докато не прекосиха коридора, като бързо минаха покрай останалите състезатели и благородниците, осигурили участието им. Някои от тях разговаряха помежду си, очевидно за да преценят силите си.

Селена усети как се стопля отново, колкото повече се отдалечава от краля. Чак когато завиха иззад един завой обаче, Каол посмя да свали ръката си от гърба й.

— Поне веднъж успя да си замълчиш — въздъхна той.

— И как се кланяше само! — обади се весел глас. Това бе Дориан, който се бе подпрял на стената.

— Какво правиш? — попита Каол.

— Ами чакам те, естествено — отблъсна се от стената Дориан.

— Нали ще се видим на вечеря? — отвърна Каол.

— Говорех на шампиона си! — намигна й Дориан. Тя си спомни начина, по който се бе усмихнал на придворната дома при пристигането им. Престолонаследникът застана на безопасно разстояние от нея, зад Каол, и тримата продължиха по пътя си. — Искам да се извиня за грубостта на татко.

Тя погледна към слугите по коридора, които се кланяха на Дориан. Той дори не им обърна внимание.

— В името на Уирда! — разсмя се Дориан. — Вече те е обучил!

След което сръчка Каол с лакът.

— Двамата така успешно ме пренебрегвате, че приличате на брат и сестра! От друга страна обаче, тя е прекалено хубава, за да ти мине за сестричка...

Селена не успя да скрие усмивката си. И тя, и принцът бяха израснали със строги и сурови родители. Аробин никога не бе заменил бащата, когото тя бе изгубила, не се бе и опитал. Но поне си имаше извинение да бъде колкото отдаден, толкова и тираничен. Защо обаче кралят на Адарлан бе допуснал синът му да не се превърне в негово идентично копие?

— Ето! — възкликна Дориан. — Предизвиках реакция! Боговете са ми свидетели, че я накарах да се усмихне! — Той погледна зад тях и, след като се увери, че никой не ги следи, прошепна: — Не мисля, че Каол ти е разкрил плана преди срещата.

— Какъв план? — Тя прокара пръст по полата си, загледана в блясъка на плата на слънчевата светлина.

— За твоята самоличност. Трябва да си мълчиш. Съперниците ти в съревнованието може и да знаят нещо за Асасина на Адарлан и да го използват срещу теб.

Добър съвет, макар да им бе отнело три седмици, за да се сетят да й го кажат.

— Щом не съм безмилостна убийца, коя съм тогава?

— Според всички в замъка — рече Дориан — се казваш Лилиан Гордайна. Майка ти е мъртва, а баща ти е заможен търговец от Белхейвън. Ти си едничката наследница на богатството му. Но в същото време пазиш черна тайна — нощем крадеш бижута. Срещнал съм те през лятото, когато си се опитала да ме обереш по време на почивката ми в Белхейвън, и тогава съм видял потенциала ти. Баща ти обаче разбрал как прекарваш нощите си и те прогонил далеч от града в селце край Ендовиер. Когато татко обявил идеята си за това съревнование, съм решил да те привлека като свой шампион. Сама можеш да попълниш детайлите.

— Сериозно? — повдигна вежда тя. — Крадла на бижута?

— Не мислиш ли, че е очарователно? — попита Дориан, а Каол изсумтя. Когато тя не отговори, принцът продължи: — Харесва ли ти дома ми?

— Много е хубав — отвърна тя.

— Хубав, а? Може би трябва да намеря още по-големи покои за шампиона си?

— Щом ти доставя удоволствие.

— Радвам се, че съперниците ти не са разклатили самоувереността ти — засмя се отново принцът. — Какво ще кажеш за Каин?

Тя разбра кого има предвид.

— Може би трябва да започнеш да ме угояваш с това, което му дава Перингтън. — Когато Дориан продължи да я гледа, тя завъртя очи.

— Мъже с ръст като неговия обикновено не са нито много бързи, нито много гъвкави. Вероятно може да ме унищожи с един удар, но ще му е голям зор да ме улучи.

Тя погледна към Каол с надеждата той да й възрази, но вместо това й отговори Дориан.

— Хубаво, аз също мисля така. Ами останалите? На някои им се носи лоша слава.

— Изглеждат жалки — излъга тя.

— Едва ли ще очакват да ги напердаши една красива млада дама — ухили се той.

За него това бе просто игра, помисли си с горчивина Селена, но преди да успее да отговори, някой ги прекъсна:

— Ваше Височество! Каква изненада!

Гласът бе силен, но гладък и премерен. Това бе жената от градината. Беше се преоблякла — носеше рокля от бяло и златно. Пряко волята си Селена й завидя. Изглеждаше зашеметяващо.

Освен това момичето бе готово да се обзаложи, че тази жена изобщо не е изненадана да види принца. Вероятно го бе причакала.

— Лейди Калтейн — отвърна Дориан и се напрегна целият.

— Тъкмо се видях с Нейно Величество — каза Калтейн и се обърна с гръб към Селена. Ако се интересуваше поне малко от добри обноски, асасинът щеше да се засегне.

— Нейно Величество иска да Ви види. Разбира се, аз информирах Нейно Величество, че Ваше Височество е на среща и не може...

— Лейди Калтейн — прекъсна словесния й поток Дориан, — опасявам се, че не сте се запознала с новата ми приятелка.

Селена можеше да се закълне, че младата жена пред нея настръхва като котка.

— Позволете ми да ви представя лейди Лилиан Гордайна. Лейди Лилиан, запознайте се с лейди Калтейн Ромпие.

Селена потисна порива просто да си тръгне и направи реверанс. Ако й се наложеше да се съобразява с всичките дворцови простотии, щеше да предпочете да се върне обратно в Ендовиер. Лейди Калтейн се поклони и златните нишки в одеждите й проблеснаха.

— Лейди Лилиан е от Белхейвън. Пристигна снощи.

Жената погледна изпод вежди Селена.

— И колко време ще остане с нас?

— Само няколко години — въздъхна тежко Дориан.

— Само! О, Ваше Височество, колко сте забавен! Та това си е доста време!

Селена се загледа в кръстчето на Калтейн. Наистина ли бе толкова слаба? Как, в името на боговете, дишаше?

Видя как двамата мъже се споглеждат и прочете в очите им безпомощност и раздразнение.

— Лейди Лилиан и капитан Уестфол са много близки — драматично заяви Дориан. За голяма радост на Селена Каол се изчерви като домат. — За тях времето ще отлети като миг, уверявам ви.

— А за вас, Ваше Височество? — попита подло Калтейн. В гласа й се прокрадна истерична нотка.

Селена едвам сподави смеха си, когато Дориан отговори.

— Предполагам — каза бавно той и погледна Селена с прекрасните си сини очи, — че ще ми се стори още по-кратко.

Калтейн се извърна към Селена.

— Откъде намерихте тази рокля? — измърка тя. — Невероятна е.

— Аз й я поръчах — изтърси Дориан уж случайно и се загледа в ноктите си. Асасинът и принцът се спогледаха и всеки прочете мислите на другия.

Имаха общ враг.

— Наистина й отива, нали?

Калтейн сви устни, след което ги разтегли в изкуствена усмивка.

— Направо е ослепителна. Макар че светлозеленото по принцип не отива на бледите жени.

— Бледата кожа на лейди Лилиан е наследство от баща й, с което той много се гордее — заяви Дориан и се обърна към Каол, който не успяваше да скрие стъписването си. — Не сте ли съгласен, капитан Уестфол?

— За кое? — сопна се той.

— Че лейди Лилиан е ослепителна!

— Но моля Ви, Ваше Височество — скара му се Селена, като прикри злорадството си с момичешко изкикотване. — Все пак бледнея пред красотата на лейди Калтейн!

Калтейн поклати глава, но когато се обърна към Дориан, каза само:

— Много сте мили.

Дориан се размърда неспокойно.

— Е, хубаво си побъбрихме. Сега трябва да се видя с мама. Той се поклони първо на Калтейн, а после и на Каол.

След това се обърна към Селена. Тя вдигна вежди, когато той поднесе ръката й до устните си. Те бяха меки, а допирът до кожата й — нежен. Ръката й пламна от докосването му и тя усети как се изчервява. Искаше й се да отстъпи назад или да го удари.

— До нови срещи, лейди Лилиан — усмихна й се той. Селена се изкушаваше да погледне към Калтейн, но само направи реверанс.

— Ние също трябва да тръгваме — рече Каол и Дориан се отдалечи, докато си свиркаше с ръце в джобовете. — Мога ли да ви придружа донякъде? — попита капитанът неискрено.

— Не — излая Калтейн, свалила маската на благоприличие, — имам среща с Негова Светлост херцог Перингтън. Пак ще се видим, лейди Лилиан. — Изрече го с тон, с който всеки асасин би се гордял. — Ще станем големи приятелки.

— Разбира се — отвърна Селена. Калтейн мина покрай тях, а полите й изшумоляха около нея. Двамата изчакаха стъпките й да заглъхнат, преди да се заговорят отново.

— Много се забавляваше, нали? — изсумтя Каол.

— И представа си нямаш. — Селена го потупа по ръката. — Сега и ти трябва да се преструваш, че ме харесваш, и всичко ще е наред.

— Изглежда, с престолонаследника имате едно и също чувство за хумор.

— Може да станем добри приятели с него, а ти ще отидеш по дяволите.

— Дориан има по-красиви приятелки с по-добър произход.

Тя го погледна обидено, а той се ухили.

— Мале, че сме суетни!

— Мразя такива жени! — отвърна на погледа му тя. — Толкова отчаяно се борят за вниманието на мъжете, че предават собствения си пол. И после казваме, че вие не мислите с главите си! Напротив, вие поне сте откровени.

— Казват, че баща й е богат колкото краля — отвърна Каол. — Подозирам, че затова Перингтън я харесва толкова. Пристигна в носилка, по-голяма от селска къща. Бяха я носили триста километра.

— Каква простащина.

— Жал ми е за слугите й.

— А на мен за баща й!

Двамата се разсмяха и той повдигна ръката, за която я бе хванал. Когато стигнаха покоите й, тя спря.

— Ще обядваме ли? Умирам от глад.

Той погледна към стражите и усмивката му угасна.

— Имам да свърша малко работа. Като това да подготвя отряда, с който ще пътува кралят.

Тя отвори вратата и го погледна. Той се усмихна отново и малката луничка на бузата му се покачи нагоре.

— Какво? — попита тя. От стаята й се носеше уханието на нещо вкусно и стомахът й изкъркори.

— Асасинът на Адарлан — поклати глава той, разсмя се и тръгна надолу по коридора. — Почини си — подвикна през рамо. — Съревнованието наистина започва утре. И дори да си толкова невероятна, колкото твърдиш, пак ще е по-добре да си се наспала. Селена вдигна очи към тавана и затръшна вратата след себе си, но когато се зае с обяда си, установи, че си тананика.

11.

Селена се чувстваше, все едно са я сръчкали веднага щом е затворила очи. Простена и направи гримаса, когато някой дръпна завесите, за да приветства утринното слънце.

—Добро утро!

Никаква изненада. Беше Каол.

Тя се сви под завивките и придърпа одеялото над главата си, но той го сграбчи и го хвърли на пода. Нощницата се бе увила около бедрата й и Селена потръпна от студ.

— Студено е! — оплака се тя и сви колене до тялото си. Не й пукаше, че има само няколко месеца, за да победи останалите шампиони. Спеше й се! Щеше да е по-добре, ако престолонаследникът я бе измъкнал по-рано от Ендовиер, за да може да възстанови силите си. Откога ли знаеше за съревнованието?

— Ставай. — Каол издърпа възглавницата изпод главата й. — Губиш ми времето.

Не показа с нищо, че вижда щедрото количество плът, което нощницата й разкриваше.

Селена изсумтя и се завъртя към ръба на леглото, след което протегна ръка, за да докосне пода.

— Подай ми пантофките — промърмори тя, — подът е като от лед.

Той изсумтя, но тя се постара да не му обръща внимание, докато се изправяше. След това се олюля и тръгна към трапезарията, където я очакваше огромна закуска.

— Яж бързо — нареди Каол и посочи с брадичка храната — съревнованието започва след час!

Тя се постара да скрие тревогата си с престорена въздишка и се пльосна на стола с грацията на сънена мечка. След това огледа масата. Пак нямаше ножове.

Заби вилица в една от наденичките.

— От какво, ако мога да попитам, си толкова уморена? — поинтересува се Каол.

Тя изпи чаша сок от нар и обърса устата си със салфетка.

— Четох до четири сутринта — отвърна тя. — Писах на принца ви за разрешение да ползвам библиотеката. Той ми прати седем книги от личната си колекция и ми нареди да ги прочета.

— Как си посмяла да пишеш на престолонаследника! — поклати глава Каол.

Тя се ухили и отхапа от шунката си.

— Можеше и да не отговори на писмото ми. Но пък аз съм неговият шампион. Не всички са длъжни да се държат толкова отвратително с мен като теб.

— Ти си една убийца.

— Ако бях крадла на бижута, щеше ли да бъдеш по-мил? Не си прави труда да ми отговаряш — махна с ръка тя.

Опита от кашата, не остана доволна и изсипа четири лъжици кафява захар в сивото ястие.

Дали останалите щяха да са сериозни съперници? Преди да се разтревожи наистина, тя спря поглед върху черните дрехи на капитана.

— Ти винаги ли се обличаш като гробар?

— Побързай — отвърна простичко той. — Съревнованието не чака. Внезапно изгуби апетит.

— Тогава трябва да се преоблека. — Тя понечи да извика Филипа, след което се спря. — Какво мога да очаквам от турнира днес? Да знам какви дрехи ще са подходящи.

— Не зная — отвърна той. — Не казват нищо, докато не пристигнем. Капитанът потупа дръжката на меча си и извика една слугиня, която изпроводи Селена до спалнята й. Той нареди зад гърба им:

— Облечи я с риза и панталони, нещо, което да й осигурява свобода на движението, но да не разкрива прекалено много. И донеси наметало!

Момичето изчезна в съблекалнята. Селена я последва, спокойно се съблече по бельо и с огромна наслада забеляза как бузите на Каол стават като домати, преди да извърне поглед.

След няколко минути обаче отново бе намръщена, докато подтичваше зад капитана във фоайето.

— Изглеждам нелепо! Панталоните са просто ужасни, а за ризата не искам и да говоря!

— Спри да се вайкаш! На никой не му пука за дрешките ти.

Той отвори вратата на покоите й и стражите пред нея мигновено застанаха мирно.

— Пък и можеш да се съблечеш в казармите. Сигурен съм, че останалите ще се зарадват много да те видят по бельо.

Тя грозно изпсува и уви зеленото наметало около себе си, след което ускори крачка, за да не изостава.

Капитанът на стражата профуча през замъка, който все още се не бе стоплил от утринното слънце. Скоро се озоваха в казармите. Стражи, облечени в различни видове брони, им отдадоха чест, а отворена врата разкриваше грамадна столова, в която мнозина от тях просто закусваха.

Най-накрая Каол спря някъде на приземния етаж. Грамадното правоъгълно помещение, в което се озоваха, бе с размерите на бална зала. Осеян с колони, подпиращи огромен вътрешен балкон, подът бе оцветен шахматно в черно и бяло, а стъклените прозорци, заемащи една от стените, бяха отворени. Леките и прозрачни завеси се вееха на хладния бриз, който идваше от градината. Повечето от другите шампиони вече бяха тук и се дуелираха с хора, които по всяка вероятност бяха лични треньори, осигурени от покровителите им. Никой не си направи труда да я погледне, с изключение на приятно изглеждащия мъж със сиви очи, който й се усмихна криво, преди да се върне към стрелбата с лък. Изглежда, тя му се удаваше много.

Селена повдигна брадичка и разгледа оръжията.

— Нали не очакваш от мен да въртя боздуган само час след изгрев? От коридора зад тях се появиха шестима стражи, които се присъединиха към дузината, които вече пазеха залата. Всичките бяха с извадени мечове.

— Ако пробваш някоя простотия — прошепна Каол, — играта свършва.

— Но аз съм просто една крадла, забрави ли?

Тя приближи оръжията. Беше страшно глупаво да ги оставят просто така. Мечове, кинжали, брадви, лъкове, копия, ловни ножове, боздугани, ножове за мятане, бойни тояги...

По принцип предпочиташе кинжала, но можеше да борави с всяко от изложените оръжия. Огледа тренировъчната зала и направи гримаса. Същото важеше и за по-голямата част от съперниците й.

С крайчеца на окото си долови някакво движение.

Каин влезе в залата, обграден от двама стражи и белязан мъжага, който трябваше да е треньорът му. Тя се изпъчи, когато той я приближи. Дебелите му устни се разтеглиха в усмивка.

— Добро утро — каза Каин. Гласът му бе дълбок и дрезгав, а тъмните му очи огледаха тялото й, преди да се спрат върху лицето. — Мислех, че вече ще си избягала вкъщи.

— И да изпусна цялото забавление? — усмихна се тънко тя. Каин отвърна на усмивката й, след което се отдалечи.

Щеше да е лесно, толкова лесно. Да го хване за врата и да забие лицето му в земята. Дори не осъзна, че трепери от ярост, докато Каол не се появи пред нея.

— Пази си силите за съревнованието — каза той тихо, но твърдо.

— Ще го убия — изхриптя тя.

— Не, няма. Просто го натупай и той ще млъкне. Не си хаби енергията да го мразиш. Той е просто грубиян от кралската армия, нищо повече.

— Днес си пълен с полезни съвети — завъртя очи тя.

— По-добре, отколкото да се наложи да те спасявам.

— Това би било мило.

— Сама трябва да спечелиш битките си. — Той посочи с меча си към оръжията. — Избери някое. — Очите му светнаха, когато тя свали плаща си и го захвърли зад себе си. — Да видим дали наистина си толкова добра, или говориш празни приказки!

Не се бе отказала от това да затвори устата на Каин завинаги. Засега обаче щеше просто да накара Каол да съжалява за думите си.

Всички оръжия бяха добре направени и блестяха на слънчевата светлина. Селена ги елиминираше едно по едно, като преценяваше с кое каква рана може да нанесе на лицето на капитана.

Сърцето й забързваше ритъма си, когато прокарваше пръст по остриетата и дръжките на различните оръжия. Установи, че се колебае между ловните кинжали и една красива рапира с богато украсен гард.

С нея можеше да го намушка от разстояние.

Оръжието запя, когато го извади от стойката и го задържа в ръка. Имаше прекрасно острие — дълго, гладко, леко.

Бяха толкова глупави. Не й даваха достъп до обикновен нож за масло, но й даваха това?

„Нека първо го поуморя" — помисли си тя.

Каол захвърли плаща си върху нейния, а мускулите му се раздвижиха под черната риза. Изтегли меча си и нареди:

— Ан гард!

След което застана в защитна позиция.

Селена го загледа тъпо.

„За какъв се мислиш, че да ми казваш ан гард?"

— Смяташ да почваме отначало? — Попита тя толкова тихо, че само той я чу. След което потърка дръжката. Пръстите й се увиха около хладката повърхност. Все пак изкарах цяла година в Ендовиер. Може и да съм забравила как да се бия. Предвид това колко хора изколи в мините, не мисля, че си забравила каквото и да е,

— Това беше с кирка заяви тя и усмивката и стана зловеща. Там е лесно. Пукваш главата на някого или го изкормваш. — За щастие, никой от останалите шампиони не ги подслушваше. — Ако смяташ това за равностойно на боя с меч, се чудя как ли се биеш самият ти... капитан Уестфол?

Тя постави свободната си ръка на сърцето и притвори очи, за да наблегне на казаното.

Капитанът на стражата изръмжа и я нападна.

Както и очакваше. Очите й рязко се отвориха, веднага щом подметките на ботушите му изстъргаха по земята. Тя завъртя ръка, за да блокира удара на меча му, а краката й се преместиха така, че да поемат тежестта на сблъсъка. Стоманените остриета се срещнаха със звън. Звукът бе странен и някак по-болезнен, отколкото би бил истински удар. Селена обаче не мислеше за това. Той нападна отново. Тя го блокира с лекота, но ръцете я заболяха, все едно мускулите й се събуждат от дрямка. Въпреки това, тя не отстъпи, а продължи да се защитава.

Битките с мечове бяха като танц — трябваше да следваш определени стъпки, иначе всичко се проваляше. Веднъж влезеш ли в ритъм, просто не трябваше да изоставаш.

Останалите съперници и светът около тях избледняха.

— Браво! — процеди Каол през зъби, когато тя го принуди да се защитава. Краката й горяха. — Много добре — изпъшка той.

Ако трябваше да бъде честна, него също си го биваше. Направо си беше жив дявол, ама никога нямаше да му го признае.

Остриетата се срещнаха и двамата притиснаха оръжията си. Той бе по-силен и тя простена от усилието, което й костваше да задържи острието му надалече от себе си.

Но колкото и силен да беше, не можеше да се мери с нея по скорост.

Тя отстъпи назад и нападна с лъжлив удар, а краката й се придвижиха с грацията на фламинго. Изненадан, той съумя само да отстъпи, но силата на удара му се бе изгубила.

Тя се впусна в атака, като нанасяше удар след удар, радваше се на равната болка в рамото, която припламваше при всеки удар на мечовете им. Бе бърза, изумително бърза, като танцьор в свещен ритуал, като змия от Червената пустиня, като течението на планински ручей.

Но той не изостана и тя му позволи да напредне, преди да си върне позицията. Той се опита да я изненада с удар към лицето и гневът й се завърна. Вдигна лакът и блокира юмрука му, като го принуди да свали ръката си долу.

— Има нещо, което не бива да забравяш в битките си с мен, Сардотиен — изпъшка той. Слънчевата светлина се отразяваше в златистокафявите му очи.

— Хм? — отвърна тя, докато блокираше поредната му атака.

— Никога не губя.

Широка усмивка огря лицето му и преди тя да разбере думите му, нещо подкоси крака й. Тя усети как пада и изохка, когато гърбът й се удари в мраморния под. Рапирата изхвърча от ръката й.

Каол опря острието на меча си в сърцето й.

— Печеля.

Тя се изправи на лакти.

— Наложи ти се да ме спънеш. Славна победа, няма що.

— Не аз съм с острие, опряно в гърдите.

Звънът на оръжия и стоновете на биещите се изпълниха въздуха около нея. Тя погледна към останалите шампиони. Повечето бяха в разгара на битките с треньорите си. Всъщност всички, освен един. Каин й се ухили широко и тя оголи зъби.

— Добра си — каза Каол, — обаче някои от движенията ти са много недисциплинирани.

Тя извърна очи от Каин и погледна към Каол.

— Това не спаси никоя от жертвите ми досега — излая в отговор. Каол се изсмя на раздразнението й, след което посочи с меч към оръжията, като й даде време да се изправи на крака.

— Избери нещо друго. Постарай се да ме поизпотиш малко.

— Ще те одера като суджук и ще набода очите ти на шиш — закани се тя и остави рапирата.

— Не ти липсва кураж.

Тя хвърли рапирата на мястото й и взе ловните ножове.

„Добрите ми стари приятели."

Страховита усмивка разцъфтя на лицето й.

12.

Точно когато Селена понечи да нападне капитана с ножовете, някой тропна с копие по земята и привлече вниманието на всички. Тя се обърна по посока на гласа и видя едър човек с оредяваща коса, който бе застанал под вътрешния балкон.

— Внимание! — повтори мъжът. Селена погледна към Каол, който кимна и взе ножовете й, докато се присъединяваха към останалите двайсет и трима състезатели, обкръжили говорещия.

— Аз съм Теодус Бруло, Майстор на оръжията, и ще оценявам представянето ви по време на съревнованието. Разбира се, последната дума принадлежи на краля, но всеки ден ще давам мнение достойни ли сте да се състезавате за титлата негов шампион.

Той потупа дръжката на меча си. Селена не можа да не се възхити на красивите орнаменти.

— Аз съм Майстор на оръжията от трийсет години и съм живял в замъка от петдесет и пет. Обучил съм мнозина от рицарите и благородниците на Адарлан, а също и доста кандидати за шампионската титла. Не се впечатлявам лесно.

Застаналият зад Селена Каол изпъна рамене и тя се запита дали Бруло не го е обучил. Предвид лекотата, с която капитанът бе издържал на темпото й, тя реши, че Майсторът на оръжията наистина заслужава титлата си. А и по-добре от всички знаеше, че е неразумно да подценява някой заради външния му вид.

— Кралят вече ви е казал всичко, което трябва да знаете за съревнованието — продължи Бруло и хвана ръце зад гърба си. — Подозирам обаче, че искате да знаете повече един за друг.

Той посочи с месестия си пръст към Каин.

— Ти! Как се казваш, с какво се занимаваш, откъде идваш? Бъди честен. Никой от вас не е хлебар или свещар.

Ужасната усмивка отново огря лицето на Каин.

— Казвам се Каин и съм войник в армията на краля. Идвам от Планините на Белия зъб.

Разбира се. Тя бе чувала за жестокостта на планинците от тази местност, бе виждала някои от тях отблизо, бе ставала свидетел на свирепия блясък в очите им. Много от тях се бяха бунтували срещу Адарлан и повечето бяха загинали. Какво ли биха казали те за този човек, ако можеха да го видят сега?

Тя изскърца със зъби. Какво ли биха казали хората от Терасен, ако видеха нея?

Бруло обаче явно нито знаеше това, нито пък се интересуваше, и дори не кимна, преди да посочи мъжа, застанал вдясно от Каин. Селена веднага го хареса.

— Ти кой си?

Мършавият висок мъж с оредяваща руса коса огледа околните и изсумтя.

— Ксавие Форул, майстор крадец от Мелисанде.

Майстор крадец? Този човек?

Но разбира се, даде си сметка тя. Това, че е толкова слаб, вероятно му помагаше да се промъква в чуждите домове. Може би не блъфираше.

Един по един участниците в състезанието се представиха. Сред тях имаше шестима опитни войници, до един изхвърлени от армията заради поведението си — което бе зловещо, тъй като армията на Адарлан се славеше надлъж и шир с жестокостта си. Имаше и още трима крадци — сред които и тъмнокосият сивоок Нокс Оуън, за когото бе чувала и който й се бе усмихнал чаровно тази сутрин.

Имаше трима наемници, които изглеждаха готови да сварят враговете си живи, а също и двама серийни убийци, поставени в окови.

Бил Частейн, наричан Окоядеца, изяждаше очите на жертвите си, както подсказваше и псевдонимът му. Той изглеждаше съвсем обикновен човек, среден на ръст, с къса кафява коса и загоряла кожа. Селена обаче с мъка отклони погледа си от белязаната му уста.

Другият бе Нед Клемент, наричан Косата заради оръжието, с което измъчваше и разкъсваше своите жертви — жрици от храмове. Бе невероятно, че никой от тях не е екзекутиран, но по загорялата им кожа тя предположи, че са били изпратени в Калакула — южният лагер на смъртта, подобен на този в Ендовиер.

Следваха двама души, които изглеждаха като приближени на някой военачалник. Накрая останаха петимата асасини.

Тя веднага забрави имената на първите четирима — надменно, мърляво момче, огромен грубиян, дребен и злобен човек и някакъв подсмърчащ боклук, който твърдеше, че обичал ножовете. Те не бяха от Гилдията на асасините и Аробин Хамел никога нямаше да приеме такива като тях в нея. Членството там изискваше години на усилени тренировки, а също и повече от впечатляващи резултати. Тези четиримата можеха и да имат уменията, но нямаха класата, която Аробин изискваше. Разбира се, трябваше да внимава с тях, но знаеше, че не са на нивото на Тихите асасини от Червената пустиня. Те биха били равностойни противници, може би дори способни да я победят. Бе прекарала цял месец от едно изгарящо лято в тренировки с тях и мускулите още я боляха от изтощителните им упражнения.

Последният асасин на име Грейв (Гроб (от англ) — Бел.ред.), обаче привлече вниманието й. Той бе нисък и слаб, с неприятно лице, което караше хората да извръщат поглед. Влезе в залата с окови, които бяха махнати чак когато стражите около него — а те бяха цели пет — му отправиха официално предупреждение. Дори сега не го изпускаха от очи. Докато се представяше, Грейв се усмихна мазно и разкри жълтите си зъби. Тя се почувства омерзена, когато погледът му се спря на тялото й. Такива хора никога не се задоволяваха с това просто да убият. Не и ако жертвите са жени.

Насили се да отвърне на лъстивия му поглед.

— А ти? — прекъсна мислите й Бруло.

— Лилиан Гордайна — каза тя и вирна брадичка, — крадла на бижута от Белхейвън.

Някои от мъжете се изкикотиха и тя стисна зъби. Нямаше да й се присмиват, ако знаеха истинското й име или това, че може да ги одере живи дори без ножа си.

— Хубаво — махна с ръка Бруло, — имате пет минути да оставите оръжията си настрана и да си поемете дъх. След това ще има бягане, за да видим в каква форма сте. Тези, които не могат да пробягат разстоянието, ще си вървят у дома — или по-скоро в затвора, от който покровителите им са ги измъкнали. Първото ви изпитание е след пет дни. Благодарете на боговете, че не е по-скоро!

След тези думи всички наоколо се пръснаха. Шампионите разговаряха с треньорите си за това кой според тях е най-сериозният им противник. Вероятно Каин или Грейв. Едва ли някой би се уплашил от крадла на бижута. Каол остана зад нея, докато останалите претенденти се отдалечаваха.

Не бе прекарала осем години в изграждане на репутацията си и една в мините на Ендовиер, за да бъде унижавана така.

— Ако трябва да се нарека крадла отново...

— Какво? — вдигна вежди Каол.

— Знаеш ли колко обидно е да се правиш на никаквица от малко градче?

— Не мога да повярвам, че си толкова надменна — погледна я съжалително той. Тя настръхна, но той продължи.

— Беше глупаво да тренираме сега. Не знаех, че си толкова добра. За щастие, никой не забеляза. И знаеш ли защо, Лилиан? — Той я приближи и снижи глас. — Защото си просто едно хубаво момиче. Защото си обикновена крадла от обикновен малък град. Огледай се внимателно. — Той се озърна крадешком към останалите шампиони. — Някой от тях да те зяпа? Да те преценява? Не. Защото не си им конкурент. Защото не стоиш между тях и свободата им.

— Тъкмо това е унизителното!

— Тъкмо това е капанът. Трябва да останеш незабелязана по време на съревнованието. Няма да блестиш, няма да пребиваш крадци, войници и главорези. Ще се представяш прилично, така че никой да не заподозре нищо. Така че да са сигурни в елиминацията ти и да съсредоточат вниманието си върху по-силни и по-опасни противници като Каин. И тъкмо така ще спечелиш — продължи Каол — и ще видиш изражението на лицата им, когато разберат, че са били победени. Тогава успехът ти ще е още по-сладък, а обидите и униженията ще си струват. — Той протегна ръка, за да я изведе навън. — Какво ще кажеш за това, Лилиан Гордайна?

— Ще кажа, че мога и сама да се грижа за себе си — отвърна спокойно тя, но пое ръката му. — Трябва обаче да ти призная, че си брилянтен, капитане. Толкова брилянтен, че мога да ти подаря един от брилянтите, които възнамерявам да задигна от кралицата. Той се разсмя.

Двамата излязоха навън.

Където я очакваше надбягването.

Дробовете й горяха. Краката й бяха като от олово. Но не спираше да бяга и се стараеше да е в средата на групата шампиони. Бруло, Каол и останалите треньори ги следваха на коне, придружени от три дузини въоръжени стражи.

Някои от шампионите, сред които Грейв, Нед и Бил, бяха с дълги окови. Селена явно беше привилегирована, че Каол не е оковал и нея.

За огромна нейна изненада Каин водеше с лекота останалите. Как можеше някой толкова едър да е и толкова бърз.

Звуците от хрущящи сухи есенни листа и неравно дишане изпълниха топлия есенен въздух. Селена обаче не изпусна от поглед влажната тъмна коса на крадеца пред нея. Стъпка след стъпка, вдишване и издишване, това бе ритъмът, който трябваше да спазва. И не трябваше да забравя да диша равномерно.

Далеч пред тях Каин взе завоя и се отправи обратно към замъка. Последваха го като ято птици. Крачка след крачка, без забавяне на ход. Нека гледат Каин, нека насочват заговорите си срещу него. Селена нямаше нужда от победата в това състезание, за да докаже, че е най-добра. Беше си добре без похвалите на краля! Увлечена в мислите си, тя пропусна да си поеме въздух и краката й се огънаха. Въпреки това запази равновесие. Надбягването щеше да свърши. Скоро.

Дори не посмя да се озърне назад, за да провери дали някой не е паднал. Усещаше обаче върху себе си погледа на Каол, който й напомняше да си стои в средата на колоната. Явно все пак имаше някаква вяра в силите й.

Дърветата се разредиха и разкриха полето между игрището и конюшните. Финалната права! Зави й се свят. Щеше да изпсува от болката, която прониза едната половина на тялото й, ако имаше дъх за това.

Трябваше да остане в средата на колоната.

В средата на колоната!

Каин излезе от дърветата и вдигна победно ръце. Изтича още няколко крачки, като забави ход, за да успокои дишането си, а треньорът му изръкопляска. Единствената реакция на Селена бе да продължи да тича. Оставаха й само още няколко метра. Светлината на откритото поле ставаше все по-ярка и по-ярка. Трябваше да остане в средата на колоната. Годините тренировки с Аробин Хамел я бяха научили колко е опасно да се предадеш.

Тогава излезе от дърветата и синевата на небето и зеленината на тревата на откритото поле сякаш избухнаха пред очите й. Мъжете пред нея забавиха ход. Тя едвам се сдържа да не падне на колене и умерено забави крачка, като си наложи да не спира да диша, докато звездичките не изчезнаха от погледа й.

— Браво — излая Бруло, като спря коня си и огледа първите пристигнали. — Пийнете малко вода. После продължаваме с тренировките.

С помътнял поглед видя как Каол спира коня си. Краката й сами се насочиха към него, а после го подминаха и тя тръгна обратно към гората.

— Къде отиваш?

— Изпуснах си пръстена — излъга тя и даде всичко от себе си, за да изглежда разсеяна. — Само минутка да го намеря.

Без да изчака разрешението му, Селена се върна в гората, придружавана от присмехулните викове на останалите шампиони, които я бяха чули. От шума пред себе си разбра, че още някой приближава. Отиде със залитане към храстите. Светът около нея притъмня.

Падна на колене и повърна. А след това продължи да повръща, докато в нея не остана нищо. Последният шампион мина покрай нея. Трепереща, тя се хвана за най-близкото дърво и се изправи. Намери капитан Уестфол да я чака на пътя свил устни.

Обърса уста с ръкав и не му каза нищо, когато излезе от дърветата.

13.

Бруло ги освободи по обяд. Селена бе, меко казано, гладна. Бе излапала половината си обяд, тъпчейки хляб и месо в устата си, когато вратата на столовата се отвори.

— Какво търсиш тук? — попита тя с пълна уста.

— Моля? — отвърна капитанът на стражата и седна на масата. Беше се изкъпал и преоблякъл. Придърпа чиния със сьомга към себе си и си сипа. Селена направи физиономия и сбърчи нос.

— Не обичаш ли риба?

— По-скоро бих умряла, отколкото да я ям.

— Това е изненадващо — отвърна той и започна да се храни.

— Че защо?

— Защото вониш на такава!

Тя зяпна и разкри топката хляб и говеждо в устата си. Той поклати глава.

— Добре се биеш, но обноските ти никакви ги няма.

Тя изчака да види дали капитанът няма да спомене това, че е повърнала, но той не каза нищо повече.

— Мога да се държа и като дама, ако искам.

— Предлагам ти тогава да започнеш веднага. — Направи кратка пауза, преди да зададе въпрос. — Как ти се струва временната ти свобода?

— Дразниш ли ме, или питаш сериозно?

Той отхапа от рибата си.

— Както предпочиташ.

Прозорецът разкриваше обедното небе, малко бледо, но все пак красиво.

— Като цяло ми допада, особено предвид това, че имам книги, които да си чета винаги когато ме заключите тук. Не вярвам, че ще ме разбереш.

— Обратното. Нямам толкова време да чета колкото теб или Дориан, но това не означава, че обичам книгите по-малко от вас.

Тя захапа една ябълка. Бе сладка като мед.

— Сериозно? И какви книги харесваш?

Той каза няколко заглавия и тя премигна.

— Хм, добър избор... като цяло. Други?

И така разговорът продължи. Неусетно мина цял час. Когато часовникът удари един часа на обяд, капитанът се изправи.

— Свободна си да прекараш следобеда както поискаш.

— А ти къде отиваш?

— Да си почина.

— Дано си прочел нещо интересно, преди да се видим отново.

— А ти дано си се изкъпала — подсмръкна той на излизане от стаята.

Селена въздъхна и викна слугините да подготвят банята. Очакваше я следобед в четене на балкона!

На следващата сутрин вратата на спалнята на Селена се отвори и познат силует се очерта на прага. Каол Уестфол замръзна, когато намери асасина да виси от рамката на вратата и да се набира отново и отново, докато брадичката й докосне дървото. Фланелката й бе подгизнала от пот и капеше на вадички от бледата й кожа. Упражняваше се вече цял час. Ръцете й трепереха от набиранията. Можеше и да се преструва, че е в средата на колоната, но нямаше да тренира средняшки — макар всяко повторение да караше тялото й да пищи. Не бе в толкова лоша форма — все пак кирката в мините не бе никак лека. И тренировката й естествено, нямаше нищо общо с това, че съперниците я бяха видели запъхтяна.

Вече имаше предимство пред тях. Сега просто трябваше да го увеличи.

Не прекъсна упражненията си, а само му се усмихна. Въздухът излезе със свирене през зъбите й.

За нейна голяма изненада той също се усмихна.

Същия следобед връхлетя страховита буря и Каол разреши на Селена да се разходи в замъка с него след края на тренировката с останалите шампиони. Макар да не говореха много, тя бе щастлива, че е пусната извън покоите си и се облече в една от най-новите си рокли — красива копринена одежда с цвят на люляк, бледорозови дантели и перлени копчета. Завиха зад един ъгъл и едва не се сблъскаха челно с Калтейн Ромпие. Асасинът щеше да направи гримаса, но забрави за това, когато видя спътницата й.

Беше жена от Ейлве.

При това истинска красавица, висока и слаба и със съвършени изящни черти. Свободната й бяла рокля контрастираше с кремовокафявата й кожа, а по-голямата част от гърдите й бе покрита от златна огърлица. На китките си носеше гривни от злато и слонова кост, а на краката си — сандали и още гривни. Тънка златна диадема с рубини украсяваше главата й, а двама стражи, въоръжени до зъби с характерните за Ейлве извити ками и ятагани, загледаха Селена и Каол внимателно, за да преценят колко опасни са.

Момичето от Ейлве бе принцеса.

— Капитан Уестфол? — възкликна Калтейн и направи реверанс. Зад нея някакъв човек, облечен с червено-черните одежди на съветник, им се поклони.

Принцесата на Ейлве остана неподвижна, а кафявите й очи не изпускаха Селена и спътника й от поглед. Селена се усмихна леко и принцесата приближи. Стражите й се напрегнаха.

Придвижваше се с грацията на пантера.

Калтейн махна към момичето, а върху красивото й лице бе изписано зле прикрито презрение.

— Това е Нейно Височество принцеса Нехемия Итгер от Ейлве.

Каол се поклони ниско. Принцесата кимна с едва забележимо помръдване на брадичката си. Селена знаеше името й. Често бе чувала робите от Ейлве в Ендовиер да се хвалят с красотата и смелостта на своята принцеса. Нехемия, Светлината на Ейлве, която щеше да ги избави от злощастната им участ. Нехемия, която някой ден можеше да застраши властта на краля в родината им, щом наследеше трона си. Нехемия, която тайно подпомагаше с информация и провизии бунтовниците в Ейлве. Но какво търсеше тя тук?

— А това е лейди Лилиан — добави бодро Калтейн.

Селена направи най-дълбокия реверанс, на който бе способна, без да падне, и каза на ейлвийски:

— Добре дошли в Рифтхолд, Ваше Височество.

Принцеса Нехемия се усмихна бавно, а останалите зяпнаха. Съветникът грейна и избърса потта от челото си. Защо не бяха изпратили при Нехемия престолонаследника или поне Перингтън? Защо я придружаваше Калтейн Ромпие?

— Благодаря — отговори тихо принцесата.

— Предполагам, че сте пътували дълго — продължи Селена на ейлвийски. — Днес ли пристигнахте, Ваше Височество?

Стражите на Нехемия се спогледаха, а самата тя повдигна вежди.

— Да, а кралицата изпрати тази — принцесата посочи с брадичка Калтейн — да ме посрещне и разведе из двореца заедно с онзи потящ се червей.

Принцесата присви очи към ниския съветник, Които започна да кърши ръце и отново попи потта от челото си с кърпичка. Може би знаеше каква заплаха представлява Нехемия. Защо обаче я бяха довели в замъка?

Селена прокара език по зъбите си в опит да не се разсмее.

— Изглежда ми малко изнервен. — Трябваше да смени темата, иначе наистина щеше да се разсмее. — Какво мислите за замъка?

— Най-глупавото нещо, което съм виждала през живота си — отвърна Нехемия и погледна към тавана, все едно можеше да види стъклената надстройка през камъните. — По-скоро бих влязла в пясъчен замък.

Каол ги наблюдаваше невярващо.

— Опасявам се, че не разбирам нито дума от това, което си казахте — прекъсна ги Калтейн. Селена с мъка се сдържа да не подбели очи. Бе забравила, че и тази жена е тук.

— Ние — започна принцесата, като се мъчеше да намери точната дума на общия език — си говорихме с времето.

— За времето — поправи я Калтейн.

— Мери си приказките — сряза я Селена, преди да помисли какво прави.

Калтейн се усмихна подло.

— Дошла е да научи обичаите ни и един от тях е правилната реч. Не е редно да говори глупости.

Да научи обичаите? Или нещо съвсем друго? Лицата на принцесата и стражите оставаха неразгадаеми.

— Ваше Височество — пристъпи напред Каол. Елегантно движение, с което застана между Нехемия и Селена. — Да не би да разглеждахте замъка?

Нехемия се замисли за това как трябва да отговори и погледна към Селена, все едно очакваше тя да й стане личен преводач. Селена се усмихна леко. Нищо чудно, че съветникът се бе изпотил толкова. Нехемия бе като природна стихия.

Селена преведе въпроса на Каол без затруднения.

— Ако смятате това безумие за замък — отвърна Нехемия.

— Казва да — обърна се Селена към Каол.

— Никога не съм чувала толкова много думи да означават една — измърка Калтейн.

Селена заби нокти в дланите си.

„Ще ти оскубя косата" — помисли си тя.

Каол направи още една крачка към Нехемия и на практика блокира пътя й към Селена. Беше наистина умен. Постави ръка на сърцето си и каза:

— Ваше Височество, аз съм капитан на кралската стража. Моля, позволете ми да ви разведа.

Селена преведе думите му и принцесата кимна.

— Разкарайте я — каза тя на Селена, като махна към Калтейн. — Има отвратителен нрав.

— Свободна сте — усмихна се Селена на Калтейн. — Принцесата е уморена от компанията Ви.

— Но кралицата... — зяпна Калтейн.

— Ако такова е желанието на Нейно Височество, ще го изпълним — прекъсна ги Каол. Лицето му бе застинало в безизразната маска на протокола, но Селена можеше да се закълне, че в очите му бяха проблеснали весели искрици. Прииска й се да го гушне.

Дори не си направи труда да кимне на Калтейн, когато принцесата и съветникът се присъединиха към компанията им и оставиха вбесената придворна дама зад себе си.

— Всички ли придворни тук са такива? — попита принцесата Селена на ейлвийски.

— Като Калтейн ли? За жалост, да, Ваше Височество.

Нехемия огледа асасина и Селена осъзна, че преценява всичко — походката, стойката, дрехите й. Както самата тя бе преценила принцесата.

— Вие обаче не сте като тях. Откъде сте научили да говорите ейлвийски толкова добре?

— Аз... — Селена трябваше бързо да измисли лъжа. — Учила съм го няколко години.

— Имате селски акцент. Такъв ли открихте в книгите си?

Познавах жена от Ейлве, която ме научи на езика.

Робиня? Тонът на принцесата стана остър като бръснач и Каол ги погледна стреснат.

— Не — отвърна бързо Селена. Не одобрявам робството.

Нещо в стомаха й се сви, когато си спомни за робите, които бе оставила в Ендовиер, всички обречени на страдания до смъртта си. Това, че бе напуснала Ендовиер, не означаваше, че той е престанал да съществува.

— Значи сте много различна от останалите.

Селена успя само да кимне на принцесата, докато завиваха към залата пред тях. Слугите се разбягваха от пътя им и наблюдаваха ококорени принцесата и стражите й. След момент неловко мълчание Селена изпъна рамене.

— Защо, ако мога да попитам, сте дошли в Рифтхолд? — След кратка пауза добави — Ваше Височество?

— Няма нужда да ме наричаш така. — Принцесата се заигра с една от златните гривни по ръцете си. — Дойдох по молба на баща си, кралят на Ейлве, да науча езика и обичаите ви, така че да мога да служа по-добре на народа си.

Предвид всичко, което бе чувала за Нехемия, Селена се усъмни, че това е цялата истина, но се усмихна учтиво и попита:

— Колко дълго ще останете в Рифтхолд?

— Докато баща ми не ме извика отново. — Тя спря да играе с гривните си и се намръщи на дъжда, който барабанеше по прозорците. — Ако имам късмет, ще е още пролетта. Освен ако татко не реши, че мъж от Адарлан би бил подходящ консорт. Тогава ще остана, докато не уредим и този въпрос.

Предвид раздразнението, което прочете в очите й, Селена съжали бъдещия мъж, когото бащата щеше да избере.

Внезапно й хрумна нещо.

— За кого бихте се оженили? За Дориан?

Това бе нахално и тя съжали, че е попитала, веднага щом го изрече. Нехемия обаче само изцъка с език.

Хубавецът ли? Непрекъснато ми се усмихва, но видях как намигва и на останалите жени в двора. Искам съпруг, който да топли моето легло. Само моето.

Тя отново изгледа асасина от глава до пети. Селена усети, че погледът й се спира върху белезите по ръцете й.

— А вие откъде сте, Лилиан?

Селена внимателно скри ръцете в полите си.

— От Белхейвън, рибарско селище във Фенхароу. Още не мога да се отърся от ужасната смрад.

Това не бе лъжа. Всеки път, когато отидеше в Белхейвън и приближеше пристанищата му, й се гадеше от вонята на риба.

— В Рифтхолд също вони ужасно — изсмя се принцесата. — Твърде много хора. В Банджали поне слънцето изгаря всичко. А и речният дворец на баща ми ухае на цветовете на лотоса.

Каол се прокашля, очевидно уморен от това, че е изключен от разговора. Селена му се ухили.

— Не бъди толкова кисел — каза му на общия език. — Трябва да угодим на принцесата.

— Спри да злорадстваш — отвърна той намръщен и постави ръка върху дръжката на меча си. Стражите на Нехемия веднага го приближиха. Каол може и да бе капитан на стражата, но Селена не се съмняваше, че тези хора ще го убият, ако преценят, че представлява заплаха.

— Просто ще я отведа до Кралския съвет. И ще ги попитам защо са позволили Калтейн да я придружава.

— Ловуваш ли? — прекъсна ги Нехемия на ейлвийски.

— Аз ли?

Принцесата кимна.

— Ами... ъ-ъ, не — отвърна Селена, като отново заговори на ейлвийски. — Предпочитам книгите.

Нехемия погледна към мокрия от дъжда прозорец.

— Повечето от нашите книги бяха изгорени преди пет години, когато Адарлан ни завладя. Нямаше значение дали са магически. — Селена усети как принцесата снижава глас, макар че съветникът не можеше да ги разбере. — Или исторически. Изпепелиха библиотеките цели, заедно с университетите и музеите.

Селена усети болката от стара рана в сърцето си и кимна.

— Ейлве не е единствената страна, в която се случи това.

Нещо студено и горчиво проблесна в очите на Нехемия.

— Повечето от книгите, които получаваме сега, идват от Адарлан и са написани на език, който почти не разбирам. Трябва да науча и него, докато съм тук. Толкова много неща. — Тя удари с крак по пода и гривните й издрънчаха. — Освен това мразя тези обувки! И проклетата рокля! Не ме интересува, че коприната е от Ейлве и че трябва да представлявам народа си! Платът ме дразни от мига, в който го сложих! — Тя погледна към претруфената рокля на Селена.

— Как издържаш да мъкнеш това огромно нещо?

Сатена вдигна полите на дрехата си.

— Ако трябва да съм честна, едвам дишам.

— Поне не страдам сама — отвърна Нехемия.

Каол спря пред една врата и нареди на шестима пазачи да наблюдават двете жени и стражите им.

— Какво прави тоя?

— Връща се в съвета, за да направи така, че Калтейн повече да не ти досажда.

Раменете на Нехемия увиснаха.

— Тук съм само от ден и вече искам да си тръгна.

Тя въздъхна и отново се обърна към прозореца, все едно можеше да види Ейлве през него.

Внезапно хвана ръката на Селена и я стисна. Пръстите й бяха изненадващо груби и издаваха, че принцесата е държала меч или кинжал. Погледите им се срещнаха и принцесата я пусна.

„Може би слуховете, че е свързана с бунтовниците в Ейлве, са истина."

— Ще ми правите ли компания, докато съм тук, лейди Лилиан?

Селена примигна. Пряко волята си, се почувства удостоена с висока чест.

— Разбира се. Когато мога, ще съм Ви на разположение.

— Имам кой да ми бъде на разположение. Трябва ми някой, с когото да разговарям.

Селена грейна. Просто не можа да се сдържи.

Тогава Каол излезе в коридора и се поклони на принцесата.

— Съветът ще ви приеме — преведе думите му Селена.

Нехемия простена, но благодари на Каол, преди да се обърне отново към нея.

— Радвам се, че се срещнахме, лейди Лилиан — каза тя и очите й светнаха — Мир вам.

— Вам също — отговори асасинът и я изпрати с поглед.

Никога не бе имала много приятели, а и малкото, които имаше, често я разочароваха. Понякога с катастрофални последици, както бе научила онова лято с Тихите асасини от Червената пустиня. Тогава се бе заклела никога повече да няма вяра на момичета, особено на такива, които разполагат с власт. И са готови на всичко, за да стане тяхното.

Когато вратата се затвори зад гърба на принцесата обаче, Селена си каза, че може би греши.

Каол Уестфол наблюдаваше как асасинът обядва, а очите му се стрелкаха от една чиния към друга. Селена се бе освободила от роклята си веднага щом се прибра в покоите си, и сега бе облечена с роба в цветовете на роза и нефрит. Отиваха й много.

— Много си мълчалив днес — каза тя с пълна уста. Никога ли не спираше да яде? Ядеше повече от всички, които той познаваше, включително и от стражите му. Винаги си сипваше допълнително. — Да не се влюби в принцеса Нехемия?

Той едвам разбра думите й.

— Онова магаре?

Веднага съжали за репликата си. Очите й се присвиха и сега предстоеше лекция, а той не бе в настроение да го наставляват. Имаше си други грижи. Преди да напусне тази сутрин, кралят не бе взел нито един от стражите, които той бе препоръчал за пътуването му, отказа да сподели къде ще ходи и отхвърли предложението му да го придружи.

Не само това, но и няколко от кралските хрътки бяха изчезнали. Намериха единствено полуизядените им останки в северната част на двореца.

А това си бе тревожно.

Кой бе способен на подобно деяние?

— Какво им е лошото на упоритите момичета? — попита Селена. — Освен това, че не са кифли, които могат само да заповядват или да клюкарят?

— Просто не харесвам такива жени.

Това се оказа точната реплика, тъй като тя запърха с клепки.

— А какви?

— Определено не твърдоглави убийци.

— Представи си, че не бях убийца — нацупи се тя. — Щеше ли да ме харесаш тогава?

— Не.

— Нима предпочиташ лейди Калтейн?

— Не ставай глупава.

Бе лесно да бъде груб, но ставаше прекалено лесно и да бъде и мил. Отхапа от хляба си. Селена продължи да го гледа, килнала глава настрани. Понякога чувстваше, че го наблюдава така, както котката наблюдава мишка. Запита се колко ли време ще й отнеме, преди да скочи.

Тя сви рамене и отхапа от ябълката си. В нея имаше и нещо момичешко. Не можеше да търпи двойствеността й.

— Зяпаш ме, капитане.

Почти понечи да се извини, но млъкна навреме. Тя бе убийца, грубиянка и простачка. Щеше му се месеците просто да отлетят, да я назначат за шампион и след това, подир години вярна служба, да я отпратят. Не бе спал добре, откакто я изведоха от Ендовиер.

— Имаш храна по зъбите си — информира я той. Тя я махна с острия си нокът и обърна глава към прозореца. Дъждът барабанеше по стъклото.

Към него ли гледаше, или към нещо отвъд него?

Каол отпи от бокала си. Въпреки надменността си бе умна, сравнително любезна и понякога чаровна. Къде обаче бе мракът в нея, запита си той. Защо не се покажеше, за да я хвърли в тъмницата и да прекрати това нелепо съревнование?

В нея имаше нещо смъртоносно, и то не му харесваше.

Но когато се появеше, щеше да бъде готов.

Запита се кой ли от двамата ще оцелее след битката.

14.

През следващите четири дни Селена се събуждаше преди настъпването на зората, за да тренира, и използваше всичко налично — столовете, рамката на вратата, дори масата за билярд и стиковете. Топките се оказаха много подходящи за упражненията за пазене на равновесие. Призори Каол се появяваше за закуска. След това тичаха из парка и той бе редом с нея. Есента най-после бе настъпила и въздухът ухаеше на сухи листа и сняг. Каол никога не казваше нищо, когато Селена се превиеше на две с ръце на коленете и повърнеше закуската си, нито пък отбеляза факта, че всеки следващ ден тичаха все по-надалече и по-надалече, без тя да спира да си поема дъх.

Щом свършеха с бягането, тренираха в малко помещение далеч от очите на съперниците. И така докато Селена не паднеше на земята и не кажеше, че още малко и ще умре от глад и изтощение. По време на уроците ножовете й останаха любими, но все повече се привързваше и към дървения жезъл, тъй като можеше здраво да налага с него, без да я е страх, че ще отреже нечия ръка. Не видя повече принцеса Нехемия, нито чу нещо за нея от слугините.

Каол винаги идваше и за обяд, а после асасинът се присъединяваше към останалите шампиони за още няколко часа тренировки под наблюдението на Бруло. По-голямата част от обучението бе колкото да се уверят, че претендентите наистина могат да си служат с оръжията. Разбира се, тя не показваше цялото си майсторство, а толкова, колкото Бруло да не я критикува, но и да не я хвали като Каин.

Каин. Колко само го презираше! Бруло на практика го боготвореше — и дори останалите шампиони се отнасяха към него с уважение. Никой не си направи труда да каже на нея, че е изпълнила перфектно някое от движенията. Така ли се чувстваха останалите убийци от Асасинската крепост, докато я бе обучавал Аробин Хамел?

Трудно й бе да се съсредоточи, докато Каин е наблизо, готов да й се подиграе и при най-малката грешка. Надяваше се да не я разсеят и да не отпадне още в първия кръг. Бруло не бе подсказал какво може да е изпитанието и Каол също нямаше представа.

В деня преди първото изпитание тя разбра много преди да стигне до тренировъчната зала, че нещо не е наред. Каол не се появи на закуска и изпрати стражите си да я изпроводят до залата, където се упражнява сама. Не се появи и за обяд и когато Селена пристигна в залата с ескорта си, в нея кипяха незададени въпроси.

В отсъствието на Каол тя застана до една колона и се загледа в останалите състезатели, които бяха обкръжени от треньорите си и стражите. Бруло още не бе дошъл, което също беше странно. Освен това стражите бяха прекалено много.

— Какво става според теб? — попита зад гърба й Нокс Оуън, младият крадец от Перант. По време на тренировките бе показал прилични умения и много от останалите искаха да се пробват срещу него. Той обаче предпочиташе все още да не сваля картите.

— Капитан Уестфол не дойде на тренировките тази сутрин — рече тя. Нямаше да стане нищо лошо, ако го признаеше.

— Нокс Оуън — протегна ръка той.

— Знам кой си — отвърна тя, но въпреки това я стисна. Имаше здрава хватка, а ръцете му бяха загрубели. Явно бе видял доста от живота.

— Това е прекрасно. Чувствам се невидим с онова говедо дето се хвали по цял ден. Всеки ден.

Той кимна с брадичка към Каин, който бе застанал в центъра на арената и разгледаше огромните си бицепси.

На ръката му блещукаше голям пръстен с черен камък. Бе странно, че го носи по време на тренировката.

— Видя ли Верин? — продължи Нокс. — Стори ми се, че ще повърне. Той посочи към устатия крадец, когото Селена искаше да пребие. Обикновено Верин бе плътно до Каин и се подиграваше на останалите. Сега обаче бе застанал до прозореца с изцъклени очи и пребледняло лице.

— Чух го да говори с Каин — обади се плах глас зад тях. Видяха Пелор, най-младия сред асасините, да стои наблизо.

Бе прекарала един ден да го наблюдава. Тя се правеше на посредствена, но той наистина бе такъв и се нуждаеше от упражнения.

„Какъв убиец само... та гласът му още мутира! Как са го пуснали тук?"

— И какво каза? — пъхна ръце в джобовете си Нокс. Дрехите му не бяха парцаливи като на останалите, а самият факт, че бе чувала името му, означаваше, че наистина е бил добър крадец в Перант. Луничавото лице на Пелор пребледня.

— Намерили Бил Частейн Окоядеца мъртъв тази сутрин.

Шампион бе убит. При това изпечен главорез!

— Как е умрял? — попита тя.

Пелор преглътна.

— Верин каза, че гадно. Все едно някой го е изкормил. Попаднал е на тялото по пътя насам.

Нокс прокле под нос, а Селена огледа останалите шампиони. Всички бяха притихнали и се бяха събрали на шепнещи си групички. Историята на Верин се разпространяваше бързо.

— Каза, че тялото на Частейн било на кайма — продължи Пелор.

Тя усети как я полазват тръпки, но само поклати глава. Точно тогава един страж влезе и им предаде нарежданията на Бруло да тренират каквото и както поискат. Почувствала нужда да се разсее, тя се отправи към купчината оръжия, без да си направи труда да каже довиждане на Нокс и Пелор, и взе метателните ножове.

Зае място до мишените за стрелба с лък. След малко Нокс се присъедини към нея и започна да се цели с ножове. Улучваше втория кръг и никога не приближаваше центъра. Ножовете видимо не му се удаваха като лъка.

Тя изтегли кинжал от колана си. Кой би могъл да убие някой от шампионите така брутално? И как се бе измъкнал, ако тялото наистина е било около залата? Замъкът гъмжеше от стражи.

Ден преди първото изпитание имаше мъртъв шампион. Дали с това нямаше да започне серия убийства?

Тя се съсредоточи върху малкото черно петно в центъра на мишената. Успокои дишането си и вдигна ръка, след което отпусна китката си. Шумът от останалите шампиони заглъхна. Тъмнината на мишената я погълна. Тя въздъхна и хвърли кинжала.

Острието проблесна като падаща звезда от стомана и тя се усмихна мрачно. Бе улучила центъра.

Зад нея Нокс изпсува цветисто, когато кинжалът му улучи третия кръг. Усмивката й се разшири още повече, въпреки разкъсания труп, който лежеше някъде в замъка.

Селена изтегли още един кинжал, но се спря, когато Верин се обади от ринга, на който тренираше с Каин:

— Цирковите номера спират да вършат работа, когато станеш кралски шампион.

Тя премести погледа си върху него, но остана на позиция към мишената.

— По-добре ще е да научиш някои женски номера. Ако искаш, довечера мога да ти покажа какво имам предвид — продължи Верин. Двамата с Каин се изсмяха подигравателно. Селена стисна дръжката на кинжала толкова силно, че ръката я заболя.

— Не ги слушай — промърмори Нокс и метна още един кинжал. Отново пропусна центъра. — Точно тия двамата няма да се оправят с жена, ако ще да влезе гола в спалнята им.

Селена метна своя кинжал и острието се заби на косъм от това, което вече бе в центъра на мишената.

Нокс вдигна тъмните си вежди, които подчертаваха сивите му очи. Едва ли бе на повече от двайсет и пет.

— Много си точна.

— За момиче? — попита предизвикателно тя.

— Ами, не — метна още един кинжал той, — за когото и да е.

Отново пропусна. Отиде до мишената и прибра шестте си кинжала. Първо ги напъха в каниите, а след това отново се върна при линията за стрелба.

Селена се прокашля.

— Стойката ти е погрешна — прошепна тя, така че останалите шампиони да не я чуят. — И не държиш китката си както трябва. Нокс свали ръката си. Тя зае поза за стрелба.

— Краката ти трябва да са така — показа тя. Той остана загледан за миг, след което изимитира стойката й. — Леко изкриви колене. Изпъни рамене и отпусни китката. Метни, докато издишаш.

Тя му демонстрира. Кинжалът намери целта.

— Покажи ми отново — отвърна благодарно Нокс.

Тя повтори упражнението и отново улучи. След което стреля с лявата си ръка и извика доволно, когато острието удари дръжката на предишния кинжал.

Нокс се фокусира върху мишената.

— Определено ме посрами засмя се той, докато вдигаше ръка. Отпусни китката още малко — отвърна тя, — точно нейното движение е ключът към успеха.

Нокс се подчини и докато изпускаше затаения си дъх, метна кинжала. Не уцели абсолютния център, но влезе във вътрешното кръгче.

— Това е подобрение — вдигна вежди той.

— Мъничко — отвърна Селена и остана на място, докато той събра ножовете им и й подаде нейните. Тя ги прибра в колана си.

— Ти си от Перант, нали? — попита го. Макар никога да не бе ходила там, името на втория най-голям град в Терасен я изпълни с чувство за вина и страх. Бяха минали десет години от смъртта на семейството й. Десет години, откакто кралят на Адарлан бе нахлул. Десет години, откакто Терасен бе посрещнал смъртта си в тишина и със сведена глава.

Не трябваше изобщо да го споменава. Дори не знаеше защо го е направила. Постара се лицето й да изрази учтив интерес.

Нокс кимна.

— Всъщност за пръв път излизам от Перант. Ти си от Белхейвън, нали?

— Баща ми е търговец — отвърна тя.

— И какво мисли за дъщеря си, която се прехранва с крадене на бижута?

Тя се усмихна леко и метна кинжала си право в целта.

— Скоро няма да ме покани у дома, това е сигурно.

— Поне си в добри ръце. Имаш най-добрия треньор от всички. Видях ви да тичате сутринта. Аз трябва да се моля на моя да спре да пие и да ме остави да потренирам извън общото обучение. — Той кимна към треньора си, който стоеше облегнат на стената, спуснал качулка. — Пак спи. Отново!

— Капитанът на стражата може да бъде страшно досаден — отговори тя, като метна още един кинжал, — но наистина е най-добрият.

Нокс остана притихнал за миг, след което каза:

— Следващият път, като ни оставят да тренираме сами, ела, става ли?

— Защо? — Тя посегна да извади още един кинжал, но усети, че отново ги е свършила.

Нокс хвърли на свой ред и този път улучи центъра на мишената.

— Защото съм заложил парите си, че ще спечелиш проклетата титла. Тя му се усмихна леко.

— Дано не отпаднеш утре.

Огледа тренировъчната зала за някакъв знак какво ги очаква на следващата сутрин, но не откри нищо. Останалите състезатели си мълчаха, освен Каин и Верин. Повечето бяха бледи като сняг.

— И дано никой от нас не свърши като Окоядеца — добави тя.

И установи, че е съвсем искрена.

— Ти друго, освен да четеш, не правиш ли? — попита Каол. Тя се сепна на стола си на балкона, а той седна до нея. Лъчите на следобедното слънце сгряваха лицето й, а мекият есенен бриз рошеше косата й.

— Ти не трябва ли да разследваш убийството на Окоядеца? — изплези му се тя. Така и не се бе появил в покоите й след обяда. Погледът му помръкна.

— Това не ти влиза в работата — отвърна той. — И не ме разпитвай за подробности.

Посочи към книгата в скута й.

— Видях те на обяд, че четеш „Вятърът и дъждът". Забравих да те питам какво мислиш за нея.

Наистина ли бе дошъл да си говорят за книги, след като сутринта бяха открили трупа на шампион?

— Малко е дебела — призна тя, като остави кафявата книга в скута си. — Защо си дошъл тук? Наистина.

— Имах тежък ден.

Тя започна да масажира коляното си, което я болеше.

— Заради убийството на Бил?

— Заради това, че принцът ме замъкна на среща, която трая три часа — отвърна той. Мускулите на челюстта му се стегнаха.

— Мислех, че Негово Височество ти е приятел.

—Така е.

— От колко време?

Той не отговори веднага и тя разбра, че се опитва да прецени доколко информацията може да бъде използвана срещу него и дали си струва да й каже истината. Селена понечи да избухне, но той отговори.

— От малки. Бяхме единствените момчета на една възраст в замъка или поне единствените с произход от висок ранг. Учехме заедно, играехме си заедно, тренирахме заедно. Но когато бях на тринайсет, татко премести семейството ни в Аниел.

— Градът на Сребърното езеро?

Някак бе логично, че семейството на Каол владее Аниел. Тамошните хора бяха воини по рождение и удържаха ордите диваци от Планините на Белия зъб вече поколения наред. За щастие, през последните десет години животът на воините от Аниел бе станал по-добър. Планинците бяха едни от първите, паднали под властта на Адарлан, а бунтовниците оттам рядко доживяваха робството. Бе чувала разкази за планинци, избили собствените си жени и деца, само и само да не попаднат в плена на завоевателите. Прилоша й от мисълта, че Каол е можел да се изправи срещу стотици мъжаги като Каин.

— Да — отвърна Каол, докато си играеше с дългия ловен нож на кръста си. — Бях предопределен за член на Кралския съвет като баща си. Той искаше да прекарам повече време със сънародниците си, да науча това, което трябва да знаят съветниците. Каза, че след като армията на краля е в планините, можем да пренасочим интересите си от битките към политиката. — Златните му очи изглеждаха далечни. — Рифтхолд обаче ми липсваше.

— И избяга? — Тя се изуми от това, че й споделя толкова много. Нали бе отказал да говори с нея за себе си по пътя от Ендовиер насам?

— Да съм бягал? — засмя се Каол. — Не, С помощта на Бруло, Дориан убеди капитана на стражата да ме вземе за чирак. Баща ми отказа. Тогава абдикирах от титлата лорд на Аниет и я оставих на брат си. Заминах още на следващия ден.

Последвалото мълчание на капитана й подсказа какво не бе пожелал да каже. Че баща му не е възразил. Ами майка му?

— Кажи нещо за теб — въздъхна той.

— Мислех, че не искаш да знаеш нищо за мен — скръсти ръце тя. Каол се усмихна леко, а небето се оцвети в оранжево като мандарина.

— Какво биха казали родителите ти за това, че си Асасинът на Адарлан?

— Родителите ми са мъртви — отвърна тя. — Умряха, когато бях на осем.

— Значи...

Сърцето й заби като барабан.

— Родена съм в Терасен, след това станах асасин и сега съм тук. Това е всичко.

Настъпи тишина. Накрая той каза:

— Откъде ти е белегът на дясната ръка?

Нямаше нужда да поглежда към назъбената линия точно над китката си. Размърда пръсти.

— Когато бях на дванайсет, Аробин Хамел реши, че не съм достатъчно добра в боя с меч с лява ръка. Даде ми избор — или сама да счупя дясната си ръка, или той да го направи.

Спомни си изгарящата болка.

— Същата нощ затръшнах вратата върху ръката си. Така си строших две кости и се поразях жестоко. Отне ми месеци докато се излекувам. През тези месеци си служех само с лявата ръка. — Тя се усмихна свирепо. — Едва ли Бруло е правил нещо подобно с теб.

— Не е — отвърна тихо той, след което се прокашля и стана. — Първото изпитание е утре. Готова ли си?

— Разбира се — излъга тя.

Той остана за миг неподвижен и загледан в нея.

— Тогава ще се видим утре сутрин — каза и си излезе.

В тишината, която последва, Селена се замисли върху историята му, за пътищата, които ги бяха направили толкова различни, но и толкова подобни един на друг. Тя уви ръце около себе си, повя студен вятър и разлюля полите на роклята й.

15.

Селена не знаеше какво да очаква от първото изпитание, макар че никога не би си го признала. Цялото тяло я болеше от изтощителните тренировки с различните оръжия и бойни техники. Това също не би си го признала, макар вече да бе почти невъзможно да скрива пулсиращата болка в крайниците си. Когато заедно с Каол влязоха в голямата тренировъчна зала на сутринта, тя погледна към останалите състезатели и си спомни, че не е единствената, която няма представа какво я очаква. Тежка черна завеса скриваше половината зала от погледа им. Селена осъзна, че това, което се намираше от другата й страна, щеше да реши съдбата на един от претендентите.

Обичайната шумотевица бе заменена от почти пълна тишина, и вместо да кръжат около треньорите си, състезателите стояха неподвижни до тях. Тя остана близо до Каол, което не бе необичайно за двамата. Но покровителите на балкона гледаха към шахматния под. Гърлото й се сви, когато срещна погледа на престолонаследника. Тя нито го беше чувала, нито виждала подир срещата си с краля, ако не броеше книгите, които й бе изпратил. Той се ухили и сапфиреносините му очи блеснаха на утринната светлина. Тя му се усмихна леко в отговор и бързо отклони поглед.

Бруло застана до завесата, поставил ръка на меча си и Селена се обърна към сцената. Някой я приближи и нямаше нужда да поглежда, за да разбере кой е.

— Доста е драматично, не мислиш ли?

Надзърна крадешком към Нокс. Изправеният до нея Каол се напрегна и тя усети как наблюдава внимателно крадеца. Несъмнено се питаше дали с Нокс не са измислили план за бягство, включващ смъртта на всеки от членовете на кралското семейство.

— След пет дни безсмислени тренировки — прошепна тя, като осъзнаваше, че много малко от присъстващите в залата приказват — съм доволна, че най-накрая се случва нещо вълнуващо.

— Какво, мислиш, е това? — засмя се под нос Нокс.

Тя сви рамене, без да изпуска от поглед завесата. Все повече и повече състезатели пристигаха. Скоро часовникът щеше да удари девет часа — времето, в което изпитанието щеше да започне. Дори да знаеше какво има зад завесата, нямаше да помогне на Нокс.

— Дано да са човекоядни вълци, които да трябва да убием с голи ръце — усмихна му се тя. — Няма ли да е забавно?

Каол тихо се прокашля. Сега не бе моментът за приказки. Селена пъхна ръце в джобовете на черните си панталони.

— Късмет — рече на Нокс, преди да тръгне към завесата. Каол я последва. Когато се отдалечиха достатъчно, тя попита тихо: — Някаква идея какво има там?

Каол поклати глава.

Селена намести кожения си колан — бе направен така, че да издържа тежестта на най-различни оръжия. Лекотата му само й напомни за това, което бе загубила — и което можеше да спечели.

От тази гледна точка вчерашната смърт на Окоядеца бе добра новина. Един човек по-малко стоеше между нея и свободата.

Тя погледна към Дориан. От своето място на балкона той вероятно виждаше какво има зад завесата. Не можеше ли да й помогне малко? Погледна и към останалите покровители — благородници в изискани одежди — и изскърца със зъби, когато видя Перингтън. Той стоеше ухилен и наблюдаваше как Каин упражнява огромните си мускули. Дали не му бе казал какво има зад завесата?

Бруло се изкашля.

— Внимание! — извика той на участниците. Всички се мъчеха да изглеждат спокойни, докато Майсторът вървеше към центъра.

— Първото ви изпитание предстои. — Той се ухили широко, все едно нещото зад завесата ще ги подложи на адски мъчения. — Както нареди Негово Величество, днес един от вас ще бъде елиминиран, оценен като недостоен...

„Не може ли просто да започнем" — помисли си тя, стиснала зъби. Бруло сякаш прочете мислите й, понеже щракна с пръсти и стражът, застанал до стената, дръпна завесата. Тя разкри гледката бавно, като се плъзгаше сантиметър по сантиметър, докато.

Селена сподави смеха си. Стрелба? Първото изпитание бе стрелба?

— Правилата са прости — заяви Бруло. Зад него бяха поставени пет мишени на различни разстояния. — Имате пет изстрела, по един за мишена. Този, който се представи най-зле, си отива вкъщи.

Някои от участниците започнаха да мърморят, но тя едвам сдържа усмивката си. За жалост, Каин не си направи труда и се ухили като зелка.

Защо, защо той не бе загиналият шампион?

— Започвате един по един — каза Бруло. Двама стражи докараха каручка, натоварена с лъкове и колчани със стрели. — Наредете се на опашка, за да определите реда на излизане. Изпитанието започва сега.

Тя очакваше останалите да хукнат към лъковете и стрелите, но очевидно никой от претендентите не бързаше да се прибира у дома. Селена понечи да се присъедини към образуващата се опашка, но Каол я сграбчи за рамото.

— Не се прави на велика — предупреди я той.

Тя се усмихна миличко и избута пръстите му.

— Ще опитам — измърка и застана на опашката.

Бе невероятно, че им дават стрели, пък макар и със затъпен връх. Той нямаше да попречи на оръжието да разкъса гърлото на Перингтън — или на Дориан, ако Селена пожелаеше.

Мисълта бе забавна, но тя остана съсредоточена върху състезателите. С двайсет и двама шампиони, всеки от които разполагаше с по пет изстрела, изпитанието щеше да продължи ужасно дълго. Благодарение на придърпването на Каол, бе останала в края на опашката, макар, за щастие, да не бе последна. Трима души щяха да стрелят след нея. Стигаше й, че ще трябва да види останалите преди себе си, и най-вече Каин.

А те се справиха прилично. Огромните кръгли мишени бяха конструирани от пет разноцветни кръга — в центъра беше жълт с малко черно петно по средата му, което представляваше целта за най-добрите. Всяка мишена ставаше все по-малка, колкото по-надалече я поставеха, и понеже залата бе огромна, последната бе на повече от шейсет метра разстояние.

Селена прокара пръсти по гладката извивка на тисовия си лък. Стрелянето с лък бе едно от първите неща, на които я бе научил Аробин — то бе крайъгълен камък за уменията на всеки асасин. Двама от представителите на този занаят потвърдиха това с лесни и точни изстрели. Не удариха черното петно и попаденията им ставаха все по-неточни с отдалечаването на мишените, но си личеше, че учителите им, които и да са били, са знаели какво да им преподадат.

Длъгнестият асасин Пелор обаче не бе достатъчно силен, за да опъне лъка, и едвам изстреля стрелите си. Когато приключи, очите му горяха от срам, а повечето от съперниците му се подхилкваха. Каин се смееше най-силно от всички.

— Никой ли не те е учил как се стреля с лък, момче? — пита Бруло с помръкнало лице.

Пелор поклати глава и погледна към Майстора на оръжията с изненадващо нахалство.

— Повече ме бива с отровите.

— С отровите! Размаха ръце Бруло. Кралят иска шампион! А ти не можеш да улучиш и крава на паша!

Майсторът на оръжията даде знак на Пелор да се маха и останалите претенденти се изсмяха. Селена искаше да се усмихне с тях, но видя как Пелор си поема накъсано въздух, докато се присъединява към останалите, завършили стрелбата си. Ако го елиминираха, къде ли щеше да отиде? В затвора или в някоя друга дупка? Въпреки всичко на Селена й стана жал за момчето. Не бе стрелял толкова лошо.

Нокс обаче я изненада. Три изстрела право в жълтия кръг, още два на границата му. Може би наистина трябваше да се съюзи с него. От начина, по който другите състезатели го гледаха, Селена разбра, че си мислят същото.

Отблъскващият асасин Грейв се справи добре, както бе очаквала. Четири точни центъра и пети изстрел на границата на най-вътрешния кръг. Но Каин застана на бялата линия, опъна тисовия си лък и стреля. Черният пръстен блестеше на ръката му Стреля отново и отново, и отново.

Всичко свърши за секунди и когато ехото от последния изстрел заглъхна в притихналата зала, стомахът на Селена се сви.

Беше ударил в жълтия кръг и петте мишени.

Единствената й утеха бе, че не бе улучил черното петно — абсолютния център. Едната стрела обаче бе много близо.

По някаква причина опашката започна да минава по-бързо. Тя обаче мислеше само за Каин, за начина, по който Перингтън му изръкопляска, за това как Бруло го потупа по гърба, за всичкото внимание и хвалби, които получаваше не защото е камара мускули, а защото ги заслужава.

И внезапно се намери на бялата линия, с лице към празната част на залата. Неколцина от мъжете се изсмяха, макар и тихичко. Тя обаче остана с високо вдигната глава и постави първата стрела на тетивата си.

Преди няколко дни се бе упражнявала в стрелба и се бе справила отлично. Или поне толкова добре, колкото трябваше, без да предизвиква нежелано внимание. А и бе убивала мъже от по-голямо разстояние, отколкото бе най-далечната мишена. С точни изстрели — право в гърлото.

Опита се да преглътне, но устата й бе пресъхнала.

„Аз съм Селена Сардотиен, Асасинът на Адарлан. Ако тези хора знаеха коя съм, нямаше да им е до смях. Аз съм Селена Сардотиен и ще спечеля. Няма да се страхувам."

Тя опъна тетивата на лъка си, а мускулите на ръцете й се напрегнаха от усилието. Изключи звука около себе си, после движенията на останалите, а накрая и целия свят. Съществуваха само дишането и целта й.

Издиша и стреля.

Право в целта.

Не в черното петно, разбира се, но тя не се бе и целила в него. Стомахът спря да я присвива и тя издиша през носа си.

Няколко от мъжете спряха да се смеят, но не им обърна внимание и стреля по втората мишена. Целеше се в крайчеца на вътрешния кръг и го улучи със смъртоносна точност. Можеше да опише цял кръг стрели, стига да искаше. И ако имаше достатъчно в колчана си. Уцели жълтия кръг на третата мишена. Целеше се в ръба му, но улучи границата. Направи същото и с четвъртата стрела, като се целеше в обратния край на кръга. Улучи точно където искаше. Когато посегна към последната си стрела, чу как един от опонентите й, червенокос наемник на име Рено, се подхилква. Стисна лъка толкова силно, че дървото изскърца, и пусна последната стрела.

Мишената не бе нищо повече от далечен цвят, толкова далеч, че жълтият кръг бе като песъчинка. Селена не можеше да види черния център, който никой досега не бе улучил, дори Каин. Ръката й потръпна от усилието, когато тя опъна тетивата до краен предат и стреля.

Стрелата удари абсолютния център и помете черното петно.

Всички смехове секнаха.

Никой не каза нищо, когато тя мина покрай опашката и захвърли лъка в количката. Каол само й се начумери — очевидно не бе останала незабелязана, — но Дориан се усмихна.

Тя въздъхна и се присъедини към другите в очакване изпитанието да завърши. Остана обаче настрана от всички.

Когато резултатите им бяха сравнени от самия Бруло, не младият Пелор, а един от войниците се оказа елиминиран. Но макар да не бе изгубила, Селена не можа да се отърве от чувството, че не е спечелила нищо.

16.

Въпреки че се опитваше да диша спокойно, Селена изпъшка, докато бягаше до Каол през игрището. Той не показа с нищо, че е уморен. Единствено потта по лицето му и подгизналата риза издаваха, че полага усилия.

Затичаха се към един хълм, чийто връх все още бе скрит от утринна мъгла. Коленете й се подгънаха при вида на височината и стомахът се качи в гърлото й. Селена изохка, за да привлече вниманието на Каол, след което подпря ръце върху ствола на едно дърво.

Пое си дълбоко въздух, хвана се здраво и повърна. Мразеше топлината на сълзите по бузите си, но не можеше да ги избърше, превита на две и с отворена уста. Каол стоеше наблизо и не каза нищо. Тя подпря глава на ръката му и си наложи да успокои дишането си. Бяха минали три дни от първото изпитание и десет от пристигането й в Рифтхолд. Все още бе в ужасна форма. Следващите елиминации бяха след четири дни и макар дъждът да се завърна, тя започна да става по-рано. Нямаше да изгуби от Каин, Рено или който и да е от останалите.

— Свърши ли? — попита Каол. Тя вдигна глава и го изгледа накриво, но след това отново й се зави свят. Олюля се и повърна за втори път. — Казах ти да не ядеш нищо.

— Приключи ли с полезните съвети?

— А ти с повръщането?

— Засега — сопна му се тя. — Следващия път може и да не съм толкова мила и да повърна право върху теб.

— Стига да ме хванеш — усмихна се леко той.

Идеше й да му прасне един по нахалната физиономия, но още при първата крачка коленете й се подвиха и й се наложи отново да се подпре на дървото в очакване да повърне за трети път. С крайчеца на окото си видя, че той изучава почти изцяло разкрития й от потника гръб.

— Харесват ли ти белезите ми? — изправи се тя.

Каол прехапа долната си устна, но попита:

— Кога ги получи?

Знаеше, че има предвид трите огромни линии на гърба й.

— Как мислиш? — отвърна Селена. Той не отговори, а тя се загледа в листата над тях. Утринният вятър ги накара да потреперят и събори няколко от оголените, подобни на скелети клони.

— Тези три белега получих още първия ден от престоя си в Ендовиер.

— Какво направи, че да си ги заслужиш?

— Да ги заслужа? — изсмя се тя. — Никой не заслужава да го бичуват като животно. — Той отвори уста, но тя го прекъсна. — Пристигнах в Ендовиер, където ме отведоха в центъра на лагера и ме вързаха за коловете за мъчения. Двайсет и един удара.

Тя се взря в него, но без да го вижда. Пепелявосивото небе се бе превърнало в черната мина на Ендовиер, а вятърът — във въздишките на робите.

— Това бе още преди да се сприятеля с другите роби. Прекарах първата нощ, питайки се дали ще оцелея до сутринта, дали гърбът ми ще се инфектира и дали кръвта ми няма да изтече още преди да разбера.

— Никой ли не ти помогна?

— Чак на сутринта. Една млада жена ми даде мехлем на закуска. Така и не успях да й благодаря. По-късно на същия ден четирима от тъмничарите я изнасилиха и убиха. — Тя стисна юмруци, а очите й започнаха да парят. — Денят, в който откачих, се спрях на поста им в мините, за да възмездя това, което й причиниха. — Студена тръпка пробяга по тялото й. — Но умряха прекалено бързо.

— Но ти си била жена в Ендовиер — попита тихо Каол, — нима никой...

Той замлъкна. Не успя да каже думата.

Тя му отвърна с горчива усмивка.

— Страхуваха се от мен. След като стигнах стената, никой повече не посмя да ме приближи. Но ако някой бе опитал късмета си. щеше да напомни на останалите, че лесно мога да изпадна в нов пристъп на безумие. — Вятърът засвири около тях и разроши кичурите, стърчащи от плитката й. Не искаше да изказва съмненията си, че Аробин е подкупил стражите в Ендовиер да не я закачат. — Всички оцеляваме както можем.

Селена не разбра напълно мекотата на погледа, с който я дари, докато кимаше. Остана загледана в него още само миг, докато лъчите на изгрева не надзърнаха от върха на хълма.

А после се затича нагоре.

На следващия следобед шампионите се събраха около Бруло, който им изнесе лекция за различните оръжия и други глупости, които Селена бе научила преди години и нямаше нужда да слуша отново. Чудеше се дали не може да заспи права, но с крайчеца на окото си забеляза движение към вратите на балкона, което привлече вниманието й. Обърна се тъкмо навреме, за да види един от по-едрите шампиони — беше от войниците, — който блъсна най-близкия до него страж и го събори на земята. Главата на стража се удари в мраморния под и той изгуби съзнание. Селена не посмя да мръдне — никой от шампионите не го направи, — когато мъжът се затича към вратата, към градините и свободата.

Каол и останалите стражи обаче реагираха толкова бързо, че той дори не успя да стигне стъклената врата, преди една стрела да го прониже в гърлото.

Настъпи тишина и стражите обиколиха шампионите с ръце на мечовете си. Останалите, сред които бе и Каол, се, отправиха към падналия страж и мъртвия шампион. Лъковете на стрелците изскърцаха, докато те поставяха стрели в тетивите. Селена остана неподвижна, както и Нокс, който стоеше близо до нея. Едно неправилно движение и един уплашен страж можеха да отнемат живота й.

Дори Каин не смееше да диша прекалено шумно.

През стената от стражи, шампиони и оръжия Селена видя как Каол коленичи до падналия страж. Никой дори не докосна мъртвия шампион. Ръката му бе останала протегната към стъклената врата. Казваше се Свен и тя нямаше представа защо са го изключили от армията.

— Богове — прошепна Нокс толкова тихо, че само устните му помръднаха, — те просто го убиха. — Прииска й се да му каже просто да млъкне, но дори това й се стори рисковано. Някои от останалите шампиони си шепнеха, но никой не смееше да направи и крачка. — Знаех, че не говорят сериозно, че ще ни пуснат, но това... — Нокс прокле и тя усети как поглежда към нея. — Получих имунитет от покровителя си. Каза ми, че ако изгубя, няма да се върна в затвора.

Тя осъзна, че той говори повече на себе си. Когато обаче не му отговори, той млъкна.

А тя остана загледана в мъртвеца.

Какво бе накарало Свен да рискува живота си? Все още оставаха три дни до второто изпитание. Какво бе направило моментът толкова специален? Тогава, когато се бе прекършила в Ендовиер, не бе мислила за свободата. Просто бе избрала мястото и момента, в които да нападне. Никога не бе вярвала, че ще успее да избяга. Слънчевите лъчи минаха през вратата и огряха кръвта на падналия шампион като оцветено стъкло.

Може би бе осъзнал, че няма шанс да спечели и че такава смърт е за предпочитане пред завръщането в зандана, от който го бяха измъкнали. Ако наистина искаше да избяга щеше да се пробва по тъмно, далеч от останалите си съперници. Свен бе искал да покаже нещо и внезапно тя разбра защо бе доближила толкова стената на Ендовиер.

Адарлан можеше да вземе свободата им, да съсипе живота им и да ги прекърши, а после да ги пусне да участват в нелепи съревнования. Но те си оставаха хора. И понякога смъртта бе единственият изход от жестоката игра на краля.

Без да изпуска от поглед протегналата се към недостижимия хоризонт ръка, Селена изрече кратка молитва за душата на загиналия шампион.

17.

Дориан Хавилиард се опита да не задреме на трона си, въпреки че клепачите му натежаваха. Музика и приказки изпълваха въздуха около него и правеха всичко възможно, за да го приспят. Защо майка му настояваше да присъства на деня си за аудиенции? Дори срещата веднъж седмично му идваше в повече. Макар че и тя бе за предпочитане пред това да изучава трупа на Окоядеца, около който през последните няколко дни се суетеше Каол. Щеше да се безпокои за това по-късно. Ако станеше проблем. А то нямаше да стане, защото Каол се занимаваше с него. Пък и какво толкова се бе случило? Вероятно поредната пиянска свада.

След това обаче някакъв шампион се бе опитал да избяга. Дориан потрепери при мисълта, че е можел да стане свидетел на това. Пък и цялата свинщина, с която отново Каол трябваше да се оправя -от ранения страж през гневния покровител, изгубил представителя си, та чак до самия мъртвец. Какво си бе мислил баща му, като започна тази нелепа надпревара?

Дориан погледна крадешком към майка си, която бе седнала на трон до неговия. Тя определено нямаше и представа какво се случва и това бе хубаво, тъй като сигурно щеше да изпадне в истерия при мисълта с какви престъпници дели покрива си. Майка му все още бе красива, макар по лицето й да се виждаше пудрата, с която се мъчеше да скрие появилите се бръчки, а в кестенявата й коса да личаха посивели кичури. Днес се бе облякла в зелена кадифена рокля поръсена със злато, а върху короната й се крепеше воал, който според Дориан създаваше впечатлението, че кралицата носи палатка на главата си.

Пред тях благородниците се занимаваха с това да плетат интриги. Някакъв оркестър свиреше в ъгъла, а слугите сякаш танцуваха, докато разнасяха сребърните прибори или сипваха допълнително. Дориан се почувства като украшение. Бе облечен, разбира се, в дрехи, избрани от майка му, които бе получил тази сутрин. Сред тях имаше синьо-зеленикав кадифен жакет с почти абсурдно издути ръкави, оцветени на сини и бели райета. Панталоните, за щастие, бяха светлосиви, макар кафявите му велурени ботуши да изглеждаха прекалено нови за истински мъж.

— Дориан, миличък, отново си се нацупил.

Той се усмихна извинително на кралица Джорджина.

— Получих писмо от Холин. Изпраща много поздрави.

— Пише ли нещо интересно?

— Само, че мрази училището и иска да се върне у дома.

— Той пише това във всяко писмо.

— Бих си го взела, но татко ти забранява — въздъхна кралицата на Адарлан.

— Добре си е на училище.

Колкото по-далеч бе Холин, толкова по-добре.

—Ти беше по-възпитан — погледна го Джорджина. — Никога не възразяваше на учителите си. Бедничкият ми Холин... ще се грижиш за него, като умра, нали?

— Като умреш? Но, мамо, ти си само на.

— Знам на колко съм — махна тя с ръка, на която блестеше пръстен, — затова трябва да се ожениш. Скоро.

— Скоро? — скръцна със зъби Дориан — И за кого?

— Дориан, ти си престолонаследник и си вече на деветнайсет. Да не би да искаш да си отидеш без наследник, та Холин да стане крал?

Той не си направи труда да отговори.

— И аз така си помислих. Има много млади жени, от които биха излезли чудесни съпруги. Най-добре обаче ще е да си намериш принцеса.

— Няма вече останали принцеси — сопна се той.

— Освен принцеса Нехемия. — Тя се разсмя и постави ръка върху неговата. — Но не се притеснявай, не бих те накарала да се жениш за нея. Изумена съм, че татко ти й е позволил да си задържи титлата. Такава е нахалница. Знаеш ли, че отказа да облече роклята, която й изпратих?

— Убеден съм, че си има причина — отвърна внимателно Дориан, отвратен от предразсъдъците на майка си. — Разговарял съм с нея само веднъж. Стори ми се. темпераментна.

— Тогава може би трябва да се ожените — каза майка му и се засмя отново, преди той да успее да й отговори.

Дориан се усмихна немощно. Не можеше да разбере защо баща му е угодил на краля на Ейлве и е позволил на дъщеря му да посети двореца, за да се изучи на адарланските обичаи. Нехемия не бе най-добрият възможен избор за посланичка. Не и след като бе научил, че подкрепя бунтовниците и се е опитала да затвори лагера в Калакула. Дориан не я упрекваше за това, не и след като бе видял ужасите на Ендовиер и щетите, които бяха нанесли по тялото на Селена Сардотиен. Баща му обаче не правеше нищо случайно — и след краткия си разговор с Нехемия Дориан се бе запитал дали тя няма свои причини да дойде тук.

— Жалко е, че лейди Калтейн се е разбрала с херцог Перингтън — продължи майка му, — тя е такова красиво момиче. И е много възпитана. Може би има сестри?

Дориан скръсти ръце и преглътна омерзението си. Калтейн стоеше в далечния край на залата и той не можеше да пропусне това, че го изпива с очи.

Размърда се на стола си. Беше го заболял задникът от толкова седене!

— Ами Елиза? — кимна кралицата към една русокоса млада дама, облечена в лавандулова рокля. — Много е красива, а може и да бъде много игрива.

„Вече знам това".

— Скучна ми е — отвърна той.

— О, Дориан — постави ръка на сърцето си майка му, — не ми казвай, че възнамеряваш да се ожениш по любов! Това изобщо не е предпоставка за успешен брак!

На Дориан му стана скучно, ужасно скучно. Доскучаха му всички тези женоря, техните тъй наречени кавалери, всичко.

Бе се надявал пътуването до Ендовиер да прогони скуката, но когато се върна у дома, всичко си бе същото. Същите празноглави момичета, които го гледаха умолително, същите слугини, които му намигаха, същите съветници, които се мъчеха да ходатайстват с писъмца.

Що се отнася до баща му, той както винаги бе зает със завоеванията си. И това никога нямаше да свърши, докато над всеки континент не се развееха знамената на Адарлан. Дори залаганията за така наречените шампиони ставаха безкрайно скучни. Отсега бе ясно, че Каин и Селена ще се изправят на финала един срещу друг, а останалите... просто не заслужаваха вниманието му.

— Пак се нацупи. Какво те ядосва, миличък? Да не би Розамунда? Бедното ми момченце. тя наистина разби сърцето ти. — Кралицата поклати глава. — Макар че това бе преди цяла година.

Той не отговори. Не му се приказваше за Розамунда или за дебелия й съпруг, заради когото го бе изоставила.

Някои от благородниците затанцуваха. Много от тях бяха на неговата възраст, но той чувстваше, че ги разделя невъобразима бездна. Не се чувстваше нито по-стар, нито по-мъдър от тях, а просто. просто.

Усещаше, че нещо в него не пасва на цялото това веселие, на абсолютната незаинтересованост за света отвъд стените на замъка. Не ставаше дума само за титлата му. Бе се наслаждавал на компанията им като по-малък, но скоро му стана ясно, че винаги ще е крачка пред тях. Най-лошото обаче бе, че те не осъзнаваха, че е различен или че се чувства различен. Ако не бе Каол, щеше да бъде невъобразим самотен.

— Е — щракна майка му с пръсти към една от придворните, — убедена съм, че бащата ти е намерил някаква работа, но когато ти остане малко време да помислиш за съдбата на кралството си и за мен, прегледай това.

Придворната на майка му направи реверанс и му подаде свитък хартия с кървавочервения печат на майка му. Дориан го разтвори и стомахът му се преобърна при огромния списък имена. Всичките — на благородни дами на подходяща възраст.

Какво е това? — попита той, като сподави порива да скъса хартията.

— Списък с потенциални булки — усмихна се тя, всяка от тях е достойна за короната. И, разпитах, никоя не е ялова.

Дориан натъпка свитъка в джоба на жакета си. Безпокойството отказваше да го напусне.

— Ще си помисля — отвърна той и преди тя да може да му отговори, слезе от подиума. Незабавно към него се приближиха пет млади жени, които го попитаха как е, танцува ли му се, с кого ще ходи на бала по случай Самхейн. Думи, думи, толкова думи, които не казваха нищо. Дориан загледа жените тъпо. Дори не помнеше имената им.

Надникна над перлените им глави, за да намери пътя към изхода. Чувстваше, че ще се задуши, ако остане тук прекалено дълго. Сбогува се учтиво с дърдорещите придворни, а списъкът с невестите бе като въглен, който прогаря дрехите и стига направо до кожата.

Дориан тръгна по коридорите на замъка с ръце в джобовете. Кучетата не бяха в колибите си, а по следа навън. Искаше му се да провери как е една от бременните хрътки, макар да знаеше, че не може да предвиди какви ще са кученцата, докато тя не ги роди. Надяваше се на чистокръвни, но майка им имаше навика да хойка. Бе най-бързото му куче, но така и не бе заглушил зова на дивото в нея.

В момента не знаеше какво точно прави. Просто имаше нужда да се разходи. Нанякъде. Където и да е.

Дориан разхлаби копчетата на жакета си. Точно тогава от отворената врата до него се разнесе звънът на мечове. Той се спря и разбра, че се е озовал пред тренировъчната зала на шампионите. А там...

Беше тя.

Златистата й коса се спускаше на вълни, тя отбиваше оръжията на трима стражи, а мечът бе като продължение на ръката й. Сякаш не се биеше със стражите, а танцуваше с тях.

Някой изръкопляска отляво и четиримата дуелиращи спряха задъхани. Дориан видя как на лицето на асасина разцъфтява усмивка. Потта караше бузите й да блестят, а сините й очи сияеха.

Наистина бе много хубава.

Тази, която ръкопляскаше, се оказа принцеса Нехемия. Не бе облечена с обичайната си бяла рокля, а в тъмна туника и отпуснати панталони. Държеше гравиран жезъл в ръката си. Принцесата потупа асасина по гърба и каза нещо, от което момичето се разсмя. Дориан се огледа наоколо. Къде бяха Бруло и Каол? Защо Асасинът на Адарлан бе насаме с принцесата на Ейлве? При това въоръжена? Това не можеше да продължава, не и след опита за бягство от предишния ден.

Дориан приближи, поклони се на принцесата и й се усмихна. Нехемия само кимна сдържано.

Нищо ново.

Дориан взе ръката на Селена. Ухаеше на метал и пот, но въпреки това той я целуна, като в същото време вдигна очи към лицето й.

— Лейди Лилиан — прошепна той.

Но. Ваше Височество. — Тя се опита да издърпа мазолестата си ръка, но Дориан не я пусна.

— Може ли да поговорим? — попита той и я отведе настрани, преди тя да може да възрази. Когато се отдалечиха, мина направо на въпроса си. — Къде е Каол?

—Така ли се говори с личния шампион? — скръсти ръце тя.

— Къде е? — намръщи се той.

— Не зная. Но ако трябваше да залагам, бих казала, че изследва тленните останки на Окоядеца. Или пък тези на Свен. Освен това Бруло ми разреши да остана тук докогато си искам. Ако не си забравил, утре ме чака изпитание.

Разбира се, че не беше забравил.

— Какво търси принцеса Нехемия при теб?

— Потърси ме и когато Филипа й каза, че съм тук, настоя да се присъедини към заниманията ми. Жената явно не я свърта на едно място, без да върти меч.

Тя прехапа устни.

— Много разговорлива си станала.

— Ако беше дошъл да си побъбриш с мен по-рано, можеше и сам да го разбереш.

Той изсумтя, но налапа въдицата с ясното съзнание какво прави.

— И кога да стане това?

— Наистина имаш проблеми с паметта. Пътувахме от Ендовиер заедно, не помниш ли? И съм тук вече цели седмици.

— Изпратих ти онези книги — опита се да я умилостиви той.

— И дори не ме попита дали съм ги прочела.

Май бе забравила с кого разговаря.

— Говорих с теб веднъж, след като пристигнахме.

Тя сви рамене и понечи да си тръгне, но той се поддаде на раздразнението и я хвана за ръката. Тюркоазните й очи проблеснаха заплашително и се втренчиха в пръстите му — Сърцето му заби по-бързо, когато погледът й срещна лицето му. Наистина бе много хубава. Потна, но дяволски хубава!

— Не и ли е страх от мен? — погледна тя към меча на кръста му.

— Или и ти се дуелираш като капитан Уестфол?

Той я приближи, стиснал ръката й по силно, след което прошепна на ухото й:

— По-добре.

И ето го резултата. Тя се изчерви и премигна.

— Е — каза тя, но бе изтървала момента. Той бе спечелил. — Много забавно, Ваше Височество.

— Правя каквото мога поклони се той драматично. — Но не мога да оставя принцесата с теб.

— И защо? Мислиш, че ще я убия! Защо ми е да убивам единствения човек в замъка, който не е идиот? — И му хвърли поглед, подсказващ, че той е от мнозинството. — Да не говорим, че стражите й ще ме довършат още преди да си мръдна пръста.

— Просто не може да стане. Тя е тук, за да научи обичаите ни, а не да се бие.

— Тя е принцеса. Може да прави каквото си иска.

— И ти смяташ да я обучаваш на бойни техники?

— Май наистина те плаша малко — наклони глава тя.

— Ще я придружа до покоите й.

Тя махна с ръка.

— Късмет.

Той прокара пръсти през черната си коса и приближи принцесата, която ги очакваше с ръка на кръста.

— Ваше Височество — започна Дориан и даде знак на стражите й да приближат, — опасявам се, че трябва да се върнете в покоите си. Принцесата погледна зад него с вдигната вежда. Селена го смая, като заговори на ейлвийски, а принцесата тропна с жезъла си по земята и изсъска нещо. Дориан не владееше добре ейлвийския, а и принцесата говореше прекалено бързо, за да я разбере. За щастие, асасинът му преведе.

— Каза да се върнеш при танците си и да ни оставиш на мира.

Той се опита да остане сериозен.

— Кажи й, че е непристойно да се сражава.

Селена каза нещо, на което принцесата просто махна с ръка и отиде на тепиха.

— Какво рече? — попита Дориан.

— Казах, че си предложил да си първият й партньор — отвърна тя,

— нали не искаш да я разочароваш?

— Няма да се бия с принцесата!

— Тогава може с мен, ако искаш.

— Добре. В покоите ти. Довечера — отвърна спокойно той.

— Ще те чакам — нави един кичур на пръста си тя. Принцесата завъртя жезъла си с умение, което го накара да преглътне. Той реши, че не иска да го вземат за брашнен чувал, и хвана два дървени меча от купчината с оръжия.

— Защо не опитаме бой с мечове? — попита той Нехемия. За негово голямо облекчение тя прие, подаде жезъла си на един от стражите и взе тренировъчния меч, който Дориан й подаде. Той нямаше да се остави на Селена да го прави на глупак.

— Заставаш така — каза той на принцесата и зае защитна позиция.

18.

Селена се усмихна, докато наблюдаваше как престолонаследникът на Адарлан показва на принцесата на Ейлве основните стойки във фехтовката. Беше доста чаровен. Надменен, наистина, но човек с неговата титла можеше да бъде в пъти по-лош. Тя бе малко неспокойна от това, че я кара да се изчервява. Всъщност беше толкова привлекателен, че й бе трудно да не мисли за това колко е привлекателен. Запита се защо ли още не е женен.

Искаше й се да го целуне.

Преглътна. Разбира се, беше се целувала и преди. Със Сам, при това честичко. Не бе като да няма опит. Бе минала обаче повече от година, откакто изгуби асасина, с когото бе израснала. До скоро от мисълта да целуне някой друг й ставаше лошо. Когато обаче видеше Дориан...

Принцеса Нехемия нападна и го халоса по китката с меча си. Селена сподави смеха си. Той направи физиономия и потърка ударената си ръка, но се усмихна, когато принцесата започна да злорадства.

„Как може да е толкова красив?"

Тя се облегна на стената и се накани да изгледа с удоволствие урока, когато някой сграбчи ръката й с такава сила, че я заболя.

— Какво става? — попита Каол, след като я издърпа от залата.

— Какво да става?

— Какво прави Дориан с нея?

— Дуелират се? — предположи тя.

— И защо се дуелират?

— Понеже той предложи да я научи как да се бие с меч?

Каол на практика я отблъсна от себе си, когато приближиха двойката. Те спряха и Дориан го последва в ъгъла. Започнаха да разговарят — ядосано — и Каол се върна при Селена.

— Стражите ще те отведат обратно в покоите ти.

— Какво? — Тя си спомни разговора им на балкона и се намръщи. Явно топлите им взаимоотношения отново бяха изстинали. — Изпитанието ми е утре и трябва да се упражнявам

— За днес се поупражнява достатъчно. Почти е време за вечеря. Урокът с Бруло приключи преди два часа. Върви и си почини малко, иначе няма да ставаш за нищо утре. И не, не знам какво е изпитанието, така че не си прави труда да ме питаш.

— Това е абсурдно? — извика тя и Каол я ощипа, за да я накара да замълчи. Принцеса Нехемия я погледна разтревожено, но асасинът й махна да продължи урока си с престолонаследника. — Няма да правя нищо такова, нагъл идиот такъв.

— Наистина ли си толкова глупава, за да не видиш защо не можем да позволим това?

— Не можели да позволите? Просто ви е страх!

— Много се надценяваш.

— Да не мислиш, че искам да се върна в Ендовиер? — изсъска тя. — Да не мислиш, че не ми е ясно, че ако избягам ще ме преследвате до сетния ми час? Че не ми е ясно защо повръщам всяка сутрин, когато тичам с теб? Тялото ми е развалина и тези часове упражнения ми трябват. А ти ме наказваш за тях?

— Няма да се преструвам, че разбирам как работи престъпният му ум.

Тя вдигна ръце във въздуха.

— Знаеш ли, всъщност се чувствах малко виновна. Само малко. И сега разбирам защо не е трябвало. Мразя да стоя затворена в онази стая, мразя всичките ви стражи и глупости, мразя това, че ме караш да се правя на заспала, докато Бруло засипва Каин с похвали, а аз си седя незабелязана и посредствена. Мразя да ми казват какво мога и какво не мога да правя. И най-много мразя теб!

— Приключи ли? — тропна с крак по пода той.

По лицето му нямаше и следа от милост. Тя стисна зъби, докато излизаше от залата, стиснала юмруци и мъчеща се да сподави порива да му избие зъбите.

19.

Седнала до огнището в залата, Калтейн наблюдаваше как херцог Перингтън разговаря с кралица Джорджина на подиума. Бе срамота, че Дориан си бе тръгнал толкова бързо още преди около час. Тя дори не бе имала шанса да поговори с него. Което бе изключително дразнещо, предвид, че бе прекарала по-голямата част от сутринта, за да се облече както подобава. Гарвановочерната й коса бе елегантно сплетена, а кожата й блестеше в розово от фината блестяща пудра, които бе посипала по лицето си. И макар корсетът на жълто-розовата й рокля да притискаше ребрата й, а перлите и диамантите по шията й да я задушаваха, тя остана с високо вдигната глава, готова за среща. Дориан наистина си бе тръгнал, но присъствието на Перингтън бе неочаквана изненада. Херцогът рядко посещаваше кралския двор — сигурно ставаше нещо важно. Калтейн стана от стола си, когато херцогът се поклони и се насочи към вратите. Когато тя застана на пътя му, той спря и я огледа, а в очите му прочете такава лъст, че едва не я накара да се разтрепери.

— Милейди — рече той и се поклони ниско.

— Ваша милост — усмихна се тя и сподави погнусата си.

— Надявам се, сте добре — рече той и предложи ръката си, за да я отведе от залата. Тя се усмихна отново и я пое. Бе леко закръглен, но усети здравите му мускули.

— Прекрасно, благодаря ви. А Вие? Отдавна не съм Ви виждала.

Прекрасна изненада е, че ни посетихте.

Перингтън се ухили и разкри жълтите си зъби,

— И Вие ми липсвахте, милейди.

Тя се опита да не прави гримаса, когато дебелите му космати пръсти започнаха да мачкат нежната й кожа. Вместо това деликатно наклони глава към него.

— Надявам се, че Нейно Величество е добре. Приятен ли бе разговорът ви?

Бе опасно да шпионира, особено предвид факта, че се ползваше с одобрението на кралицата. Срещата й с херцога миналата пролет си бе чист късмет, а това, че го бе убедила да я покани в двора — най-вече с намек какво го очаква, когато се озоват далеч от гувернантката в дома на баща й — не бе особено трудно. Тя обаче не беше дошла само за да се радва на живота си като придворна дама. Бе уморена да бъде дребна благородница, която чака да се омъжи за този, който плати най-много, бе отегчена от дребните интриги и лесно манипулируемите глупаци.

— Нейно Величество е много добре — отвърна Перингтън и поведе Калтейн към покоите й. Стомахът й се сви. Той не криеше, че я иска, но все още не я бе набутал в ложето си. Хора като Перингтън обаче винаги получаваха това, което искат... и тя нямаше време, през което да намери начин как да се измъкне от собствените си намеци, които бе отправила по-рано тази година.

— Но — продължи херцогът — със син за женене е много заета. Калтейн запази изражението на лицето си спокойно и безизразно.

— Можем ли да очакваме новини в скоро време? — И този въпрос не бе безопасен.

— А дано — изръмжа херцогът, а лицето му помръкна. Назъбеният белег изпъкваше ярко на фона на рижавата му коса. — Нейно Величество подготви списък с момичета, които счита за подходящи. Херцогът си спомни с кого разговаря и млъкна. Калтейн запърха с клепки към него.

— Извинявайте — измърка тя, — не съм искала да се бъркам в кралските дела.

Тя потупа ръката му, а сърцето й забърза ритъма си. Дориан е получил списък с подходящи булки? И кой ли бе в него? И как можеше.

Не, щеше да мисли за това по-късно. Засега просто трябваше да разбере кой стои между нея и короната.

— Няма за какво да се извинявате — отвърна той, а тъмните му очи заблестяха. — Елате, кажете с какво се занимавахте последните няколко дни.

— Нищо съществено. Макар че срещнах интересна млада жена — каза тя уж между другото и го отведе към опасаното с прозорци стълбище, водещо към стъклената част на замъка. — Приятелка на Дориан. Казва се лейди Лилиан.

— Запознали сте се? — Херцогът направо настръхна.

— Да, беше много мила — излъга Калтейн, без да й мигне окото. — Когато говорих с нея по-рано, тя каза, че престолонаследникът много я харесва. Дано е в списъка на кралицата.

Въпреки че искаше някаква информация за Лилиан, определено не очакваше да я получи.

— Лейди Лилиан? Не, естествено.

— Бедничката. Подозирам, че сърцето й ще бъде разбито. Знам, че не е редно да разпитвам — продължи тя, докато херцогът се зачервяваше все повече, — но чух преди час от самия Дориан, че...

— Че какво?

Калтейн усети как я побиват тръпки. Гневът му бе насочен не към нея, а към Лилиан. Това можеше да се окаже добро оръжие.

— Че той е много привързан към нея. Може би дори влюбен.

— Това е нелепо.

— Вярно е! — поклати глава тя — Колко тъжно.

— Колко тъпо. — Херцогът спря в края на коридора и се обърна към Калтейн. Гневът развърза езика му. — Тъпо, глупаво, безразсъдно и невъзможно.

— Невъзможно?

— Някой ден ще Ви обясня защо.

Часовникът удари и Перингтън се обърна към него.

— Имам среща. — Той се приведе към нея и парещият му дъх облиза ухото й. — Може би ще Ви видя тази вечер?

Преди да я остави, я погали по ръката. Тя го наблюдаваше как се отдалечава и когато се скри от погледа й, въздъхна с облекчение. Но ако и позволеше да докопа Дориан.

Трябваше да разбере кои са съперничките й, но най-напред трябваше да изтръгне ноктите, които Лилиан бе забила в нейния принц. Независимо от това, че не бе в списъка, тя си оставаше заплаха.

Но ако херцогът я мразеше толкова, може би имаше могъщ съюзник, който да й помогне да се отърве от нея.

Дориан и Каол не си казаха много, докато вървяха към вечерята в Голямата зала. Принцеса Нехемия бе на безопасно място в покоите си, обградена от стражи. И макар бързо да бяха разбрали, че е глупаво да оставят Селена да се дуелира с принцесата, дългото отсъствие на Каол не можете да бъде извинено, дори предвид смъртта на шампиона.

— Доста си се сближил със Сардотиен, а? — попита Каол студено.

— Да не ревнуваш? — пошегува се принцът.

— По-скоро се безпокоя за безопасността ти. Тя е хубава и може да те впечатли с ума си, но си остава асасин, Дориан.

— Звучиш като татко.

— Става въпрос за елементарен здрав разум. Стой настрана от нея, все едно дали ти е шампион, или не.

— Не ми заповядвай.

— Правя го само заради безопасността ти.

— Защо й е да ме убива? Според мен й харесва да я глезят. Ако досега не е пробвала да избяга или да убие някого, за какво й е да го прави тепърва? — Той потупа приятеля си по рамото. — Безпокоиш се прекалено много.

— Това ми е работата.

— Тогава косата ти ще посивее, преди да навършиш двайсет и пет и Сардотиен със сигурност няма да се влюби в теб.

— Какви глупости ми говориш пък сега?

— Ако опита да избяга, което няма да стане, ще разбие сърцето ти. Ще трябва да я хвърлиш в тъмницата, да я преследваш или да я убиеш.

— Дориан, аз въобще не я харесвам.

Принцът усети раздразнението на приятеля си и смени темата.

— Ами онзи, умрелият шампион? Окоядеца ли беше. Имаш ли идея кой и защо го е подредил така?

Очите на Каол потъмняха.

— Огледах тялото няколко пъти през последните дни. Направено е на салата. — Той пребледня. — Изкарали са му вътрешностите, дори мозъкът... липсва. Писах на баща ти, но междувременно ще продължа разследването.

— Било е пиянска свада — каза Дориан, макар самият той да бе участвал в такива сбивания и да не помнеше да се е стигало до премахване на мозъка. Внезапно усети, че го полазват студени тръпки. — Татко ще е доволен, че са разкарали Окоядеца.

— Дано.

Дориан се усмихна и прегърна капитана през рамо.

— Щом ти се занимаваш със случая, съм убеден, че до утре ще е разрешен.

С тези думи двамата влязоха в столовата.

20.

Селена затвори книгата и въздъхна. Какъв ужасен завършек. Стана от стола, без да е сигурна какво точно прави и излезе от спалнята си. Искаше да се извини на Каол, когато той ги видя да се дуелират с Нехемия, но поведението му. Селена започна да крачи напред-назад из стаите си. Той имаше по-важна работа от това да надзирава най-опасния престъпник на света, нали? Не й бе приятно да бъде жестока, но. Каол си го заслужаваше.

Наистина бе постъпила като глупачка, задето му спомена за повръщането. И всичките ужасни неща, което му наговори. дали й вярваше, или я мразеше? Селена погледна към ръцете си и видя, че пръстите й са почервенели от стискане. Как бе успяла да се превърне от най-опасния затворник на Ендовиер в такава разтревожена глупачка?

Имаше си по-сериозни поводи за безпокойство — като изпитанието утре. А и онзи мъртъв шампион. Вече бе оправила пантите на вратите си, така че да скърцат шумно при всяко отваряне. Ако някой влезеше в стаята й, тя щеше да разбере отрано. А и бе успяла да превърне няколко фуркета и калъп сапун в миниатюрен нож. По-добре от нищо, особено ако онзи убиец си падаше по кръвта на шампиони.

Заповяда си да се успокои и отиде в игралната зала. Можеше да поиграе сама на билярд или карти, но...

Селена погледна към пианото. Обичаше да свири. Обожаваше музиката и това как може да лекува и да кара всичко да изглежда възможно и героично.

Внимателно, все едно пристъпва към спящ човек, Селена приближи огромния музикален инструмент. Повдигна дървения капак и направи гримаса от начина, по който той изскърца. Разгледа гладките бели клавиши от слонова кост, а после и черните, които приличаха на процепи между зъби.

Някога бе добър музикант. Дори повече от добър. Аробин я караше да свири всеки път, когато се видеха.

Запита се дали той знае, че е излязла от мините. Нямаше ли да се опита да я освободи? Тя все още не смееше да мисли за това кой я бе предал. След като я хванаха, нещата станаха толкова бързо — за две седмици тя изгуби Сам, свободата си, а и нещо от себе си. Сам. Какво ли щеше да каже той за всичко това? Ако бе жив, когато я заловиха, щеше да я освободи от тъмниците преди кралят да разбере, че е вътре. Но и той като нея бе предаден. И понякога отсъствието му бе толкова болезнено, че тя забравяше да диша.

Докосна един от ниските тонове. Отекна дълбоко, изпълнен с ярост и печал.

Бавно и внимателно засвири простичка мелодия с горните клавиши. Ехото от музиката извика спомени от дълбините на съзнанието й. Покоите й бяха толкова тихи, че дори музиката бе натрапчива. Селена раздвижи дясната си ръка и продължи. Бе мелодия, която свиреше толкова често, че Аробин й се караше, за да изпълни друго. Изсвири още един акорд, а после и още един, и добави няколко сребърни ноти с дясната си ръка. Натисна веднъж педала и всичко приключи.

Дориан се бе подпрял на прага и стоеше като хипнотизиран. Селена свиреше от известно време с гръб към него. Запита се кога ще го забележи или дали изобщо ще спре. Нямаше нищо против да я слуша завинаги. Бе дошъл с идеята да се закача с опитен асасин, а вместо това намери млада жена, която излива душата си в музика. Дориан се отдели от стената. При все целия си опит на асасин, тя не го забеляза, докато не застана на пейката зад нея.

— Свириш много хуба...

Пръстите й удариха клавишите и се разнесе ужасно дрънчене. Докато види кой е, вече бе изминала половината път до билярдната маса. Той можеше да се закълне, че очите й са навлажнени.

— Какво правиш тук?

Селена погледна към вратата. Наистина ли смяташе да го набие с билярден стик?

— Каол не е с мен — усмихна се той, — ако питаш за това.

— Извинявай, че те прекъснах.

Запита се какво ли я притеснява, понеже се бе изчервила като ягода. Това изглеждаше прекалено човешка емоция за Асасина на Адарлан. Може би планът му да се закача все пак не се бе провалил.

— Свиреше толкова красиво, че.

— Няма проблем. — Тя отиде до един от столовете, а Дориан застана на пътя й. Ръстът й бе среден и той я огледа от глава до пети. Извивките на тялото й бяха повече от съблазнителни.

— Какво търсиш тук? — повтори тя.

— Имахме среща за тази нощ — усмихна се лукаво той — не помниш ли?

— Реших, че е шега.

— Аз съм престолонаследникът на Адарлан. Никога не се шегувам.

С тези думи принцът седна на стола до огъня.

— Разрешено ли ти е изобщо да си тук?

— Разрешено? Моля ти се. Аз съм принцът, мога да правя каквото си поискам.

— Но аз съм Асасинът на Адарлан.

Той нямаше да трепне, дори да го набучеше на шиш с някой от тези билярдни стикове.

— И доста повече, ако съдя по музиката ти.

— Какво имаш предвид?

— Ами — отвърна той, като се опита да не потъва в прекрасните й загадъчни очи, — не мисля, че обикновен престъпник може да свири така. Изглежда, че все пак имаш душа.

— Разбира се, че имам душа. Всички имаме душа.

Все още бе изчервена. Дали не я караше да се чувства неудобно? Потисна усмивката си. Това бе толкова забавно!

— Харесаха ли ти книгите?

— Много бяха хубави — отвърна тихо тя — направо прекрасни.

— Радвам се да го чуя.

Погледите им се кръстосаха и тя отстъпи зад стола. Все едно той бе асасинът!

— Как вървят тренировките? Другите състезатели тревожат ли те?

— Отлично — отвърна тя, но ъгълчетата на устата й увиснаха надолу — и не. След днешния ден едва ли някой повече ще тревожи някого.

Отне му миг, преди да разбере, че тя говори за убития в опита си за бягство шампион. Тя прехапа долната си устна съвсем за малко, колкото за един удар на сърцето, а след това попита:

— Каол ли даде заповедта да убият Свен?

— Не — отвърна той, — татко нареди да разстрелят всеки, който се опита да избяга. Не смятам, че Каол би дал такава заповед. — Не бе сигурен защо добави последното. Стъкленият й поглед обаче изчезна. Когато тя не каза нищо повече, Дориан попита уж между другото — А с Каол как се разбирате?

Съвсем невинен въпрос!

Тя сви рамене, а той се опита да не търси скрито значение в жеста.

— Добре. Мисля, че малко ме мрази, но предвид поста му не съм изненадана.

— Защо мислиш, че те мрази? — По някаква причина не успя да го отрече.

— Понеже съм асасин, а той е капитан на стражата, който трябва да наглежда бъдещия кралски шампион.

— Иска ли ти се да бе другояче? — попита той.

Това вече не бе толкова невинно. Тя се приближи към стола и сърцето му прескочи един удар.

— Кой би искал да бъде мразен? Но предпочитам да бъда мразена пред това да съм невидима. Което няма значение. — Не прозвуча особено убедително.

— Самотна ли си? — зададе въпроса, преди да успее да се овладее.

— Самотна? — Тя го погледна отвисоко и след цялото това увещаване седна. Той с мъка потисна порива да прекоси разстоянието между тях, за да провери дали косата й е толкова копринена, колкото изглежда. — Не. И преди съм оцелявала самичка. Стига да имам нещо за четене.

Той погледна към огъня и се опита да не мисли за това къде бе била допреди броени седмици и каква ли самота е изпитвала там. В Ендовиер нямаше книги.

— И все пак едва ли е приятно да си бъдеш единственият спътник през цялото време.

— И какво би направил по въпроса? — засмя се тя. — Предпочитам да е така, а не да ме гледат като твоя любовница.

— Че какво лошо има в това?

— Вече съм известна като асасин. Не ми трябва да съм известна с това, че споделям ложето ти. — Той се задави, но тя продължи. —

Трябва ли да обяснявам защо, или е достатъчно да кажа, че не приемам злато и скъпоценности като награда за привързаността си?

— Няма да споря за морал с един асасин — изръмжа той. — Нали се сещаш, че нямаш угризения да приемаш злато, за да убиваш?

— Можеш да си тръгваш. — Погледът й внезапно се вкамени и тя посочи вратата.

— Гониш мен? — Не знаеше дали да се разсмее, или да се разкрещи.

— Мога да извикам Каол, за да го питам какво мисли по въпроса.

Тя скръсти ръце. Знаеше, че е спечелила. А може би й бе забавно да го дразни.

— Защо ме изхвърляш от стаята си, задето казах истината? Ти току-що ме нарече развратник. — От векове не се бе забавлявал толкова. — Я разкажи нещо повече за себе си. Къде научи да свириш на пиано така? И каква бе тази мелодия? Звучеше толкова тъжно. Да не е била посветена на таен любим? — Той й намигна.

— Научих се да свиря с много упражнения — отвърна тя и тръгна към вратата. — И да — добави рязко, — за любим беше.

— Хей, че сме сърдити тази вечер — тръгна подире й Дориан. Спря на около крачка от нея и усети пространството между тях интимно.

— Не като следобеда.

— Аз не съм ти играчка — приближи внезапно тя. — Не съм нещо, купено от карнавал, с което да си докараш приключения в скучния живот. Предполагам, затова ме избра за свой шампион, нали?

Той зяпна и отстъпи крачка назад.

— Какво?

Не успя да измисли нищо повече.

Тя мина покрай него и се тръшна в едно кресло. Поне не си тръгваше.

— Наистина ли смяташ, че не загрявам защо дойде тук. От ясно по-ясно е, че някой, който ми препоръчва „Короната на героя" мечтае за приключения?

— Е, аз не те имам за приключение — промърмори той.

— Сериозно? Замъкът ви е толкова вълнуващ, че присъствието на Асасина на Адарлан е нещо обичайно? Нещо, което няма да изкуши един приклещен от дворцовите интриги принц? И за какво е цялото това състезание, ако мога да попитам? Вече съм във властта на баща ти. Няма да ставам и шут на сина му!

Сега бе негов ред да се изчерви. Дали някой някога му бе говорил така? Родителите му може би, както и някои от възпитателите. Но никога млада жена.

— Знаеш ли с кого разговаряш?

— Скъпи ми малък принце — изръмжа тя, докато разглеждаше ноктите си, — ти си самичък в покоите ми и много далеч от вратите. Мога да ти кажа каквото си искам.

Той избухна в смях. Тя стана и се взря в него, наклонила глава на една страна. Бузите й пламнаха и така накараха очите й да заблестят още по-ярко. Само да знаеше какво би направил с нея, ако не бе асасин...

— Ще си тръгна — накрая се съвзе той и се запита може ли наистина да рискува да си навлече гнева на Каол и баща си и да понесе последиците от лекомисленото си поведение, — но ще се върна. Скоро.

— Не се и съмнявам — отвърна сухо тя.

— Лека нощ, Сардотиен. — Той огледа покоите й с усмивка. — Я ми кажи нещо за довиждане. Този твой таен любим в замъка ли живее? Разбра, че е казал не каквото трябва, веднага щом очите й помръкнаха.

— Лека нощ, принце — отвърна студено тя.

— Не исках. — поклати глава Дориан.

Тя просто му махна с ръка и се загледа в огъня. Той разбра, че присъствието му не е желано и се отправи към вратата. Ехото от стъпките му отекваше в притихналата стая.

Бе на прага, когато тя отрони:

— Казваше се Сам.

Все още гледаше към огъня. Казваше се.

— Какво се случи?

— Почина — усмихна му се тъжно тя.

— Кога? — отвърна той. Никога нямаше да си позволи да я закача, ако знаеше.

Преди тринайсет месеца почти изхриптя тя.

На лицето й се изписа такава болка, че стомахът му се сви.

— Съжалявам — прошепна той.

Тя сви рамене, все едно можеше да прогони тъгата в блесналите на светлината на пламъците й очи.

И аз — отвърна също шепнешком тя и отново се загледа в камината. Дориан усети, че наистина е пресрочил престоя си за тази вечер и се прокашля.

— Успех в изпитанието утре.

Тя не отговори нищо, докато той излизаше.

Не можеше да прогони навяващата печал музика от ума си, дори когато разгледа списъка с булки на майка си, дори когато зачете книга в нощта.

Дори когато заспа.

21.

Селена увисна от Каменната стена на замъка, а краката й потрепериха, когато тя заби омазаните си в катран пръсти в пукнатините между гигантските блокове. Бруло изкрещя нещо на деветнайсетимата останали шампиони, които се катереха, но на височина от двайсет метра вятърът отнесе думите му. Един от другите не се бе появил за изпитанието и дори стражите му не знаеха къде е. Може би наистина бе успял да избяга. Рискът му май си заслужаваше повече от това нелепо изпитание. Тя стисна зъби и протегна ръка нагоре, след което се изкачи още малко.

На шест метра нагоре и девет встрани висеше лелеяният предмет, заради който бе ужасното състезание — златно знаме. Изпитанието само по себе си бе простичко — трябваше да се изкатерят по стената на замъка и да го вземат. Първият, който успееше да го стигне и да го свали долу, щеше да получи приятелско потупване по рамото. Последният, стигнал мястото, щеше да си върви у дома. Изненадващо, никой не бе паднал досега. Може би защото пътят до знамето бе сравнително лесен — с балкони, прозорци и решетки, които покриваха по-голямата част от стената. Селена се изкачи още малко нагоре. Пръстите я заболяха. Винаги бе лоша идея да поглежда надолу, макар че Аробин я бе принуждавал да стои на ръба на Асасинската крепост с часове, докато свикне с височината. Тя изпъшка, когато се хвана за ръба на поредния прозорец и се издигна нагоре. Бе достатъчно широк, за да стъпи на него и тя успя да огледа как се справят противниците й.

Каин, естествено, водеше, като бе поел по най-лесния път към знамето. Грейв и Верин го следваха по петите, а Нокс бе подир тях. Младият убиец Пелор също не бе изостанал с много. Останалите бяха толкова нагъсто един до друг, че понякога екипировката им се преплиташе. Бяха получили възможността да изберат един предмет, който да им помага в изкачването — въже, котки, специални ботуши, — и Каин, разбира се, се бе спрял на въжето.

Селена бе взела малка кутийка с катран. Когато се изправи на рамката на прозореца, лепкавите й ръце и голи пети лесно се задържаха на каменната стена. Бе използвала малко въже, за да върже кутийката на колана си, и преди да излезе на стената потърка още малко по дланите си. Някой долу простена и тя потисна порива да погледне натам. Знаеше, че е избрала по-труден път, но това бе за предпочитане пред директна схватка за победата. Нямаше да се учуди, ако Грейв или Верин я избутаха от стената, за да спечелят.

Ръцете й залепнаха за камъка и Селена се издигна точно когато писък разцепи въздуха и бе последван от тупване. Настъпи зловеща тишина, която скоро бе нарушена от виковете на зрителите. Някой бе паднал и загинал. Тя погледна зад гърба си и видя Нед Клемент, серийният убиец, който се наричаше Косата и бе изкарал години в лагера в Калакула за престъпленията си. Потрепери. Убийството на Окоядеца бе накарало много шампиони да се укротят, а покровителите им явно не се вълнуваха от това, че изпитанието можеше да отнеме живота на избраниците им.

Тя се изкатери по една водосточна тръба, а краката й се вкопчиха в желязото. Каин омота въжето си около врата на ухилен гаргойл, хвърли се покрай стената и се приземи на един балкон на три метра от знамето. Тя трябваше да потисне раздразнението си, докато се изкачваше все по-нависоко по тръбата.

Останалите следваха пътя на Каин. Чуха се викове и когато погледна надолу, Селена установи, че Грейв е препречил пътя им, тъй като не е успял да увие въжето си около врата на водоливника така умело като Каин. Верин избута убиеца настрани и мина покрай него, като ловко сложи своето въже. Нокс понечи да направи същото, но Грейв започна да го ругае грозно. Нокс спря и вдигна ръце в знак, че се предава.

Селена се ухили и постави почернелия си крак върху една стабилизиращата водосточната тръба скоба. Скоро щеше да е до знамето. И тогава от него щяха да я разделят само шест метра гладък камък.

Тя лесно се изкатери нагоре по тръбата с лепкавите си крака. На три метра под нея един наемник бе стиснал рогата на гаргойла и се готвеше да увие въжето си около главата му. Той, изглежда, си бе открил бърз маршрут по водоливниците. Оставаше му да мине още пет метра, преди да стигне другите каменни демони, за които се караха Грейв и Нокс. Нямаше обаче опасност да я настигне по тръбата, тъй че тя продължи нагоре. Вятърът рошеше косите й.

И тогава чу вика на Нокс. Погледна точно навреме, за да види как Грейв го избутва от гърба на гаргойла. Крадецът залитна и въжето, увито около кръста му, се разви и опъна, когато той се блъсна в стената на замъка.

Грейв обаче не бе приключил. Той се наведе, уж за да намести ботуша си, и изтегли мъничък кинжал, който блесна на слънцето. Това, че бе успял да се снабди с оръжие при все щателното претърсване на стражите, бе забележително. Селена извика, но вятърът отнесе предупреждението й. Грейв започна да реже от гаргойла въжето на Нокс. Никой от останалите не си даде труда да помогне, макар Пелор да направи крачка напред, преди да заобиколи Грейв.

Ако Нокс загинеше, оставаше един съперник по-малко. А ако се намесеха, можеха да бъдат елиминирани.

Селена знаеше, че трябва да продължи напред. Нещо обаче я задържа на място.

Нокс не можа да намери процеп в стената. Наблизо нямаше гаргойл или издатина, за която да се хване. Нямаше какво да стори, освен да падне. И това щеше да стане веднага щом въжето се скъсаше. Една по една нишките му се късаха под ножа на Грейв. Нокс усети вибрацията и погледна с ужас към убиеца. Ако паднеше, нямаше как да оцелее. Още няколко плъзвания на кинжала на Грейв и щеше да е свършен.

Въжето жално проскърца и Селена се раздвижи.

Тя се плъзна надолу по водосточната тръба, а кожата на ръцете и краката й се ожули от метала. Тя обаче не обърна внимание на болката. Наемникът на гаргойла успя само да се облегне на стената, когато тя се приземи на главата на демона и го хвана за рогата, за да запази равновесие. Убиецът вече бе завързал единия край на въжето си към врата на водоливника. Сега тя го сграбчи и усука другия му край около кръста си. Въжето бе достатъчно дълго и здраво, а четирите гаргойла зад нея й даваха възможност да се затича.

— Пипнеш ли въжето, ще те изкормя — предупреди тя съперника си и се подготви за скок.

Нокс извика на Грейв и тя се осмели да погледне към крадеца. Точно тогава въжето се скъса.

Нокс извика от страх и гняв.

А Селена изтича по четирите гаргойла и скочи в бездната.

22.

Вятърът я забрули, но тя не изпусна Нокс от поглед. Той падаше бързо и изглеждаше безкрайно далеч от протегнатите й ръце.

Хората отдолу се развикаха, а светлината, отразяваща се в стъкления замък, я заслепи. Но ето, че го приближи. Крадецът бе ококорил сивите си очи и размахваше ръце, все едно може да полети с тях.

В един момент ръцете й го обгърнаха. Удари се толкова силно в него, че си изкара дъха. Двамата падаха като камъни към приближаващата се земя.

Нокс стисна въжето, но дори и това не бе достатъчно, за да смекчи жестокия удар в кръста й, когато то се опъна. Тя го задържа с всички сили и с върховно усилие на волята не изпусна крадеца. Въжето ги запрати към стената. Селена едвам отклони глава от приближаващите камъни и ударът се стовари върху рамото й. Въпреки това не изпусна Нокс и се концентрира върху ръцете си. Двамата увиснаха до стената задъхани и се загледаха към земята на шест метра под тях.

Въжето издържа.

— Лилиан — изпъшка Нокс и притисна лице до косата й. — Богове. Отдолу обаче се чуха одобрителни викове и заглушиха думите му. Крайниците й трепереха толкова силно, че трябваше да се съсредоточи, за да не изпусне Нокс. Стомахът й се преобръщаше отново и отново.

А все още бяха едва по средата на изпитанието. И се очакваше да го завършат. Селена погледна нагоре. Всички шампиони бяха спрели, за да видят падащата крадла. Всички, освен един, който бе високо над тях.

На Селена й остана само да гледа, докато Каин откъсваше знамето и ревеше триумфално. Хората завикаха одобрително и възгласите им се увеличиха, когато победителят Каин размаха знамето, така че всички да го видят.

Тя настръхна.

Щеше да спечели, ако бе поела по лесния път. Можеше да вземе разстоянието за половината време, което бе отнело на Каин. Но Каол й бе казал да стои по средата. А избраният от нея път беше доста по-впечатляващ и демонстрираше по-добре уменията й. Той трябваше само да скача и да се люлее като аматьор. Освен това, ако бе поела по лесния път, ако бе спечелила, нямаше да спаси Нокс.

Тя стисна зъби. Можеше ли да се върне горе навреме? Може би Нокс щеше да вземе въжето, а тя щеше да се изкачи с ръце и крака. Нямаше нищо по-лошо от второто място. Но докато го обмисляше. Верин, Грейв, Пелор и Рено изкатериха последните няколко метра до целта и я потупаха с ръце, преди да се спуснат.

—Лилиан, Нокс, побързайте! — извика Бруло и Селена погледна надолу към Майстора на оръжията.

Тя се намръщи и започна да търси с крака цепнатини, за които да се захване. Когато най-сетне напипа с пръсти такова място, кожата й кървеше.

Внимателно се издигна нагоре.

— Съжалявам — простена Нокс, а краката му се удариха в нейните, докато той също търсеше цепнатина.

— Всичко е наред — отвърна тя.

Разтреперана и вцепенена, Селена започна да се катери отново по стената, като остави Нокс сам да си намери пътя. Бе глупаво, че го спаси, толкова глупаво.

Какво си бе мислила?

— Усмихни се — рече Каол, докато отпиваше от водата си. — Осемнайсето място не е толкова зле. А и класираха Нокс по-назад. Селена не отговори нищо, докато разбутваше морковите си с вилица. Наложи се да се изкъпе два пъти и да изхаби цял сапун, за да изчисти катрана от ръцете и краката си. А и Филипа бе прекарала по половин час над всяка нейна рана.

И макар да бе спряла да трепери, Селена все още чуваше писъка на ударилия се в земята Нед Клемент. Само смъртта му бе спасила Нокс от елиминацията. На Грейв дори не се скараха. Явно нямаше правила срещу нечестната игра.

— Справяш се точно според плана — продължи Каол, — макар да не смятам, че храброто спасяване остана незабелязано.

— И пак загубих — изгледа го кръвнишки тя. Дориан я поздрави за това, че бе спасила Нокс, а самият крадец й благодари няколко пъти, докато я прегръщаше, но Каол остана смръщен след края на изпитанието. Очевидно спасението не бе част от репертоара на една крадла на бижута.

— Не са ли те учили да губиш с достойнство — засияха златистите очи на Каол.

— Не — отвърна кисело тя. — Аробин ми казваше, че второто място е за първия от загубилите.

— Аробин Хамел? — Каол остави чашата си на масата. — Кралят на асасините?

Тя погледна през прозореца. Рифтхолд се виждаше едвам-едвам в далечината. Бе странно да си помисли, че Аробин е в същия град. Че е толкова близо до него.

— Не знаеше ли, че той е учителят ми?

— Бях забравил — отвърна Каол. Аробин щеше да я бичува заради това, че е спасила Нокс и е застрашила собствените си безопасност и успех в надпреварата. — Лично ли те е обучил?

— Да, и не само той. Извика учители от цяла Ерилея. Майсторите на бойните изкуства от оризовите плантации на южния континент, отровителите от джунглата Богдано... а веднъж ме изпрати при Тихите асасини от Червената пустиня. Нямаше цена, която да е прекалено висока за него. Или за мен.

С тези думи тя започна да си играе с една нишка от хавлията си.

— Каза ми, че трябва да си платя обучението, чак когато навърших четиринайсет.

— Обучил те е и после е поискат пари за това?

Тя сви рамене, но бе неспособна да скрие гнева си.

— Като куртизанка. И тях ги взимат млади и ги обучават в бордеите, докато не спечелят обратно всяка монета, похарчена за грима и обноските им.

— Отвратително — изръмжа той и тя се сепна от яростта в гласа му. Този път не бе насочена към нея. — Плати ли му?

— С лихвите — усмихна се студено тя. — И той похарчи всичко. Петстотин хиляди златни монети. За три часа.

Каол скочи от мястото си. Тя избута спомена назад, така че да спре да я боли.

— Но ти още не си се извинил — рече, за да смени темата.

— За какво да се извинявам?

— За ужасните неща, които ми наговори, докато тренирах с Нехемия.

— Не се извинявам за това, че съм казал истината — присви очи той.

— Истината? Отнесе се с мен като с ненормална маниачка!

— А ти каза, че ме мразиш повече от всеки друг.

— И не излъгах. — Въпреки думите й, на лицето й се появя усмивка, този път топла. Тя се оказа заразна и той също се ухили, след което й метна парче хляб, което тя хвана с една ръка и метна обратно към него. Той също го улови с лекота

— Идиот — засмя се тя.

— Маниачка — разсмя се и той.

— Наистина те мразя.

— Но не аз завърших осемнайсети — затапи я той.

Ноздрите на Селена се разшириха и тя метна по него ябълката си. Каол успя само да наведе глава, за да избегне удара.

Но радостта им не трая дълго. Скоро Филипа дойде с новината, че шампионът, който не се е явил на изпитанието, е намерен мъртъв на слугинското стълбище.

Тялото му бе разкъсано като от див звяр.

Новото убийство хвърли сянка върху следващите две седмици и изпитанията, които те донесоха. Селена ги премина с лекота — бяха за ловкост и проследяване, — но не привлече вниманието върху себе си нито с представянето си, нито в опит да спаси някого. Никой друг шампион не изгуби живота си, а Селена установи, че постоянно надзърта през рамо, макар Каол явно да смяташе убийствата просто за злощастни инциденти.

Всеки ден тя ставаше все по-добра в тичането и стигаше все по-надалече и по-надалече. Освен това се сдържаше да не убие Каин, когато той я дразнеше по време на тренировките. Престолонаследникът не си направи труда да се появи отново. Тя го виждаше само по време на изпитанията, където бе винаги ухилен и й намигаше, колкото да я накара да се изчерви като селска мома на вечеринка.

Имаше обаче и по-сериозни проблеми. До последния дуел оставаха не повече от девет седмици и някои от останалите шампиони, сред които и Нокс, се справяха достатъчно добре, за да застрашат финалните четири места. Каин щеше да е там, но кои ли щяха да са останалите трима?

Селена досега бе сигурна, че ще е сред тях.

Но ако трябваше да бъде честна със себе си, вече не беше.

23.

Семена погледна към земята. Познаваше тези сиви и назъбени скали, не бе забравила как хрущят под краката и, как миришат след дъжд, как лесно разкъсват кожата, ако някой те хвърли върху тях. Скалите бяха навсякъде и се издигаха в огромни каменни планини, пронизващи облачното небе. Тя не носеше почти никакви дрехи, които да я защитят от силните ветрове. Когато докосна дрипите си, гърлото й се сви. Какво се бе случило?

Завъртя се на пети и оковите й издрънчаха. Около нея се намираше ужасната пустош на Ендовиер.

Бе се провалила и я бяха върнали тук. Нямаше начин да избяга. Бе вкусила от свободата, бе толкова близо до нея, и сега...

Селена изпищя, когато ужасна болка прониза гърба й, предизвестена миг преди това от плющенето на бича. Тя падна на земята, и острите, назъбени камъни разкъсаха коленете й.

— Ставай — изръмжа някой.

От очите й потекоха сълзи, а бичът изплющя отново. Този път щяха да я убият. Болката щеше да я довърши.

Бичът се стовари отново върху нея и мина през плътта й като нож през масло, след което се уви като змия около костта и събори тялото и в отворен предварително гроб.

Селена се събуди с крясък.

— Добре ли си? — попита някой и тя скочи на крака.

Не беше?

— Лош сън рече Каол.

Тя се вторачи в него, а след това огледа стаята около себе си и прокара ръка през косата си, Рифтхолд. Намираше се в Рифтхол. В стъкления замък. Не. В каменния замък под него

Бе подгизнала от пот. Имаше чувството, че белезите на гърба й кървят. Бе и лошо, бе замаяна, сякаш е прекалено малка и прекалено голяма едновременно. Прозорците бяха затворени, но отнякъде долетя течение, което охлади лицето й и донесе странния аромат на рози.

— Лош сън, Селена повтори капитанът на стражата. — Викаше. — Усмихна се неловко. — Мислех, че те убиват.

Селена се протегна и докосна гърба си под нощницата. Напипваше трите големи белега, а и няколко по-малки. Нищо обаче не.

— Бичуваха ме. — Тя поклати глава, за да прогони спомена. — Какво търсиш тук? Още дори не се е съмнало. — Кръстоса ръце и се изчерви.

— Самхейн е. Днес няма да има тренировки, но исках да видя дали ще дойдеш на службата.

— Самхейн? Какво? Днес е Самхейн? Защо никой не ми е казал? Ще има ли пир тази вечер?

Нима бе потънала до такава степен в състезанието, че бе забравила за времето?

— Разбира се — намръщи се той, — но ти не си поканена.

— Има си хас и да бях. Ти ще призоваваш ли мъртвите в тази призрачна нощ, или ще накладеш огън с другарите си?

— Не участвам в такива суеверни безсмислици.

— О, внимавай, невернико — предупреди тя и вдигна ръка във въздуха. — На този ден боговете и мъртвите са най-близо до земята. Могат да чуят всяка неуважителна дума, която изречеш!

— Това е глупав празник, който отбелязва настъпването на зимата

— завъртя очи той. — Кладите са, за да има пепел, която да покрие нивите.

— И жертвоприношение, което умилостивява боговете!

— За да бъдат нивите плодородни.

— Както кажеш — отви се Селена и намести нощницата си. Вонеше на пот.

— Никога не съм те смятал за суеверна — изсумтя той и я последва, след като тя стана от леглото си. — Това не пречи ли на работата ти?

Тя го погледна през рамо и застана на прага на банята.

— Да не вземеш да влезеш с мен?

Каол замръзна и осъзна грешката си. Тя му затръшна вратата под носа.

Когато се изкъпа, Селена го намери в столовата. От косата й капеше вода.

— Нямаш ли си закуска?

— Така и не ми отговори.

— На кое? — Тя седна на масата и си сипа каша. Трябваше й лъжичка. Направо три лъжички — захар, малко топъл крем и...

— Ще отидеш ли на служба?

— Значи на служба мога да ида, а на пира не! — Тя започна да яде кашата.

— Нямаме право да потискаме религията на който и да е било.

— А пирът е?

— Показно разхищение.

— Виждам — тя хапна още една лъжица. Обожаваше овесена каша!

— Е? Ще ходиш ли? Ако да, трябва да тръгваме скоро.

— Не — отвърна тя.

— Според суеверията, които очевидно споделяш, боговете могат да се разгневят от това. А и подозирам, че денят на мъртвите трябва да е специален за един асасин.

— Почитам го по свой начин — направи физиономия тя. Мога и да направя едно-две жертвоприношения.

Той се изправи и потупа дръжката на меча си.

— Ще те помоля да се държиш прилично, докато ме няма.

Не се обличай твърде шикозно, тъй като Бруло ми каза, че следобед имате тренировки. Изпитанието е утре.

— Пак? Нямаше ли такова преди три дни? — простена тя. Последното изпитание бе да мятат копие от кон. Китката още я болеше.

Той обаче не каза нищо повече и скоро покоите й притихнаха. И макар да се опита да го забрави, звукът от бича продължаваше да ехти в ушите й.

Щастлив от това, че службата най-после е приключила, Дориан Хавилиард се разхождаше сам из коридорите на замъка. Религията не го разчувстваше и не му звучеше убедително. След няколко часа дуднене на молитви под нос имаше нужда да остане сам, на спокойствие и на чист въздух.

Въздъхна през зъби и започна да масажира слепоочието си, след което се отправи към градината. Мина покрай група придворни дами, всяка от които му направи реверанс и започна да се кикоти иззад ветрилото си. Майка му бе използвала церемонията, за да му посочи всички подходящи момичета. Бе изкарал цялата служба в опит да не закрещи като луд от досада.

Дориан зави покрай един храст и едва не се блъсна във фигура, облечена в синьо-зелено кадифе. Бе в цвета на планинско езеро с оттенък на бисер. Освен това роклята бе излязла от мода преди около стотина години.

Погледът му се вдигна към лицето на фигурата и принцът се усмихна.

— Здравейте, лейди Лилиан — каза той и се поклони, а после се обърна към спътниците й. — Принцеса Нехемия, капитан Уестфол. Дориан отново огледа роклята на асасина. Спускаше се по тялото й като река и я правеше да изглежда доста привлекателна.

— Изглеждате облечена като за празника.

Селена се намръщи.

— Слугините на лейди Лилиан бяха на служба, когато тя трябваше да се облече — рече Каол, — не намерихме нищо друго.

Разбира се. Корсетите си бяха истински лабиринт. Сама жена не можеше да си ги сложи.

— Простете, принце — излая Селена. Бе се изчервила от яд, а очите й светеха заплашително. — Наистина съжалявам, че дрехите ми не отговарят на вкуса Ви.

— Не, не — отвърна нервно той и погледна към краката й. Бяха в червени обувки, напомнящи зимни боровинки, подали се от храстите. — Изглеждаш много добре. Просто малко не на място. Няколко века не на място, ако трябваше да бъде точен.

Тя го погледна възмутено. Той се обърна към Нехемия.

— Простете — рече й на най-добрия си ейлвийски, който за жалост не бе особено добър. — Как сте?

Очите й блеснаха развеселено от неправилното му произношение, но кимна в знак, че е оценила усилията му.

— Добре съм, Ваше Височество — отвърна му на неговия език. Вниманието на Дориан се насочи към двамата й стражи, които се криеха в храстите наблизо и наблюдаваха. Кръвта забушува във вените му.

От няколко седмици херцог Перингтън настояваше в Ейлве да бъдат изпратени още войски, които да смажат бунта, така че никой повече да не оспори властта на Адарлан. Вчера херцогът бе излязъл с нов план — да се изпратят още легиони, а Нехемия да бъде задържана тук, за да предотвратят ответен удар от бунтовниците. Нежелаещ да влиза в ролята на похитител, Дориан бе прекарал няколко часа във възражения срещу този план. Но макар няколко благородници да споделяха неодобрението му, мнозинството смятаха, че стратегията на херцога е отлична. Въпреки това Дориан ги бе убедил да изчакат завръщането на баща му. Това щеше да му даде време да спечели на своя страна някои от поддръжниците на херцога.

Сега обаче не можа да срещне погледа на принцесата. Ако не беше престолонаследник, щеше да я предупреди какво й готвят. Но ако Нехемия си тръгнеше преди уречения момент, херцогът щеше да разбере кой й е обадил плана му и да съобщи на баща му.

Отношенията между Дориан и краля и без това бяха лоши. Не му трябваше да го обявяват за симпатизант на бунтовниците.

— Ще присъствате ли на пиршеството довечера? — попита Дориан принцесата, като си наложи да запази неутрално изражение, докато разговаря с нея.

— Ти ще ходиш ли? — обърна се Нехемия към Селена.

Селена й се усмихна по начин, който предвещаваше големи неприятности.

— За жалост, имам други планове. Нали така, Ваше Височество?

Тя дори не си направи труда да прикрие раздразнението си.

Каол се закашля и внезапно разви жив интерес към боровинките в храстите. Дориан бе оставен сам и натясно.

— Не обвинявайте мен — отвърна принцът спокойно, — сама приехте поканата за онова празненство в Рифтхолд преди седмици.

Очите й заблестяха, но Дориан не отстъпи. Не можеше да я отведе на пиршеството, където да я видят толкова много хора. Щеше да има прекалено много въпроси, а и тя можеше да опита да се измъкне в тълпата.

— Значи няма да ходиш — намръщи се Нехемия.

— Не, но съм сигурна, че ще си прекарате много добре — каза Селена, след което промърмори нещо на ейлвийски. Дориан разбра, че е от типа на „Негово Височество знае как да забавлява жените".

Нехемия се разсмя, а Дориан усети как се изчервява. Тези двете си бяха страховита двойка.

— Е, ние сме важни и много заети — рече му Селена и побутна с лакът принцесата. Май това, че им позволи да станат приятелки, се оказа груба стратегическа грешка. — Трябва да вървим. Желаем ви лек ден, Ваше Височество.

Тя направи реверанс, а червените и сините скъпоценни камъни на колана й проблеснаха. Погледна през рамо и се озъби на Дориан, след което отведе принцесата по-навътре в градината.

— Благодаря за помощта — обърна се Дориан към Каол.

— Това зле ли ти се видя? — потупа го капитанът по рамото. — Изчакай да ги видиш, когато наистина наберат скорост.

А след това тръгна подир жените.

Дориан искаше да се развика и да заскубе коси. Бе се зарадвал да види Селена онази нощ. Дори прекалено. Но през последните няколко седмици го бяха въвлекли в дворцови интриги и балове. Така и не му остана време да я види отново. Ако не бе на пира тази вечер, щеше да я посети. Не искаше да я ядоса с коментара си за роклята — макар наистина да бе много демоде — и знаеше, че е сърдита задето не е поканена на пира, но...

Дориан се намръщи и се отправи към кучкарника.

Селена се усмихна на себе си и прокара пръст по близкия добре подрязан храст.

Самата тя смяташе, че роклята е прекрасна. Като за празника, как ли пък не?

— Не, Ваше Височество — обясняваше Каол на Нехемия достатъчно бавно, че да го разбере. — Не съм войник, а страж.

— Няма разлика — отвърна принцесата. Имаше тежък и тромав акцент. Въпреки това Каол разбра достатъчно, за да се намръщи. Селена с мъка скри веселието си.

През последните няколко седмици се бе виждала редовно с Нехемия

— най-често за къси разходки и вечери, където обсъждаха как е израснала принцесата в Ейлве, какво смята за Рифтхолд и кой от придворните я дразни най-много. За радост на Селена, я дразнеха всички.

— Не съм обучен да се бия в армия — процеди през зъби Каол.

— Но убиваш за краля си.

За краля си. Нехемия не владееше добре езика им, но бе достатъчно умна, за да подчертае това, което иска да каже. Този крал не бе нейният. И макар Селена да нямаше нищо против да слуша колко лош е владетелят на Адарлан, тук в градината имаше други хора, а някои от тях може би ги слушаха. Селена потрепери и я прекъсна, преди Нехемия да успее да каже нещо друго.

— Мисля, че няма смисъл да спориш с нея, Каол — рече тя и побутна капитана на стражата с лакът. — Може би не трябваше да отстъпваш титлата си на Терин. Не можеш ли да си я вземеш обратно? Така ще си спестиш много главоболия.

— Как успя да запомниш името на брат ми?

Тя сви рамене, без да разбира напълно блясъка в погледа му.

— Нали ми го каза. Защо да не го помня?

Изглеждаше много хубав днес. Тайната бе в това как косата срещаше златистата му кожа, в малките процепи между кичурите, в начина, по който падаше пред челото му.

— Предполагам, че ще се забавляваш на пиршеството въпреки отсъствието ми — каза тя кисело.

— Толкова ли си ядосана, че не присъстваш? — изсумтя той.

— Не — отвърна тя и наклони глава така, че косата й да падне по рамото. — Но все пак е празненство, а всеки обича празненствата.

— Да ти донеса ли някоя дрънкулка от веселбата?

— Само ако в нея има агнешко печено.

Въздухът около тях бе прозрачен и ясен.

— Пирът не е много вълнуващ — каза той. — Като всяка друга вечеря е. А агнето ще е сухо и жилаво.

— Като приятел трябва или да ме заведеш там, или да ми правиш компания.

— Приятел?

— Добре — изчерви се тя, — по-точно е да се каже сърдит придружител. Или намусен адютант.

За нейна изненада той се усмихна.

Внезапно Нехемия грабна ръката й.

— Ще ме научиш — каза тя на ейлвийски, — ще ме научиш как да говоря езика ти, как да пиша и как да чета по-добре отсега. Така че да не се мъча със скучните старци, които ми преподават в момента.

— Аз — започна Селена на общия език и направи гримаса. Почувства се виновна, задето е оставила Нехемия встрани от разговора за толкова време. А и наистина щеше да е хубаво, ако принцесата овладееше и двата езика. Всеки път обаче бе трудно да убеди Каол да я пусне да се видят. Той настояваше да ги държи под око. Никога нямаше да се съгласи на уроци. — Не знам дали мога да те науча на езика си както трябва — излъга Селена.

— Глупости — отвърна Нехемия, — ще ме научиш. Всяка вечер по един час, след като приключиш заниманията си с... този тук, каквито и да са те.

Нехемия вдигна брадичка, за да покаже, че това не е предложение, на което можеш да откажеш. Селена преглътна и направи всичко възможно да изглежда мила, когато се обърна към Каол. Стражът ги наблюдаваше с вдигнати вежди.

— Тя иска да я обучавам всяка вечер по един час.

— Опасявам се, че не е възможно — каза той. Тя послушно преведе. Нехемия го изгледа по начина, който обикновено караше хората да треперят.

— Защо? — След което премина на ейлвийски. — Тя е по-умна от повечето хора в този замък.

Каол, за щастие, я разбра.

— Не мисля, че.

— Аз не съм ли принцесата на Ейлве?

— Ваше Височество. — започна Каол, но Селена го предупреди с ръка да мълчи. Бяха приближили часовниковата кула, която както винаги се издигаше тъмна и заплашителна.

Пред нея бе коленичил Каин. Бе привел глава, съсредоточен в нещо върху земята.

При звука на стъпките им Каин вдигна глава. Той се усмихна широко и се изправи. Ръцете му бяха покрити с кал, но преди Селена да може да го огледа по-добре и да прецени причините за странното му поведение, той кимна на Каол и зави зад кулата.

— Мръсно животно — процеди Селена, загледана в посоката, в която огромният мъж бе изчезнал.

— Кой е той? — попита Нехемия на ейлвийски.

— Войник от армията на краля — отвърна Селена, — но сега служи на херцог Перингтън.

Нехемия погледна след Каин и тъмните й очи се присвиха.

— Има нещо в него, заради което искам да му зашия един шамар.

— Поне не съм единствена — разсмя се Селена.

Каол не каза нищо и продължи да върви. Двете с Нехемия останаха зад него и докато прекосяваха малкия вътрешен двор, в който се издигаше часовниковата кула, Селена погледна към мястото, където бе коленичил Каин. Разрови калта около странния знак на плочата.

— Какво, мислиш, е това? — попита тя принцесата и посочи към издълбания знак. Защо Каин го бе чистил?

— Знак на Уирда — отвърна принцесата на езика на Селена.

Селена повдигна вежди. Бе просто триъгълник в кръг.

— Можеш ли да го разчетеш? — попита тя. Всичко това й се виждаше доста странно. Знак на Уирда.

— Не — отвърна бързо Нехемия. — Тези знаци са част от древна религия, отмряла преди много време.

— Каква религия? — попита Селена. — Виж, има още един.

Тя посочи символ на няколко крачки от нея. Беше вертикална линия със стърчащ наопаки обърнат връх по средата.

— Остави ги — каза остро Нехемия и Селена премигна. —

Има си причина тези неща да бъдат забравени.

— За какво говорите? — Попита Каол. Тя му преразказа разговора. Когато завърши, той сви устни, но не каза нищо.

Продължиха по пътя си и Селена видя още един знак. Бе в странна форма — като малък диамант с две стрели, забити в него. Върхът и дъното на диаманта бяха свързани в странна линия, която го караше да изглежда напълно симетричен. Дали кралят бе наредил да ги издълбаят в плочата преди строежа на часовниковата кула, или бяха по-древни?

Нехемия гледаше към челото й, а Селена попита:

— Има ли кал по лицето ми?

— Не — отвърна някак разсеяно принцесата, а погледът й не изпускаше сбръчканите вежди на Селена. Внезапно Нехемия погледна момичето толкова свирепо, че асасинът се сви. — Сигурна ли си, че не знаеш нищо за Знаците на Уирда?

Часовникът на кулата удари.

— Не — отвърна Селена, — не знам нищо за тях.

— Криеш нещо — каза тихо принцесата на ейлвийски. Не звучеше обвинително. — Ти не си такава, каквато изглеждаш, Лилиан.

— Ами... надявам се, че не съм обикновена придворна — отвърна тя колкото се може по-дръзко. След това се ухили, с надеждата, че Нехемия ще спре да говори толкова странно и да се взира във веждите й. — Можеш ли да ме научиш на ейлвийски?

— Стига ти да ме научиш на глупавия си език — каза принцесата, но все още звучеше леко дистанцирана. Какво бе видяла, че да започне да се държи така?

— Става — усмихна се немощно Селена. — Само не му казвай. Капитан Уестфол ме оставя насаме следобед. Часът преди вечеря е идеален.

— Тогава ще дойда утре в пет — рече Нехелия. Принцесата се усмихна и тъмните й очи заблестяха. След това тръгна отново, а Селена нямаше друг избор, освен да я последва.

24.

Селена лежеше в леглото си, загледана в лунната светлина, отразяваща се в пода. Тя изпълваше прашните пролуки между каменните плочки, оцветяваше всичко в сребристосиньо и я караше да се чувства все едно е замръзнала в безкраен миг.

Не се страхуваше от нощта, макар в малките часове да бе по-неспокойна. Това бе времето, когато спеше, времето, когато убиваше, когато звездите се появяваха в небето красиви и далечни и я караха да се чувства малка и незначителна.

Селена се намръщи. Бе едва полунощ и макар че на следващия ден я чакаше изпитание, не можеше да заспи. Очите й бяха прекалено уморени, за да чете, а не смееше да свири на пианото, за да не попадне на нова публика. Представата й за това какво става на пиршеството пък определено не я развеселяваше. Все още носеше изумрудено синята си рокля. Мързеше я да я сменя.

Проследи лунния лъч, който стигаше до стената. Гобленът на нея бе стар, странен и не много добре запазен. Представляваше сцена с диви животни, които се разхождаха из огромна гора. Единственият човек на гоблена — една жена — бе нарисувана близо до пода. Бе в реални размери и изключително красива. Макар че имаше сребриста коса, лицето й бе младо, а бялата й рокля сякаш се раздвижи на фона на лунната светлина.

Селена се изправи на леглото. Гобленът наистина се бе Помръднал! Тя погледна към прозореца. Бе плътно затворен.

А гобленът леко се издуваше, все едно отвътре.

Нима...

Кожата й настръхна и тя запали една свещ, преди да приближи стената. Гобленът спря да се движи. Тя хвана края на плата и го повдигна.

Намери само камък. Но.

Селена отмести тежкия плат и го напъха зад една ракла, за да не мърда. По стената имаше вертикална линия, която се отличаваше от останалата част. А след това, на около метър от нея, още една. Те излизаха от пода и свършваха точно над главата на Селена, където се срещаха.

Врата!

Селена опря рамо в камъка. Той леко поддаде и сърцето й прескочи един удар. Тя го бутна отново и огънят на свещта потрепери в ръката й. Вратата се открехна с жално скърцане. Селена изпъшка, но бутна по-силно.

И накрая отвори вратата, водеща към тъмен тунел.

От вътрешността му повя вятър и разроши косите й. По гърба й премина тръпка. Защо вятърът идваше навътре. Особено при положение, че бе издул гоблена?

Тя погледна към леглото си, обсипано с книги, които нямаше да прочете тази нощ. Направи стъпка към тунела.

Светлината на свещта й разкри, че е каменен и покрит с дебел слой прах. Тя се върна в стаята си. Ако смяташе да го разследва, трябваше да се подготви като хората. Съжали, че няма меч или кинжал. Остави свещта си, трябваше й факла или поне още няколко свещи. Наистина бе свикнала с мрака, но не бе толкова глупава, че да му се довери.

Докато обикаляше стаята си, Селена трепереше от вълнение. Взе две кълба прежда от коша за шиене на Филипа, три въглена и един от саморъчно направените си ножове — Постави още три свещи в джоба на пелерината си, след което я уви плътно около себе си.

И отново се изправи пред тъмния тунел. Бе наистина тъмен и сякаш я призоваваше. Вятърът отново повя.

Селена постави стол на прага. Не искаше вратата да се затръшне и да я остави вътре завинаги. Върза конец на задната част на стола и го завъртя пет пъти около него, а после взе преждата в свободната си ръка. Ако се загубеше, това щеше да й помогне да се върне обратно.

След това внимателно разгърна гоблена над вратата, в случай, че някой се върнеше.

Още от началото разбра, че тунелът е студен и сух. Отвсякъде висяха паяжини и нямаше прозорци, само огромно стълбище, което се спускаше далече надолу, в мрака отвъд светлината на свещта й. Напрегна се, когато започна да слиза. Бе готова да побегне назад при първия звук от тъмнината.

Но всичко бе тихо като смъртта, забравено и от боговете.

Селена вдигна свещта и тръгна напред. Наметалото й се влачеше и оставаше пресни следи в прахта. Изминаха няколко минути, а тя оглеждаше стените за надписи или знаци. Не видя обаче нищо. Дали това не бе забравен слугински проход?

Установи, че е леко разочарована.

Скоро стигна края на стълбите и спря пред три еднакво тъмни и заплашителни портала. Къде се намираше? Трудно й бе да си представи, че подобно помещение може да остане незабелязано в замък, пълен с толкова много хора, но...

Подът бе покрит с прах. Нямаше дори една следа.

Запозната с това как свършваха подобни истории, Селена вдигна свещта си и освети арките над порталите в търсене на знаци, които да я предупредят за неизбежната смърт, очакваща я, ако мине не откъдето трябва.

Разклати преждата в ръката си. Конецът бе съвсем изтънял. Остави свещта долу и върза за конеца края на втората прежда. Може би трябваше да вземе и трета.

Поне имаше въглени.

Избра средната врата, най-вече защото бе най-близка. От другата страна стълбището продължи да слиза надолу. Толкова надолу, че тя се запита дали вече не се намира под замъка. Коридорът стана студен и влажен, а пламъкът от свещта на Селена затрептя от влагата.

Вече бе минала няколко арки, но продължи да върви право напред. Ставаше все по-влажно. Вода капеше от стените и камъните под краката й станаха хлъзгави от лишеите, обрасли ги през вековете. Червените й кадифени обувки подгизнаха. Сториха й се невероятно тънки до дебелия камък.

Тъкмо се канеше да се върне назад, когато чу звука.

Някъде наблизо течеше вода, макар и бавно. А коридорът ставаше по-светъл. В него грееше луната.

Преждата й свърши и тя я остави на земята. Нямаше повече завои, които да отбелязва. Знаеше какво е това и в същото време не смееше да се надява, че е то. Побърза напред и се хлъзна два пъти. Сърцето й биеше толкова силно, че щеше да я оглуши. Пред нея се появи арка, а от другата й страна.

Селена се загледа в канала, който излизаше от замъка.

Не миришеше особено приятно.

Меко казано.

Застана от едната му страна и разгледа отворената врата. Тя водеше до широк поток, който несъмнено се изливаше в Ейвъри или в морето. Нямаше стражи и ключалки, само една решетка, вдигната колкото да пропуска боклуците под себе си.

На двата бряга имаше вързани четири малки лодки и няколко врати — някои от тях дървени, а други железни — водеха към изхода. Вероятно бе път за бягство за краля, макар че, предвид състоянието на лодките, Селена се запита дали той знае за него. Приближи желязната решетка и пъхна ръка в един от процепите й. Нощта бе хладна, но не и леденостудена. От другата страна на потока се издигаха дървета. Бе в задната част на замъка, тази, която гледаше към морето.

Дали отвън имаше стражи? Тя намери камък на земята паднал от тавана — и го хвърли във водата пред портата. Не се чу звук от дрънчене на броня, нито мърморене и ругатни. Огледа другата страна. Имаше лост, който да вдигне портата за лодките. Селена го натисна, свали плаща си и изпразни джобовете си. Хвана здраво лоста, а после стъпи първо с единия, а после и с другия си крак на вратата.

Лесно щеше да я отвори. Почувства се безразсъдна. и свободна. Какво търсеше изобщо в този дворец? Какво имаше да доказва в това състезание? Че е най-добрата? Та тя бе Асасина на Адарлан! Разбира се, че е най-добрата!

Вече сигурно бяха пияни. Щеше да вземе някоя от по здравите лодки и да изчезне в нощта. Селена започна да се катери обратно. Палтото щеше да й трябва. Глупаци. Смятаха, че могат да я опитомят. Нея!

Подхлъзна се на едно влажно стъпало. Едвам сподави вика си и сграбчи решетките. Прокле, когато коляното й се удари в портата. Тя се вкопчи във вратата и притвори очи.

Това бе само вода.

Успокои сърцето си и остави краката си отново да намерят опора. Луната почти я заслепяваше. Бе толкова ярка, че звездите почти не се виждаха.

Знаеше, че може да избяга с лекота.

Но и че ще е глупаво да го прави. Кралят щеше да я намери по един или друг начин. Каол щеше да бъде разжалван. Принцеса Нехемия щеше да остане сама и...

Селена вдигна глава. Нямаше да избяга като обикновен престъпник. Щеше да се изправи срещу всички тях, включително и срещу краля, и да спечели честно свободата си. А и защо да не се възползваше от храната и тренировките, които й предлагаха безплатно? Освен това трябваше да подготви провизии за бягството си, което щеше да отнеме седмици.

Защо да бърза?

Селена се върна назад и взе наметалото си. Щеше да спечели. И тогава, ако й се наложеше да избяга от службата при краля. вече знаеше как.

Въпреки всичко Селена напусна с нежелание мястото. Бе благодарна на тишината в коридора, докато се катереше нагоре. Краката я заболяха от толкова много стълби.

Постъпваше правилно.

Скоро се озова между другите два портала. Какви ли разочарования я очакваха, ако минеше през някой от тях? Бе загубила интерес.

И тогава вятърът повя отново, толкова силно, че Селена отстъпи крачка назад. Косъмчетата на ръцете й настръхнаха, когато пламъчето на свещта й се наклони към тъмнина, по-черна от останалите. Във вятъра се чуваше шепот на гласове, които й говореха на отдавна забравени езици. Тя потрепери и реши да провери какво има в другия портал — този, който бе от лявата й страна.

Да последва призрачни гласове навръх Самхейн нямаше да й донесе нищо хубаво.

Въпреки вятъра проходът бе топъл. С всяка следваща стъпка шепотите зад гърба й заглъхваха. Когато се изкачи по-нагоре, вече чуваше само звука от собственото си тежко дишане. До върха нямаше криволичещи проходи, само един прав коридор, който изглеждаше безкраен. Краката й вече бяха уморени, но тя продължи по него. След известно време с изненада чу музика.

Всъщност беше шум от голяма веселба. От прозорец или врата се процеждаше светлина.

Селена зави зад ъгъла и изкачи малко стълбище, което я изведе до много по-малък коридор. Таванът бе толкова нисък, че трябваше да се наведе, докато приближаваше светлината. Оказа се, че сиянието не идва от врата или прозорец, а от бронзова решетка.

Селена премигна и установи, че наблюдава отгоре пира в Голямата зала.

Дали тези тунели не бяха за шпиони? Тя се намръщи от това, което видя. Стотина души ядяха, пееха и танцуваха. Сред тях бе и застаналият до един старец Каол, който говореше.

И се смееше!

Щастието му я макара да се изчерви. Селена загаси свещта си и погледна към другия край на огромната зала. Забеляза още няколко решетки по тавана, но не видя някой да наднича иззад тях.

Сведе поглед към танцуващите. Сред тях имаше и няколко шампиони. Те бяха облечени добре, ала не достатъчно, че да прикрият неумението си в танците. Нокс, който се бе превърнал в неин спаринг-партньор, танцуваше прилично, може би една идея по-елегантно от останалите, но въпреки това на Селена й бе мъчно за дамите му. Но.

Останалите шампиони бяха тук, на пира, а тя — не. Селена се вкопчи в решетките и притисна лицето си към тях, за да огледа забавата по-добре. Видя още от тях край масата, дори хлапето Пелор, и то близо до Каол! Някакъв непохватен асасин!

Селена се озъби. Как смееха да й откажат да присъства на танците? Сърцето й успокои ритъма си чак когато тя не успя да открие Каин сред празнуващите. Явно държаха и него в клетка. Забеляза обаче престолонаследника, който танцуваше и се задяваше с някаква руса кифла. Искаше да го мрази, че не я е поканил. Вместо това обаче се улови, че го зяпа. Не желаеше да разговаря с него, а просто да го гледа, да наблюдава невероятната му грация, топлотата в очите му, която й напомняше за Сам. Наистина бе Хавилиард, но. въпреки това й се искаше да го целуне.

Селена се намръщи, когато танцът приключи и престолонаследникът целуна ръката на русата жена. Отдръпна се от решетката. Тук коридорът свършваше. Погледна надолу към пира и видя как Каол става и си проправя път към изхода на Голямата зала.

Ами ако провереше стаята й? Щеше да разбере, че не е в нея. А и бе обещал да й донесе нещо от пира.

Селена простена при мисълта за стълбите, които трябваше да изкачи, но взе свещта и се затича обратно към по-високия коридор, като навиваше преждата, докато ходеше. Спусна се бързо надолу, като взимаше по две стъпала наведнъж.

След това излезе от порталите и се стрелна към стълбите на собствената си стая. Малката светлинка се увеличаваше с всяка направена крачка. Ако Каол разбереше за тайния проход, щеше да я хвърли в тъмницата.

Особено предвид това, че проходът можеше да я изведе извън замъка!

Когато стигна покоите си, бе станала вир-вода. Изрита стола, затръшна каменната врата, спусна гоблена над нея и се хвърли на леглото.

След няколко приятни часа на пира, Дориан влезе в покоите на Селена, без да е сигурен какво точно може да намери в стаята на един асасин два часа след полунощ. Главата му бе замаяна от виното и бе много изморен от танците. Бе сигурен, че ако седне, ще заспи. Покоите й бяха тихи и тъмни. Той открехна вратата на спалнята й и надникна вътре.

Селена спеше на леглото си, но все още бе облечена в странната зелена рокля. Сега, когато бе легнала върху червената завивка, й отиваше повече. Златистата й коса бе разпръсната около главата й като ореол, а бузите й бяха поруменели.

До нея имаше разтворена книга, която сякаш очакваше да бъде прелистена. Той остана на прага, уплашен, че ще я събуди, ако направи и крачка повече.

Какъв асасин само. Дори не мръдна. Но в чертите й нямаше нищо, което да подсказва, че е убивала — нито следа от агресия или кръвожадност.

Някак я познаваше. И бе сигурен, че няма да го нарани. Знаеше, че в това нямаше никакъв смисъл, но го усещаше.

Когато говореха, си разменяха остри реплики, но въпреки това той имаше чувството, че може да й сподели всичко. Тя трябваше да чувства същото към него, защо иначе му бе казала за Сам? Който и да бе той. И сега Дориан се намери тук посред нощ. Тя флиртуваше с него, но дали бе истинско? В следващия момент чу стъпките на Каол, а миг по-късно стражът го дръпна за ръката.

Дориан бе достатъчно умен, за да не се противи и да се остави приятелят му да го изведе във фоайето. Двамата спряха на прага на залата.

— Какво правиш ти тук? — изсъска Каол.

— А ти? — отвърна Дориан. Опитваше се да говори тихо, но знаеше, че във въпроса му има повече смисъл. Каол непрекъснато го предупреждаваше колко е опасно да се навърта към Селена. Какво тогава търсеше той в покоите й по това време?

— В името на Уирда, Дориан! Тя е асасин. Моля те, кажи ми, че не си идвал тук и преди.

Принцът не можа да скрие усмивката си.

— Дори не искам да изслушам обясненията ти. Безразсъден идиот. Махай се!

Каол го сграбчи за яката. Дориан щеше да го удари, но капитанът бе твърде бърз. Докато разбере какво става, престолонаследникът се озова в коридора, а вратата се затръшна и заключи под носа му.

По някаква причина не спа добре тази нощ.

Каол Уестфол си пое дълбоко въздух. Какво търсеше тук? Имаше ли право да се отнася с престолонаследника на Адарлан по този начин, когато самият той действаше безразсъдно? Не можа да разбере защо се бе ядосал толкова, когато видя Дориан на прага. Не искаше да разбира. Не бе ревност, а нещо отвъд нея... нещо, което превръщаше приятеля му в някой друг, в непознат. Той бе сигурен, че тя е девица. Дали Дориан го знаеше? Вероятно щеше да го заинтригува още повече.

Той въздъхна и отвори внимателно вратата, като направи гримаса, когато тя изскърца жално.

Все още бе в роклята си и макар да бе красива, това не можеше да скрие истината за асасина. Виждаше се в здравата й челюст, в извивката на веждите, в съвършено неподвижната й фигура. Тя бе острие, изваяно от Краля на асасините, заспал звяр — пума или дори дракон, — а силата струеше от цялото й тяло. Той поклати глава и влезе в спалнята.

Тя отвори едното си око при звука на стъпките му.

— Още не е сутрин — измърка и се завъртя на другата страна.

— Донесох ти подарък. — Почувства се невероятно глупаво и за момент се изкуши да побегне.

— Подарък ли? — повтори тя по-ясно, след което се обърна към него и премигна.

— Нищо особено, раздават ги след края на празненството. Дай си ръката.

Тук излъга, поне донякъде. Наистина ги раздаваха, но само на придворните дами — той бе отмъкнал една от кошницата. Повечето от жените никога не ги носеха — най-много да ги подхвърлят на любимите си слугини.

— Дай да видя — лениво протегна ръката си тя.

Каол бръкна в джоба си и извади подаръка.

— Ето. — И го постави върху дланта й.

Тя го разгледа и се усмихна сънено.

— Пръстен. — Сложи си го. — Много е хубав.

Бе обикновен — направен от сребро, единствената му украса бе аметист. Повърхността на скъпоценния камък бе гладка и светеше към асасина като пурпурно око.

— Благодаря ти — каза тя и клепачите й се затвориха.

— В рокля си, Селена. — Беше се изчервил като домат.

— Ще се преоблека след малко. — Нямаше да го направи. — Само да подремна...

И после заспа с ръка на сърцето. Пръстенът блещукаше в тъмното. Капитанът въздъхна сърдито, след което взе една завивка и я метна отгоре й. Бе изкушен да махне пръстена от ръката й.

Но изглеждаше някак умиротворена с него. Той почеса врата си, все още пламнал, и излезе от стаята й.

През цялото време не спря да мисли как да обясни на Дориан всичко това.

25.

Селена сънуваше. Отново вървеше по дългия таен коридор, но този път нямаше нито свещ, нито прежда, с която да намира пътя си. Избра десния портал, понеже другите два изглеждаха тъмни и неприветливи, а той бе топъл и приятен. Освен това ухаеше — не на плесен, а на рози. Коридорът се виеше и Селена осъзна, че слиза по тясно стълбище. По някаква незнайна причина, избягваше да докосва камъните. Стълбището продължи да се спуска надолу, а тя следваше уханието на рози всеки път, когато пред нея изникнеше нова арка. Точно когато се умори да върви, стигна края на стълбите и спря. Стоеше пред стара дървена врата. В центъра й имаше бронзово чукало под формата на глава на бик. Изглеждаше, сякаш се усмихва. Тя зачака порива на ужасния вятър, който да донесе звука от нечий плач или отново да направи коридора студен и влажен. Той обаче остана топъл, а въздухът ухаеше все така прекрасно. Селена събра кураж и натисна дръжката на вратата.

Без да издаде и звук, тя се отвори.

Селена очакваше да се озове в забравена тъмна стая, но вместо това завари нещо съвсем различно. От малка дупка в тавана се процеждаше лунна светлина, която падаше върху красива мраморна статуя, полегнала върху каменна плоча.

Или не... не беше статуя.

А саркофаг.

Намираше се в гробница.

На тавана бяха изобразени дървета, които разперваха клони над спящата женска фигура. До нея имаше втори саркофаг, изобразяващ мъж. Защо лицето на жената бе осветено, а това на мъжа оставаше в сянка?

Той бе красив, с късо подрязана брада, високо чело и прав нос. Между ръцете си държеше каменен меч, чиято дръжка почиваше върху гърдите му. Дъхът й спря. На главата му имаше корона.

Но и жената имаше корона — не огромна и грозна, а елегантна и със син скъпоценен камък в центъра. Косата й бе дълга и падаше на вълни и Селена можеше да се закълне, че е истинска.

Лунната светлина огря лицето и Селена потръпна, когато протегна ръка, за да докосне гладката незасегната от времето буза.

— Коя ли кралица си била? — рече тя на глас, а думите й отекнаха в празната стая. Прокара ръка по устните, а после и по веждите. Очите й се присвиха. На повърхността имаше издълбан знак, на практика невидим за окото. Тя го проследи с пръст. Реши, че лунната светлина й пречи да го види, и го заслони с ръка.

Диамант с две стрели забити в него, с вертикална линия през центъра.

Знакът на Уирда, който бе видяла по-рано. Кръвта й се смрази и тя отстъпи назад от саркофага. Това бе забранено място.

Препъна се и залитна, след което се загледа в пода. Зяпна.

Той бе покрит със звезди, с изображения на нощното небе. Таванът пък изобразяваше земята.

Защо бяха обърнати наопаки?

Тя погледна към стената и се хвана за сърцето. По нея имаше безброй много Знаци на Уирда. Те се извиваха в кръгове и квадрати, по-малките оформяха по-големи, а големите — още по-големи. Накрая й се стори, че цялата стая е колосален знак, който не може да разбере.

Селена погледна към каменните ковчези. В краката на кралицата бе написано нещо.

Момичето направи крачка към женската фигура и разчете надписа, който гласеше:

„Ах! Времената на Разлома!"

В това нямаше никакъв смисъл. Явно бяха важни владетели, много древни, но.

Тя отново приближи главата. Имаше нещо успокояващо и познато в лицето на кралицата, нещо, което напомни на Селена за уханието на рози.

Но имаше и нещо не на място.

Нещо странно.

Селена едва не изпищя, когато ги видя — заострените уши на безсмъртен елф! Но никоя елфа не бе смесвала кръвта си с рода Хавилиард вече хиляда години, а и в цялата им история имаше само един случай — при това ставаше дума за полуелфа. Ако бе вярно и тази жена бе въпросната полуелфа.

Селена отстъпи назад и притисна гръб в стената. Прах се издигна около тялото й.

Това означаваше, че мъжът до нея е Гавин, първият крал на Адарлан, а тя бе Елена, принцеса на Терасен, дъщеря на Бранън, съпруга и кралица на Гавин.

Сърцето на Селена заби толкова силно, че й стана лошо. Не можеше обаче да помръдне. Не трябваше да идва в тази гробница и не биваше да приближава дома на мъртвите, при положение, че бе осквернена от престъпленията, извършила през живота си. Нещо от отвъдното щеше да се върне, да си спомни за нея и да я подложи на мъчения за това, че е нарушила покоя му.

Ала защо гробът й бе пренебрегнат? Защо на главата й не бяха поставени цветя? Защо бяха забравили за Елена Галантиус Хавилиард?

В далечния край на стаята имаше купчина оръжия и скъпоценности. Впечатление правеше меч, поставен пред златна броня. Селена пристъпи към съкровището. Това бе легендарният меч, използван от Гавин в жестоките битки, които едва не бяха разкъсали континента. Именно неговото острие бе отнело живота на Ераван Мрачния владетел. Дори след хиляда години не бе ръждясало. Магията му може и да се бе изгубила, но силата, която го бе изваяла, бе все още жива.

— Дамарис — прошепна тя името на меча.

— Очевидно познаваш историята — каза мек женски глас. Селена подскочи с вик, спъна се в едно копие и падна върху един сандък със злато.

Гласът се засмя. Селена отчаяно се протегна, за да сграбчи кинжал или свещ... каквото и да е. Но тогава видя източника на гласа и замръзна.

Бе по-красива, отколкото човек можеше да си представи. Сребристата коса падаше като лунно сияние около лицето й. Очите й бяха сини кристали, а кожата й — бял алабастър.

А ушите. си оставаха все така заострени.

— Коя си ти? — запита асасинът задъхано. Подозираше отговора, но искаше да го чуе.

— Знаеш коя съм — рече Елена Хавилиард.

Саркофагът наистина я отразяваше като огледало. Селена не мръдна от сандъка, независимо от болката в гърба и краката й.

— Призрак ли си?

— Не съвсем — отвърна кралицата и помогна на Селена да се изправи. Ръката й бе студена, но истинска. — Не съм жива, но духът ми не витае в това място. — Очите й се спряха на тавана и лицето й помръкна. — Рискувах много, за да дойда тук.

— Рискувала си? — попита Селена и не успя да не направи крачка назад.

— Нито аз мога да остана дълго, нито ти — отвърна кралицата. Що за абсурден сън бе това? — Засега са разсеяни, но. — Елена Хавилиард погледна към саркофага на съпруга си.

Главата на Селена я заболя. Нима Гавин Хавилиард извършваше разсейването?

— Кой трябва да бъде разсеян?

— Знаеш за кого говоря. Осмината пазители.

Селена я погледна тъпо, но след това разбра.

— Демоните от часовниковата кула.

— Те бдят над портала между световете — кимна кралицата. — Спечелихме малко време, през което да се промъкна до тук... — Тя сграбчи ръцете на Селена. Асасинът се изненада от това, че я заболя. — Трябва да ме чуеш. Няма нищо случайно. Има си причина за това, което се случва. Предречено ти бе да станеш асасин. Само така можеше да усвоиш уменията, необходими ти, за да оцелееш в този замък.

Отново й прилоша. Надяваше се, че Елена няма да говори за това, което сърцето й отказваше да забрави, надяваше се, че кралицата няма да изрови онова, което бе скрила в паметта си.

— В коридорите на този замък се спотайва зло, достатъчно могъщо, че да накара звездите да потреперят. Омразата му отеква във всички светове — продължи кралицата. — Трябва да го спреш. Забрави за приятелите си, за клетвите, които си дала, за дълговете, които трябва да изпълниш. Унищожи го, преди да стане прекалено късно, преди порталът да бъде отворен тъй широко, че нивга веч да не може да бъде затворен. — Главата й се извърна, все едно бе чула нещо. — Уви, няма време — въздъхна тя, а очите й се разшириха. — Длъжна си да спечелиш това съревнование и да станеш кралски шампион. Ти разбираш тегобите на народа. Ерилея има нужда от теб.

— Но какво.

— Не бива да те виждат тук. Ако го направят, всичко ще бъде изгубено. Сложи си това. — Тя постави нещо студено и метално в ръката на Селена. — То ще те защити от злото.

След това я избута до вратата.

— Нещо те доведе тази нощ тук. Но не съм аз. И аз бях доведена. Някой иска да научиш за това, да видиш.

В този момент се чу такова ръмжене, че въздухът потрепери.

— Те идват — прошепна кралицата.

— Нищо не разбирам! Не съм. такава, за каквато ме мислите! Кралица Елена постави ръце върху раменете на Селена и целуна челото й.

— Рядко се среща такова смело сърце — каза тя, обзета от внезапно спокойствие. — Позволи му да те води.

Вой разтресе стените, смрази кръвта на Селена.

— Върви — заповяда кралицата и я избута в коридора. — Бягай!

На Селена не й трябваха повече подканяния. Тя се запрепъва по стълбите, но с такава бързина, че дори не осъзнаваше къде точно отива. Зад нея се разнесе писък, последван от злокобно гъргорене. Селена едва не повърна, докато тичаше нагоре. Светлината на спалнята й изникна пред нея и тя чу зад себе си далечен вик на изненада и гняв.

Влетя в стаята си и зърна само леглото, преди светът да потъне в мрак.

Селена отвори очи. Бе запъхтяна, сякаш е тичала, и все още носеше зелената си рокля. Бе в безопасност — в спалнята си. Но защо я сполитаха такива неприятни, странни сънища? И защо се бе задъхала така?

Да намери и унищожи злото в замъка, как пък не!

Селена се обърна на другата страна и щеше да заспи отново, ако не бе усетила метала в дланта си. „Дано, дано това е пръстенът на Каол!"

Но знаеше, че не е. В ръката й имаше златен амулет на тънка верижка. Сподави подтика да се разпищи. Бе изваян от преплитащи се метални нишки, а върху него бяха изобразени два пресичащи се кръга. В пространството, което поделяха, сияеше син скъпоценен камък, придаващ на амулета вид на око. Права линия пресичаше цялото изображение. Бе красиво, загадъчно и...

Солена огледа гоблена. Вратата бе леко открехната.

Скочи от кревата и я затръшна в стената толкова силно, че рамото й грозно изпука. Въпреки болката тя затвори плътно вратата. Последното нещо, което искаше, бе онова същество отдолу да нахлуе в покоите й.

Или отново да види кралица Елена.

Задъхана. Селена отстъпи назад и огледа гоблена. Фигурата на жената все така се издигаше иззад раклата. С ужас разбра, че това е Елена — стоеше точно върху вратата.

Хитро.

Селена хвърли още дърва в огъня, бързо облече нощницата си и си легна, стиснала саморъчно направения си нож. Амулетът беше там, където го бе оставила. „Ще те защити от злото."

Селена отново погледна към вратата. Не чу нито викове, нито ръмжене. Нищо, което да подсказва какво се бе случило.

И все пак.

Селена изруга, но бързо сложи верижката на врата си. Бе лека и топла. След това вдигна завивките до брадичката си и затвори очи в очакване да заспи или някоя ноктеста лапа да я обезглави.

Дано това да беше сън. Дано беше халюцинация!

Селена стисна верижката. Да спечели съревнованието и да стане кралски шампион — до тук добре, такъв бе планът. Но какви бяха мотивите на Елена? Ерилея имаше нужда от шампион, който да разбира тегобите на хората. Това също бе ясно. Но защо трябваше Елена да й го казва? И как се връзваше то с първата й заповед — да унищожи злото, което се спотайва в замъка?

Селена се пое дълбоко въздух и потъна по-навътре във възглавниците. Как можа да бъде толкова глупава и да отвори тайната врата навръх Самхейн? Сама си бе докарала тази беля на главата!

Отвори очи и се загледа в гоблена.

„Нещо зло се спотайва в замъка. унищожи го.”

Нямаше ли си достатъчно грижи и без това? За втората заповед нямаше проблем, но първата можеше да я насади на пачи яйца. И без това не можеше да щъка из замъка просто така.

Но ако наистина имаше някаква зла сила, не само нейният живот бе застрашен. Тя нямаше да има нищо против, ако това нещо унищожеше Каин, Перингтън, краля и Калтейн Ромпие. Но ако Нехемия или дори Каол и Дориан пострадаха.

Селена потръпна. Можеше да огледа гробницата за някакъв намек от какво точно естество е заплахата. А и така имаше шанс да разбере нещо за целите на Елена.

А ако не постигнеше нищо, поне щеше да знае, че е опитала. Призрачният вятър отново повя и изпълни стаята й с уханието на рози.

Мина доста време, докато Селена успее отново да потъне внеспокоен сън.

26.

Вратите на спалнята й зейнаха. Селена веднага скочи на крака със свещник в ръката.

Каол обаче не й обърна внимание, а влетя вътре стиснал зъби. Тя простена и отново се отпусна в леглото си.

— Човек, ти никога ли не спиш? — промърмори Селена и придърпа завивките над себе си. — Нали празнуваше до сутринта?

Той постави едната си ръка върху меча, а с другата отметна завивките й и я издърпа от леглото.

— Къде беше снощи? — попита той.

Тя отблъсна страха, който стегна гърлото й. Нямаше как да е научил за прохода.

— Тук, разбира се — усмихна му се тя, — нали ме посети, за да ми дадеш това?

Измъкна лакътя си от хватката му и размаха пръсти под носа му, като показа аметистовия пръстен.

— За няколко минути. А през останалото време?

Тя отказа да отстъпи, докато той огледа първо лицето, а после ръцете и останалата част от тялото й. Тя му върна услугата. Черната му туника бе разкопчана към гърдите, а късата му коса бе разрошена и имаше нужда от гребен.

Очевидно бързаше за някъде.

— Какво толкова се е случило? Нали имахме изпитание тази сутрин? Тя разгледа ноктите си в очакване на отговор.

— Отменено е. Още един шампион е намерен мъртъв в стаята си. Ксавие, крадецът от Мелисанде.

Тя срещна погледа му, а после отново загледа ноктите си.

— И смяташ, че аз съм го направила.

— Надявам се, че не! Половината труп е изяден.

— Изяден? — сбърчи нос тя. — Отвратително. Вероятно Каин го е направил, той изглежда способен на подобно нещо.

Стомахът й обаче се сви. Още един шампион бе убит. Дали това не бе дело на същото зло, за което бе споменала Елена в съня й? Явно Окоядеца и останалите двама не бяха жертви на нещо случайно. Някой елиминираше шампионите един по един.

— Колко ти е забавно, че един човек е умрял — въздъхна Каол.

Тя му се усмихна.

— Каин е най-вероятният извършител. Идваш от Аниели знаеш по-добре от мен какви хора живеят в Планините на Белия зъб.

Той прокара ръка през късата си коса.

— Внимавай кого обвиняваш. Каин е животно, но е шампион на херцог Перингтън.

— А аз съм шампион на принца — отметна косата си тя. — Мисля, че мога да обвинявам, когото си искам.

— Кажи ми честно къде беше миналата нощ?

Тя изправи рамене и погледна право в златистокафявите му очи.

— Стражите ми ще потвърдят, че цяла нощ съм била тук. Ако кралят иска да ме разпита обаче, ще му кажа, че мога да разчитам и на твоето свидетелство.

Каол погледна към пръстена й. Тя сподави усмивката си, когато бузите му поаленяха леко.

— Сигурен съм, че ще си дори още по-доволна да научиш, че днес няма да имаме урок.

Тя се ухили и въздъхна с пресилено задоволство, докато се прибираше обратно под завивките.

— И още как. — След това вдигна одеялото до брадичката си и запърха с клепки. — А сега излез. Смятам да отпразнувам това с още около пет часа сън.

Лъжа, но Каол се хвана.

Тя затвори очи, преди да може да види погледа, който той й хвърля, и се усмихна на себе си, когато го чу да излиза от стаята. Изправи се чак когато чу как затръшва вратата зад гърба си.

Шампион бе изяден?

И последната нощ в съня й... Не, не беше сън. Беше реално. Съществата, които ръмжаха, бяха истински. Едно от тях бе убило Ксавие.

Но как? Те бяха в гробницата, нямаше как да обикалят замъка и никой да не забележи. Може би някакво животно бе намерило тялото преди стражите.

Ще да е било доста гладно.

Тя потрепери цялата и скочи от завивките. Трябваше да си изработи още няколко оръжия и начин, по който да укрепи по-добре вратите и прозорците на покоите си.

Още докато подготвяше защитите си, започна да се успокоява, че няма за какво да се тревожи. Но с няколко часа свобода на разположение, тя затвори вратата на спалнята си и се спусна отново в тунела.

Тя обиколи гробницата, като се мръщеше на самата себе си. Тук нямаше нищо, което да обясни мотивите на Елена или пък какво може да е загадъчното зло. Абсолютно нищо.

На дневна светлина в гробницата проникваше слънчев лъч, и в него прашинките, вдигнати от стъпките на Селена, танцуваха като снежинки. Как бе възможно светлината да прониква толкова навътре в замъка?

Спря се под плочата на тавана, от която проникваше слънцето. Краищата й блестяха — бяха обковани със злато. Много злато, което отразяваше слънчевата светлина чак до тук.

Селена отново закрачи между двата саркофага. Бе взела три от саморъчно направените си оръжия, ала не откри нито следа от съществото, което бе ръмжало и стържело с нокти през нощта.

Нито пък от Елена.

Асасинът спря до саркофага на кралицата. Синият скъпоценен камък на короната започна да блести на бледата слънчева светлина.

— За какво ти бе да ми казваш тези неща? — запита се тя и гласът й отекна в изписаните стени. — Мъртва си от хиляда години. Защо все още те е грижа за Ерилея?

И защо не бе призовала Дориан, Каол или Нехемия на помощ? Някой друг, а не нея?

Селена потропа по носа на кралицата.

— Човек би помислил, че ще имаш по-забавни неща за правене на оня свят.

Въпреки че се опита да се усмихне, гласът й прозвуча по-тихо, отколкото бе желала.

Трябваше да върви — дори при заключената врата на спалнята рано или късно някой щеше да я потърси. А не вярваше да й повярват, ако кажеше, че е натоварена с много важна задача от първата кралица на Адарлан. Всъщност, осъзна тя с неудоволствие, щеше да е цяло чудо, ако не получеше обвинение в измяна и вещерство.

А то щеше да й осигури завръщане в Ендовиер.

Селена обиколи за последно гробницата и си тръгна. В нея нямаше нищо полезно. А и ако Елена искаше от нея да стане кралски шампион, не можеше да прекара цялото си време в търсене на загадъчно зло. Всъщност това можеше само да навреди на шансовете й за победа.

Селена се забърза нагоре по стълбите, а факлата й хвърляше странни сенки по стените. Ако това зло бе толкова опасно, колкото твърдеше Елена, как можеше да го победи?

Не че мисълта за някакво зло в замъка я плашеше. Как ли пък не! Селена изсумтя. Трябваше да се съсредоточи върху това да стане кралски шампион. И тогава, ако спечелеше, щеше да потърси за какво зло става дума.

Може би.

Час по-късно Селена вървеше към библиотеката с високо вдигната глава и обградена от стражи. Тя се усмихваше на младите кавалери, покрай които минаваха, и оглеждаше подигравателно придворните дами, които зяпаха бяло-розовата й рокля. Не че ги обвиняваше. Дрехата бе наистина великолепна и тя изглеждаше страхотно в нея. Дори Рее, един от по-хубавите й стражи, каза същото. Накрая се оказа, че не й е толкова трудно да го убеди да я придружи до библиотеката.

Селена се усмихна самодоволно, докато кимаше на един благородник, повдигнал вежди при вида й. Той бе невероятно блед и отвори уста да каже нещо, но тя го подмина и продължи по пътя си. Ускори крачка към завоя, когато чу отекващи в стените спорещи мъжки гласове.

Забърза още повече и игнорира цъкането на Рее. Зави покрай стената и веднага разпозна отвратителната воня на кръв и разлагаща се плът.

Гледката обаче бе неочаквана. „Наполовина изяден" се оказа прекалено мек израз, за да се опише състоянието, в което бе мършавото тяло на Ксавие.

Един от придружителите й изруга тихо, а Рее я приближи и постави ръка на рамото й, за да я накара да продължи по пътя си. Никой от събралите се мъже не погледна към нея, когато тя заобиколи отвратителната сцена. Докато минаваше обаче, успя да огледа тялото по-добре.

Някой бе отворил гръдния кош на Ксавие, за да изтръгне жизнените му органи. От тях нямаше и следа, което означаваше, че или този някой ги е преместил, или са изядени. Издълженото лице на крадеца все още бе изкривено в беззвучен писък.

Това не бе случайно убийство. В главата на Ксавие имаше дупка и Селена видя, че мозъкът също липсва. Кървавите петна по стената изглеждаха все едно някой е писал, но тя се опита да не ги зяпа.

Знаци на Уирда. Три Знака на Уирда оформяха ред, който някога трябваше да е изписвал кръг около тялото.

— Богове — пророни един от стражите, след като минаха покрай сцената на убийството.

Нищо чудно, че Каол бе толкова припрян сутринта! Тя изпъчи рамене. Наистина ли си бе помислил, че тя е способна на това? Глупак! Ако искаше да елиминира опонентите си един по един, щеше да го направи по бърз и чист начин — може би прерязвайки гърлата им или пробождайки ги в сърцето, а най-добре чрез отрова във виното им. Това бе пълна безвкусица. При това странна — Знаците на Уирда означаваха, че не е обикновена касапница, а част от някакъв ритуал.

Някой я приближи от другата страна. Лукавият убиец Грейв наблюдаваше тялото от далечината. Очите му, тъмни и дълбоки като горско езеро, срещнаха нейните. Тя игнорира гнилите зъби, разкрити от усмивката му, и кимна към останките на Ксавие.

— Колко жалко — каза, като нарочно се постара да звучи, все едно не й е мъчно.

Грейв се изсмя и прибра възлестите си пръсти в джобовете на износените си мръсни панталони.

Явно покровителят му не си бе направил труда да го преоблече. Нямаше никакъв вкус, за което говореше и фактът, че го е избрал за свой шампион.

— Жалко наистина — отвърна Грейв и сви рамене, докато минаваше покрай нея.

Тя кимна сдържано и се принуди да замълчи и да продължи да крачи надолу по коридора. Бяха останали само шестнайсет шампиони, а четирима от тях щяха да отидат на финала. Съревнованието ставаше все по-оспорвано. Трябваше да е доволна от това, че Ксавие вече не участва в него.

Но не беше.

Дориан замахна с меча си и изпъшка, когато Каол с лекота блокира удара му и контраатакува. Мускулите му, които не бяха натоварвани от седмици, протестираха, а постоянните атаки го задъхваха.

— Така става, като се занемариш — изсмя се Каол, отстъпи настрана и остави Дориан да залитне напред. Помнеше, когато принцът му бе равностоен съперник, макар това да бе доста отдавна. Дориан обичаше мечовете, но голямата му страст си оставаха книгите.

— Имах работа — отвърна Дориан и нападна.

Каол го блокира, след това започна лъжлива атака и я завърши с толкова силен удар, че Дориан отстъпи назад. Капитанът внезапно се ядоса.

— Голяма работа, наистина. Успя да се скараш с херцог Перингтън. Дориан замахна отново, а Каол дори не отвърна на атаката му.

— А може би имаш предвид тайните си срещи със Сардотиен? — Пот изби по челото на Каол. — От колко време продължава това?

Дориан изръмжа, когато Каол нападна и го принуди да отстъпи назад. Краката го боляха от усилието.

— Не е това, което си мислиш — процеди принцът през зъби. — Не спя с нея. Преди миналата нощ съм я посещавал само веднъж и тя не ме посрещна особено приветливо, така че не бери грижа.

— Поне един от вас има някакъв останал здрав разум. — Каол удряше с такова умение, че Дориан му се възхити. — Ти очевидно си изгубил своя.

— Ами ти? — попита принцът. — Да не очакваш да те похваля, задето цъфна в стаята й в същата нощ, когато един от шампионите ни умря?

Опита се да измами с лъжлив удар, но Каол не се хвана. Вместо това го халоса така, че Дориан се олюля.

— Добре де — направи гримаса принцът, като видя яростта в очите на Каол. — Това си беше евтин номер. — След което блокира още един удар. — Но все още чакам отговор.

— Може би няма такъв. Както каза ти, не е това, което си мислиш.

— Очите на Каол заблестяха и преди Дориан да успее да отвърне, той рязко смени темата. — Как върви дворцовият живот? — попита задъхан. Принцът направи гримаса. Затова бе тук. Ако прекараше още малко време в двора на майка си, щеше да полудее. — Толкова ли е зле?

— Млъквай — изсъска Дориан и удари меча си в този на Каол.

— Би било ужасно да съм на твое място днес. Вероятно всички дами искат да ги защитиш от убиеца зад стените ни — ухили се Каол. Усмивката обаче не докосна очите му. Тренировката в замък, в който има пресен труп, бе нещо, което Дориан не очакваше от Каол. Принцът знаеше колко много означава постът на капитан на стражата за приятеля му.

Внезапно Дориан спря и изправи рамене. Каол имаше по-важна работа от това да го забавлява.

— Достатъчно — рече той и прибра рапирата си. Каол стори същото и излязоха от тренировъчната зала.

— Някакви новини от баща ти? — попита Каол с глас, който подсказваше, че нещо не е наред и той е наясно с това. — Чудя се къде ли е отишъл.

— Не — отвърна Дориан, след като успокои дишането си. — Нямам представа. Помня, че изчезваше така, когато бяхме деца, но от години не го беше правил. Вероятно върши нещо особено отвратително.

— Мери си приказките, Дориан.

— Или какво? Ще ме хвърлиш в тъмницата? — Не искаше да му се сопва, но не бе успял да се наспи, а и този мъртъв шампион съвсем бе опънал нервите му. — Смяташ ли, че някои иска да избие всичките ни шампиони?

— Може би. Но не мога да разбера тази жестокост. Надявам се това да не продължи по същия начин.

Кръвта на Дориан се смрази.

— Мислиш ли, че искат да докопат Селена?

— Сложих допълнителна стража пред покоите й.

— За да я защитиш, или за да я задържиш вътре?

Спряха на разклонението, което щеше да ги отведе до стаите им.

— Има ли значение? — попита Каол. — На теб, така или иначе, не ти пука. Ще я посетиш каквото ще да става и стражите не могат да те спрат, защото си принц.

В думите му имаше такава горчивина, че за момент принцът се почувства гузен. Трябваше да стои настрана от Селена. Каол си имаше достатъчно грижи на главата.

Тогава обаче си спомни за списъка на майка си и осъзна, че и на него му е дошло до гуша.

— Трябва отново да огледам тялото на Ксавие. Ще се видим на вечеря — каза само Каол, преди да се отправи към покоите си. Дориан го изпрати с поглед. Пътят до кулата му се видя изненадващо дълъг. Отвори дървената врата към покоите си, свали си дрехите и се отправи към банята. Цялата кула бе негова, макар стаите му да бяха само на горния етаж. В тях той се криеше от всички...

Но днес ги чувстваше просто празни.

27.

По-късно този следобед Селена се загледа в черната часовникова кула. Изглеждаше й все едно постройката става все по-мрачна и по-мрачна, сякаш поглъща лъчите на залязващото слънце. А гаргойлите върху нея си стояха неподвижни.

Не бяха помръднали. Нито пръст. Елена ги бе нарекла пазители, но не бе уточнила какво точно пазят. Плашеха кралицата до степен да се държи настрана от тях. Но нямаше как да са злото, за което Елена говореше — иначе щеше да го каже директно. Не че Селена възнамеряваше да го търси. Така можеше да си докара само нови неприятности и да загине още преди да стане кралски шампион.

Защо обаче Елена бе говорила толкова загадъчно?

— Какво толкова те привлича в тези грозотии? — попита Нехемия зад гърба й.

— Смяташ ли, че се движат? — обърна се Селена към принцесата.

— Те са каменни, Лилиан — отвърна Нехемия на общия език. Ейлвийският й акцент вече не бе така отчетлив.

— О! — възкликна Селена. — Браво на теб! Само след един Урок успяваш да ме изкараш глупачка.

За жалост, Селена не отбелязваше подобен напредък с ейлвийския, Нехемия грейна.

— Изглеждат ужасно — каза тя на родния си език.

— А и се страхувам, че Знаците на Уирда не помагат — отвърна

Селена. Единият от тях бе до крака й и тя се огледа за останалите. Бяха общо дванайсет и оформяха огромен кръг около самотната кула. Нямаше представа какво означават. Никой от Знаците не съвпадаше с тези, които бе видяла при трупа на Ксавие. Трябваше обаче да има някаква връзка.

— Значи наистина не можеш да ги разчетеш — попита тя приятелката си.

— Не — отвърна Нехемия и се отправи към храстите, които опасваха двора — А ти не бива да се опитваш да научаваш какво казват. Нищо хубаво няма да излезе от това.

Селена уви плаща по-плътно около себе си и последва принцесата. Снегът щеше да завали след броени дни, ознаменувайки приближаването на Юледа и последния дуел, от който все още я разделяха цели два месеца. Тя се наслади на топлината на наметалото си, тъй като помнеше студената зима в Екдовиер. Мразът хапеше под сенките на планината Рюн и бе цяло чудо, че не бе замръзнала. Ако я върнеха там, следващата зима щеше да я убие.

— Изглеждаш неспокойна — каза Нехемия и постави ръка върху тази на настигналата я Селена

— Добре съм си — отвърна Селена и се усмихна за да я успокои. — Просто не обичам зимата.

— Никога не съм виждала снега — рече принцесата и погледна към небето. — Чудя се колко ли бързо ще ми омръзне.

— Надявам се не прекалено бързо. Иначе ветровитите коридори, студените утрини и мрачните дни ще ти дойдат в повече.

Нехемия се засмя.

— Ти само ела с мен в Ейлве през лятото. Тогава ще се научиш да цениш студените утрини и мрачните дни.

Селена вече бе изкарвала едно горещо лято в Червената пустиня, но нямаше как да го каже на Нехемия, без да повдигне някакви неудобни въпроси. Вместо това отвърна:

— С удоволствие бих дошла да видя Ейлве.

Погледът на Нехемия се спря за миг върху веждите на Селена.

— Значи така ще стане.

Очите на Селена светнаха и тя извърна глава, за да види замъка, издигащ се пред тях.

Чудя се дали Каол е разкрил извършителя на онова престъпление.

— Телохранителите ми казаха, че човекът е бил... разкъсан.

— Меко казано — промърмори Селена, загледана в лъчите на залязващото слънце, които оцветяваха замъка в златно, червено и синьо. Трябваше да признае, че иначе помпозната стъклена постройка може да изглежда приказно красива.

Понякога.

— Видяла си трупа? Стражите не ми позволиха да го приближа.

— Не ти трябват детайлите — кимна бавно Селена

— И все пак? — усмихна се Нехемия. Селена вдигна вежда.

— Ами, всичко бе намацано в кръв. Стените, таванът.

— Намацано — снижи глас Нехемия. — Имаш предвид размазано?

— Не просто пролята кръв?

— Така мисля. Някой я е втрил в камъка. Бяха нарисували Знаци на Уирда, но по-голямата част от тях вече бяха изтрити. — Тя поклати глава при спомена за гледката. — Липсваха важни органи от тялото на човека. Все едно някой го бе разпрал от врата до пъпа. извинявай, изглеждаш все едно ще повърнеш Не трябваше да ти разказвам всичко това.

— Напротив. Продължавай Какво още липсваше?

Селена се замисли за миг, след което отвърна:

— Мозъкът. Някой бе продупчил главата му, за да извади мозъка. И бе свалил кожата от лицето му.

Нехемия кимна и се загледа в изсъхналия храст пред тях. Принцесата прехапа долната си устна и Селена забеляза, че свива и отпуска пръстите си до дългата си бяла пола. Духна хладен вятър, който развя многобройните плитки на принцесата. Златото, втъкано в косите й, издрънча.

— Съжалявам — рече Селена, — не трябваше.

— Я гледай ти — долетя внезапно мъжки глас и Селена се завъртя към него.

Цялата се стегна. Каин бе застанал близо, скрит в сенките на часовниковата кула. Верин, къдравият и устат крадец, стоеше както винаги до него.

— Какво искаш? — попита тя.

Мургавото лице на Каин се изкриви в подигравателна гримаса. Или зрението я лъжеше, или бе успял да стане още по-голям.

— Това, че се преструваш на дама, не означава, че си такава — изръмжа той.

Селена погледна притеснено към Нехемия, но очите на принцесата се бяха присвили към Каин. Устните й бяха странно отпуснати.

А Каин дори не бе приключил. Той се обърна към Нехемия, а устните му се разтеглиха, за да разкрият снежнобелите му зъби.

— Ти пък носиш корона, която вече не означава нищо.

Селена тръгна към него.

— Затваряй си устата или ще ти избия зъбите и ще те накарам да ги глътнеш.

Каин се изсмя, а Верин се присъедини към него. Крадецът се завъртя около тях и Селена се изпъна. Чудеше се дали няма да започнат битка тук и сега.

— Кученцето на принца джафка шумно — рече Каин, — има ли обаче зъбки?

Тя усети ръката на Нехемия върху рамото си, но я отблъсна и направи още една крачка към мъжа. Застана толкова близо до него, че можеше да усети тежкия му дъх върху лицето си.

Стражите бяха в замъка, далеч от тях и увлечени в разговор.

— Ще разбереш — отвърна тя, — когато ги забия във врата ти

— Защо не го направиш сега? — предизвика я Каин. — Давай, удряй. С все сила. С цялата ярост, която таиш заради факта, че се принуди да пропуснеш центъра на мишената, заради това, че се бавиш, за да не би случайно да ме изпревариш. — Гласът му се снижи до шепот, така че само тя можеше да го чуе. — Хайде, Лилиан. Покажи ми какво си научила в Ендовиер.

Сърцето на Селена заби като барабан. Той знаеше. Знаеше коя е, знаеше какво прави. Не посмя да погледне към Нехемия. Можеше само да се надява, че тя не владее общия език достатъчно добре, за да ги разбере.

Верин ги наблюдаваше от разстояние.

— Мислиш ли, че твоят покровител е единственият, готов на всичко, за да спечели? Смяташ ли, че само твоите принц и капитан знаят коя си?

Селена стисна юмруци. Два удара и той щеше да е на земята и да се дави за глътка въздух.

Трети удар щеше да прати Верин до него.

— Лилиан! — рече Нехемия на общия език и я хвана за ръката — имаме работа. Да вървим.

— Правилно — кимна Каин. — Следвай я като послушното кученце, в което си се превърнала.

Ръката на Селена потрепери. Ако го удареше...

Стражите щяха да се намесят, за да ги разтърват, и Каол никога повече нямаше да я пусне да види Нехемия, а още по-малко да я оставя сама с нея в покоите или пък да тренира до късно с Нокс.

Затова Селена се усмихна престорено, изпъна рамене и каза:

— Върви на майната си, Каин.

Каин и Верин се изсмяха, но докато двете с Нехемия се отдалечаваха, принцесата продължи да стиска ръката й. Не от страх или гняв, а само за да й каже, че разбира. и че е до нея. Селена също стисна ръката й благодарно. От много време не бе имало никой, който да се грижи за нея.

Чувството й хареса.

Каол стоеше с Дориан в сенките на просторния вътрешен балкон и гледаше как асасинът бие едно чучело, разположено в центъра на залата. Бе му изпратила съобщение, че иска да потренира за няколко часа и той бе поканил Дориан да гледат заедно. Може би така принцът щеше да разбере защо тя е такава заплаха за него. За всички.

Селена изпъшка, докато нанасяше удар след удар по чучелото, като редуваше ляв с десен. Отново и отново, все едно се мъчеше да изкара от себе си нещо, което я тормози.

— Изглежда по-силна отпреди — каза тихо принцът. — Свършил си добра работа и отново е във форма.

Селена продължи да налага чучелото, като се привеждаше, за да избегне невидимите му удари. Стражите на вратата я наблюдаваха с безизразни лица.

— Смяташ ли, че има шанс срещу Каин?

Селена завъртя крак във въздуха и удари чучелото в главата. То се върна на мястото си, но ударът щеше да зашемети всеки нормален човек.

— Може би, ако запази спокойствие по време на дуела — отвърна Каол. — Тя обаче е дива и непредсказуема. Трябва да се научи да контролира емоциите си, особено гнева.

Това беше вярно. Капитанът не знаеше дали е заради времето, изкарано в Ендовиер, или заради занаята й на асасин. Но какъвто и да бе източникът на гнева, тя така и не можеше да се отърве от него.

— Кой е този — попита нервно Дориан, когато Нокс влезе в залата и приближи Селена.

Тя направи пауза и потърка кокалчетата на юмруците си, след което избърса потта от очите си и му махна.

— Нокс — отвърна Каол, — крадец от Перант. Шампионът на министър Йовал.

Нокс каза нещо, което разсмя Селена. Той също се смееше.

— Още един приятел? — повдигна вежди Дориан, когато Селена показа един от ударите си на Нокс. — Та тя му помага.

Всеки ден. Обикновено остават след уроците, когато останалите приключат.

— И ти им го позволяваш?

Каол скри яда си от тона на Дориан.

— Само кажи и ще го прекратя.

Дориан остана загледан в тях за още един момент.

— Не. Нека си тренират. Другите шампиони са свирепи животни. Един съюзник в повече няма да й навреди.

— Така е.

Дориан напусна балкона и потъна в сенките на коридора зад тях. Каол го изпрати с поглед и въздъхна, когато червеният плащ се развя зад гърба на принца. Познаваше ревността от пръв поглед и макар Дориан да бе умен, подобно на Селена и той не умееше да крие емоциите си. Може би не бе трябвало да кани принца тук.

С натежала крачка Каол последва владетеля си.

Надяваше се Дориан да не забърка всички в голяма каша.

Няколко дни по-късно Селена прелистваше пожълтелите страници на тежък том и трепереше от яд в стола си. Както всички останали книги, които бе проверила, и тази бе претъпкана с глупости.

Но си струваше да провери за Знаците на Уирда около трупа на Ксавие и около часовниковата кула. Колкото повече знаеше за това какво иска онзи убиец — за това защо и как убива жертвите си, — толкова по-добре. Това вече бе истинска заплаха, а не някаква загадка като намекваната от Елена.

Разбира се, не намери нищо. Очите я заболяха от търсене, но без резултат.

Асасинът вдигна поглед от книгата и въздъхна. Библиотеката бе мрачна и ако не бе шумоленето на страниците, прелиствани от Каол, щеше да е напълно тиха

— Готова ли си? — попита той и затвори книгата, която четеше. Не му бе казала, че Каин знае коя е, нито за връзката между убийствата и Знаците. Още не. В библиотеката не й се налагаше да мисли за съревнования и грубияни. Тук можеше да се наслади на тишината и спокойствието.

— Не! — отвърна тя и потропа нервно с пръсти по масата.

— Така ли прекарваш свободното си време? — усмихна се леко той.

— Не казвай на другите. Нокс ще те остави и ще започне да подскача около Каин.

Той се разсмя на собствената си шега, отново разтвори книгата си и се облегна на стола. Тя остана загледана в него за миг и се запита дали капитанът ще спре да се подсмихва, ако узнае какво търси и как това може да му помогне.

Селена изправи рамене и потърка една синина на крака си. Както можеше да се предполага, бе от Каол, който я бе халосал с тъпата си бойна тояга. Тя го загледа яростно, но той продължи да си чете.

По време на тренировките бе безмилостен. Караше я да прави какво ли не — да ходи на ръце, да жонглира с ножове нищо ново, но все неприятно. Нравът му обаче се бе смекчил. Изглеждаше леко гузен за това, че е праснал крака й толкова силно.

На Селена й се струваше, че започва да го харесва.

Асасинът затвори с трясък книгата и вдигна прах във въздуха. Нямаше смисъл да рови повече.

— Какво? — попита той и се изправи.

— Нищо — изсумтя тя.

Какво представляваха тези тъпи Знаци, откъде идваха и защо никога не ги бе чувала преди? Цялата гробница на Елена бе осеяна с тях. Какво означаваше появата на тези отломки от прастара религия днес? И то покрай труп.

Все трябваше да има връзка.

Но всичко, което бе научила, бе, че Знаците на Уирда са някаква азбука. Поне така твърдеше една книга, в която пишеше също, че езикът на Знаците няма граматика — просто се редували в подходяща комбинация. Освен това променяли значението си в зависимост от другите знаци около тях, рисували се много трудно, трябвали точни ъгли и дължина, иначе можело да се получи нещо съвсем друго.

— Стига си се цупила — скара й се Каол. Той погледна към заглавието на книгата. Никой от двамата не бе споменал убийството на Ксавие, а тя не го бе разпитвала за това как върви разследването. — Напомни ми какво четеш.

— Нищо — повтори тя и прикри книгата с ръце. Кафявите му очи обаче се присвиха и тя въздъхна.

— Ох... търся информация за Знаците на Уирда. Има ги около часовниковата кула. Сториха ми се интересни и започнах да ги проучвам.

Това бе донякъде вярно. Само донякъде.

Зачака в отговор язвителна забележка, но той само каза:

— И? Какво те дразни?

Тя погледна към тавана и се намуси.

— Намирам единствено теории, за които не съм чувала нищо, коя от коя по-абсурдни! Някои казват, че Уирда е силата, която управлява Ерилея и я държи в едно цяло. И не само нея, но и безброй много други светове.

— Чувал съм за това и преди — каза той, вдигна книгата си, но очите му останаха съсредоточени върху лицето й. — Обаче смятах, че Уирда е само стара дума, която означава Съдба или Участ.

— Ами и аз така мислех, но Уирда определено не е религия, поне не и в северните части на континента. Там не се почитат заедно с Богинята или другите богове

Той остави книгата си в скута.

— И само заради знаците в градината ли търсиш всичко това? Толкова ли ти е скучно?

Страх ме е, глупако!

— Не. Да Интересно е. Според някои теории Богинята майка е просто дух от друг свят, преминал през нещо на име Портите на Уирда и намерил Ерилея в търсене на нова форма на живот.

— Това звучи доста еретично — предупреди я той. Бе достатъчно

възрастен, за да помни кладите отпреди десет години. Какво ли бе да израснеш в сянката на крал, наредил такива разрушения? Да

оцелееш, когато цели монархически фамилии са били избивани, когато пророците и вълшебниците се били изгаряни живи и светът бе пропаднал в мрак и печал

Тя обаче продължи. Имаше нужда да сподели това, което бе научила, с надеждата да сглоби някакъв пъзел от думите

— Има мнение, че преди Богинята да пристигне, имало живот —

древна цивилизация, която някак изчезнала, може би през Портите на Уирда. Съществуват руини, които са по-стари дори от елфите. Нямаше представа обаче какво общо можеше да има всичко това с убийствата на шампиони.

Каол свали краката си на земята и остави книгата на масата.

— Мога ли да бъда откровен с теб? — Той я приближи и Селена се приведе, за да чуе думите му — Звучиш като умопобъркана.

Тя изсумтя отвратено и се облегна назад.

— О, съжалявам, че проявих някакъв интерес към историята на нашия свят!

— Сама каза — че това са доста откачени теории. — Той отново зачете книгата си и без да поглежда към асасина, попита; — Кажи сега обаче какво те дразни.

Тя потърка очи.

— Дразни ме това — почти измънка — че искам прост отговор на въпроса какво представляват Знаците и защо са поставени в градината.

Магията бе забранена по заповед на краля. Защо бе позволил нещо като Знаците да остане? А и едва ли присъствието им на местопрестъплението бе случайно.

— Трябва да намериш друг начин, по който да си прекарваш времето — рече Каол и се върна към книгата си.

Обикновено в библиотеката я наблюдаваха стражите. Защо бе дошъл лично? Тя се усмихна и сърцето й прескочи един удар, след което погледна към книгите на масата.

Отново си припомни всичко, което бе научила. Идеята за Портите на Уирда се появяваше безброй пъти заедно със Знаците, но тя никога не бе чувала за тях. Стори й се интересно и затова започна да се рови в старите пергаменти, но не намери нищо, освен още по-шантави хипотези.

Портите бяха едновременно истински и измислени. Хората не можеха да ги видят, но можеха да призоват и използват Знаците. Водеха към други светове, някои добри, други — никак. Неща можеха да преминават през тях и да се промъкват в Ерилея.

Такъв бе произходът на много от причудливите създания на този свят.

Селена взе друга книга и се ухили. Все едно някой бе прочел мислите й. Бе стара и черна, и носеше заглавието „Ходещите мъртъвци", изписано със зацапани сребърни букви. За щастие, капитанът не го видя, преди тя да я отвори.

Но...

Тя не помнеше тази книга на рафтовете. Не помнеше да я е избирала. Вонеше като гробищна пръст и Селена сбърчи нос, докато разгръщаше страниците. Започна да рови за Знаците или Портите, но скоро намери нещо далеч по-впечатляващо.

Илюстрация на разкривено изгнило лице, разтеглено в уродлива усмивка, от което капеше разлагаща се плът. Въздухът изстина и Селена потърка ръце. Къде бе намерила това?

Как бе избегнало кладите? Как изобщо тези книги са оцелели?

Тя потръпна. Празните очи на изчадието бяха пълни с омраза. То сякаш гледаше право към нея.

Затвори книгата и я избута в края на масата.

Ако кралят разбереше, че има още такива книги в библиотеката щеше да я унищожи. Това не бе като Библиотеката на Оринт. Нямаше Майстори схолари, които да спасят текстовете.

Каол продължаваше да чете романа си. Нещо простена и Селена извърна глава към края на библиотеката.

Звукът бе дълбок и гърлен, животински.

— Чу ли нещо? — попита нервно тя.

— Кога смяташ да се прибираш? — отговори само той.

— Когато ми омръзне да чета!

Тя придърпа книгата обратно до себе си, прелисти портрета на отвратителното същество и приближи свещта, за да прочете описанията на други гнусни чудовища.

Нещо проскърца зад краката й — близо, все едно някой прокарва нокът по пода. Селена затвори книгата и отстъпи назад. Косъмчетата на ръцете й настръхнаха и тя едва не се блъсна в най-близката маса в очакване нещо — ръка, крило или паст — да се появи и да я сграбчи.

— Усети ли това? — попита тя. Каол се усмихна злокобно, след това извади кинжала си и го прокара по мраморния под, предизвиквайки зловещия звук.

— Тъпанар! — излая тя, след което сграбчи два тежки тома и излезе от библиотеката, като се постара да остави „Ходещите мъртъвци" колкото се може по-далеч от себе си.

28.

Селена се намръщи и се прицели в бялата топка. Подпря ръка на масата и стикът се плъзна с лекота между пръстите й. Изстреля го напред.

И пропусна.

Изруга и опита отново. Този път удари топката, но така, че тя се плъзна жално настрана и удари тъжно една от шарените си съседки. Чу се тихо тракане. Е, поне бе ударила нещо. И това бе по-голям успех от проучванията й на Знаците на Уирда.

Десет минаваше и тя имаше нужда от малко почивка след тренировките и ядовете с Каин и Елена. Затова реши да отиде в игралната зала. Бе твърде уморена, за да свири, и не можеше да играе карти сама със себе си. Билярдът й се стори най-добрият вариант. Тя взе стика с надеждата, че играта не е особено трудна.

Асасинът мина от другата страна на масата и отново се прицели. Пак пропусна. Стисна зъби и се изкуши да счупи с коляно стика на две. Играеше обаче едва от час — до полунощ щеше да е непобедима! Щеше да овладее тази тъпа игра! В противен случай масата отиваше за подпалки, с които щеше да разпали клада за Каин.

Селена удари топката с такава сила, че тя се насочи към черната стена и удари по пътя си три шарени съседки, преди да уцели топка номер 3 и да я запрати право към дупката.

Топката обаче спря да се търкаля точно на ръба.

Селена извика яростно и изтича до дупката. Разкрещя се на топката, а след това взе стика в ръка и го захапа. Най-накрая се успокои и хладнокръвно пусна топката в дупката.

— Това бе доста жалко представяне от страна на Асасин на Адарлан — отбеляза Дориан, докато влизаше.

Тя извика и се обърна към него. Бе облечена в туника и панталони, а косата й бе рошава. Той се подпря на масата и се усмихна, а тя поаленя до мораво.

— Ако смяташ да ме обиждаш, можеш да вървиш на... Тя размаха стика във въздуха, за да уточни точно къде може да отиде престолонаследника.

Той запретна ръкави и взе един от другите стикове.

— Пак ли ще хапеш пръчката? Защото ако е тъй, ще викна дворцовия художник да увековечи сцената.

— Не смей да ми се подиграваш!

— Леле, колко сме сериозни. — Той се прицели в бялата топка и я изпрати право към зелената, която се търкулна в дупката. — Безкрайно си забавна, когато подскачаш от яд.

За негова приятна изненада тя се разсмя.

— Радвам се, че ти е забавно — отвърна — аз съм бясна.

След което отново се прицели и отново пропусна.

— Може ли да ти покажа как става?

Той застана до нея и свали стика й долу. Избута я леко от мястото й и го зае. Сърцето му леко ускори ход.

— Виждаш ли как показалецът и палецът ми придържат горния край на стика? Трябва само да...

Тя го избута.

— Знам как да държа, идиот такъв.

След това отново пропусна

— Да, ама не се движиш както трябва. Нека ти покажа.

Това бе стар, стар и изтъркан номер, но въпреки това Дориан се протегна над нея и постави ръката си върху нейната. Смая се, когато лицето му пламна.

Очите му се преместиха на нея и с известно облекчение установи, че тя е още по изчервена.

— Ако не спреш да ме зяпаш и не започнеш инструкциите ще ти изтръгна очите и ще ги заменя с билярдни топки.

— Виж, просто трябва да. — Той й показа правилните стъпки и удари топката. Тя отиде в един ъгъл и след рикошета попадна в джоба — Виждаш ли? Ако го правиш, както трябва, се получава. Опитай отново.

Той взе пръчката. Тя изсумтя, но зае позиция, прицели се и удари. Бялата топка блъсна всички останали и предизвика пълен хаос на масата. Поне улучи нещо. Той вдигна триъгълника във въздуха.

— Една игра?

Часовникът удари два през нощта, когато спряха. По средата на играта бе наредил да им донесат поднос с десерти и макар й отначало да възразяваше, Селена излапа голямо парче шоколадов сладкиш и изяде половината и от неговото.

Той спечели всичките игри, но тя не го забеляза. Докато удряше топките, бе доволна и се хвалеше. Когато пропуснеше, яростта й бе по-люта от огньовете на ада. А той не можеше да си спомни кога за последно се бе смял толкова много. Когато не ругаеше или плюеше, тя говореше за книгите, които и двамата бяха чели, и в цялото бъбрене той имаше чувството, че не е говорила години и се страхуваше пак да не онемее.

Бе невероятно умна. Разбираше го, когато и говореше за история и политика — макар тя да твърдеше, че мрази последната. Имаше какво да каже дори за театъра! Той някак успя да й обещае, че ще я заведе на театър след края на съревнованието.

За миг настана неловко мълчание, но и то бързо отмина. Дориан се отпусна на стола си и подпря глава. Тя легна напряко върху на стола срещу неговия, а краката й увиснаха от облегалката. Загледа се в огъня и притвори очи.

— За какво си мислиш? — попита той.

— Не зная — отвърна Селена и отпусна глава на другата облегалка.

— Мислиш ли, че убийствата на Ксавие и другите шампиони са целенасочени?

— Може би. Има ли значение?

— Не

Тя махна мързеливо с ръка.

— Не ми обръщай внимание.

Но преди да я попита още нещо, тя заспа.

Искаше му се да знае повече за миналото й. Каол му бе казал, че идва от Терасон и че семейството й е мъртво. Нямаше представа какъв е бил животът й, как бе станала асасин, къде бе научила да свири на пиано... всичко това оставаше загадка.

Искаше да знае всичко за нея. Щеше му се тя да му го сподели. Дориан стана и се протегна. След това подреди стиковете и топките, а после си върна при заспалият асасин. Разтърси я леко и тя простена.

— Сега може и да искаш да заспиш тук, но на сутринта ще съжаляваш.

Почти без да отваря очи, Селена се изправи и се насочи към вратата. Когато стигна прага, той реши, че е добре някой да я води, за да не си счупи нещо. Опита се да не мисли за топлината на кожата й и я отведе до спалнята й, където тя се строполи направо върху завивките на леглото.

— Книгите ти са там — промърмори тя и посочи една купчина до кревата. Дориан бавно влезе в спалнята. Селена лежеше неподвижна, затворила очи. На различни места горяха три свещи. Той въздъхна и ги духна, преди да приближи кревата.

Дали вече бе заспала?

— Лека нощ. Селена — каза той. За пръв път я наричаше по име. Произнесе го лесно. Тя изхъмка нещо в отговор и не помръдна. На врата си носеше странна огърлица. Стори му се позната, все едно я е виждал и преди.

Погледна я за последно, след което взе книгите си и излезе от спалнята.

Дали щеше да остане същата, когато станеше шампион? Или в момента играеше роля, за да спечели това, което иска? Не му се струваше така. Не искаше да е така.

Когато се върна в стаята си, замъкът бе притихнал.

И потънал в мрак.

29.

По време на изпитанието следващия следобед Селена стоеше в тренировъчната зала със скръстени ръце и гледаше как Каин се бори с Грейв. Каин знаеше коя е тя, всичките й преструвки бяха напразни. Даже го бяха развеселили.

Тя стисна зъби, когато в тренировъчния кръг Каин и Грейв кръстосаха мечове. Изпитанието бе просто — всеки получаваше партньор и ако спечелеше дуела си, нямаше нужда да се притеснява от елиминация.

Загубилите обаче щяха да научат съдбата си от Бруло. Представилият се най-зле щеше да си събере багажа.

Грейв се представи достойно срещу Каин, макар тя да видя, че коленете му треперят от усилията. Нокс, който бе застанал зад нея, изсъска, когато Каин блъсна съперника си назад.

Каин се усмихваше по време на цялата битка и почти не се задъха. Селена стисна юмруци. След поредната размяна на удари Каин опря острието си в гърлото на Грейв и сипаничавият убиец се ухили, разкривайки гнилите си зъби.

— Отлична работа, Каин — изръкопляска Бруло.

Селена едвам запази спокойствие.

— Внимавай, Каин — обади се Верин зад нея. Къдравият крадец се подсмихваше. Не бе доволна от това, че трябва да се бие с него, но поне не й се бе паднал Нокс. — Малката те желае.

— Ти гледай себе си, Верин — предупреди го Нокс и сивите му очи пламнаха.

— Какво? — попита Верин. Сега вече и останалите шампиони, а и стражите, гледаха към тях.

Пелор, който стоеше наблизо, отстъпи с няколко крачки. Умно момче.

— Защитаваш ли я? — подигра се Верин. — Такава ли е сделката?

Тя си отваря краката пред теб, а ти бдиш като квачка над нея на тренировките?

— Млъквай, свиньо — сопна се Селена. Каол и Дориан се отлепиха от стената, на която се бяха облегнали, и приближиха тренировъчния кръг.

— Или какво? — попита Верин.

Нокс се напрегна и посегна към меча си, а Селена не отстъпи.

— Или ще ти изтръгна езика.

— Достатъчно! — излая Бруло. — Разберете се на ринга. Верин. Лилиан. Веднага!

Верин се усмихна като змия, а Каин го потупа по гърба. Крадецът влезе в описания с въглен кръг и изтегли меча си.

Нокс постави ръка на рамото й, а с крайчеца на окото си тя видя, че Дориан и Каол ги наблюдават внимателно. Не им обърна внимание.

Бе й дошло до гуша от преструвките. И от Каин.

Верин вдигна меча си и отметна русите кичури от очите си.

— Да видим колко струваш.

Тя тръгна към него, без да вади оръжието си. Усмивката на Верин се разшири и той вдигна острието.

Замахна, но Селена удари с юмрук ръката му и оръжието полетя във въздуха. Миг по-късно дланта й удари лявата му ръка и я избута настрани. Той се олюля назад и тя вдигна крак, а очите му си изцъклиха, когато петата й го блъсна в гърдите.

Ритникът го запрати назад и той се просна на пода извън кръга, елиминиран незабавно. Всички в залата замлъкнаха.

— Кажи ми още нещо накриво — изръмжа тя — и следващия път ще използвам меча си.

Тя се обърна към Бруло и видя, че лицето му бе застинало.

— Урок и за теб, Майсторе — каза тя. — Намери ми истински мъже, с които да се бия. Тогава може и да се старая повече.

Тя мина покрай ухиления Нокс, спря пред Каин и се втренчи в лицето му. Лице, което можеше да е красиво, ало не принадлежеше на чудовище.

Усмихна се като отровна змия и му каза:

— Ето ме. Малкото кученце.

— Което не спира да джафка — проблеснаха тъмните очи на Каин.

Тя посегна към меча си, но се овладя навреме.

— Ще си говорим, след като спечеля турнира.

Обърна му гръб, преди той да успее да отвърне.

След това само Нокс дръзна да говори с нея. Изненадващо, Каол не й се скара.

Когато се прибра в покоите си след края на изпитанието, Селена се загледа в снежинките, които падаха по хълмовете отвъд Рифтхолд. Те сякаш летяха към нея като предвестници на задаваща се буря. Късното следобедно слънце оцветяваше облаците в жълтеникавосиво и караше небето да изглежда необичайно ярко. Всичко бе някак призрачно, все едно хоризонтът изчезваше зад хълмовете и тя бе пленница в един стъклен свят.

Селена се отдалечи от прозореца и спря пред гоблена и изображението на кралица Елена. Често бе мечтала за приключения, за древни заклинания и лукави крале. Не й бе хрумвало обаче, че ще се бори за свободата си. А и винаги си бе представяла, че ще има помощник — добър приятел, еднорък войник или нещо подобно.

Не си бе представяла, че ще бъде толкова... сама.

Искаше й се Сам да е с нея. Той винаги знаеше какво трябва да направи, винаги й пазеше гърба, все едно дали тя го искаше, или не. Би дала всичко, ако можеше да е до нея сега.

Очите й засмъдяха и Селена постави ръка на амулета. Металът бе топъл и някак успокояваш. Тя направи крачка назад от гоблена, за да го разгледа по-добре.

В центъра имаше елен, величествен и жизнен. Той гледаше към Елена и символизираше рода Терасен, кралството, основано от баща й Бранън. Напомняше, че макар да е станала кралица на Адарлан, Елена все пак бе от Терасен.

Също като Сатена. Където и да отидеше. Терасен си оставаше част от нея.

Заслуша се във виещия вятър и въздъхна.

„Намери злото в замъка. "

Та какво по-зло от самия крал?

В другият край на замъка Калтейн Ромпие изръкопляска учтиво, когато трупата акробати завършиха представлението си. В действителност бе облекчена, че е приключило Не й бе забавно да наблюдава селяци, които подскачат с часове в ярките си дрехи, но на кралица Джорджина й харесваше. Именно тя я бе поканила да седне до трона днес. Това бе голяма чест, уредена с помощта на Перингтън.

Калтейн знаеше, че Перингтън я желае. И ако искаше, лесно можеше да стане негова херцогиня. За нея обаче това не бе достатъчно. Не и при положение, че Дориан е още ерген. През последната седмица главата й бумтеше и сега сякаш в нея отекваха думите: „Не е достатъчно. Не е достатъчно. Не е достатъчно". Дори докато спеше, болката я настигаше и изкривяваше в сънищата й в толкова ужасни кошмари, че когато се събудеше, не можеше да си спомни къде се намира.

— Колко забавно, Ваше Величество — каза Катгейн за акробатите, докато те събираха вещите си.

— Вълнуващи са, нали? — отвърна кралицата със светнали очи и се усмихна на Калтейн. В този момент придворната усети толкова силна болка в главата, че трябваше да стисне юмруци и да ги скрие в оранжевата си рокля.

— Съжалявам, че принц Дориан не можа да ги види — рече Калтейн.

— Веднъж Негово Височество спомена колко му е забавно да идва тук.

Излъга с лекота и това малко притъпи главоболието й.

— Дориан е казал това? — повдигна кестенявата си вежда кралицата.

— Това изненадва ли, Ваше Величество?

— Мислех, че синът ми мрази тези събития — постави ръка на сърцето си кралицата.

— Ваше Величество — прошепна тя, — заклевате ли се да не казвате нито дума?

— За какво? — прошепна в отговор кралицата.

— Принц Дориан ми каза нещо.

Кралицата хвана ръката на Калтейн.

— Какво ви е казал?

— Че причината да не идва тук, е, че е срамежлив.

Кралицата се отдръпна. Светлината в погледа й бе угаснала.

— Обяснявал ми е това поне сто пъти. Надявах се да ми съобщите нещо интересно, лейди Калтейн. Като например, че си е харесал някоя млада дама.

Лицето на Калтейн пламна и сърцето й заби безмилостно. Допуши й се, но до края на придворния бал оставаха часове, а щеше да е невъзпитано да си тръгне преди Джорджина.

— Чух — каза кралицата под носа си, — че има такава млада дама, по никой не знае коя е. Или поне името й не говори нищо. Вие познавате ли я?

— Не, Ваше Величество. — Калтейн с мъка скри раздразнението си. Жалко. Надявах се поне Вие да знаете. Такова умно момиче сте!

— Благодаря ви. Ваше Величество. Много сте мила.

— Глупости! Отлично преценявам хората и разбрах колко сте интелигентна още щом стъпихте в двора. Само вие сте достойна за мъж като Перингтън. Жалко, че не срещнахте първо моя Дориан!

„Още не, още не" — запя болката. Това беше моментът на Калтейн.

— Дори да бях — засмя се тя, — Ваше Величество едва ли би одобрила. Аз съм с твърде нисш произход за сина ви.

— Красотата и умът ви компенсират.

— Благодаря ви, Ваше Величество! — Сърцето на Калтейн ускори ритъма си.

Щом кралицата я одобряваше... На Калтейн й бе трудно да мисли. Кралицата се намести на трона си и плесна два пъти с ръце. Засвири музика, която Калтейн не чу.

Перингтън й бе дал обувките.

Сега бе моментът да танцува.

30.

— Не си съсредоточена.

— Напротив — процеди през зъби Селена и опъна тетивата още повече.

— Давай тогава — отвърна Каол и посочи мишената на най-далечната стена в изоставения коридор. Невъзможна цел за всеки, освен за нея. — Да видим дали ще се справиш.

Тя завъртя очи и изправи гръб. Тетивата потръпна в ръката й и асасинът наклони леко острието на стрелата.

— Ще удариш лявата стена — отбеляза той и кръстоса ръце.

Тя му се усмихна лукаво и пусна стрелата, без да го изпуска от поглед. Той повдигна вежди.

Жуженето на стрелата изпълни коридора преди глухия звук от удара. Двамата обаче останаха загледани един в друг. Очите му изглеждаха леко почервенели. Явно не бе спал достатъчно през трите седмици, минали след смъртта на Ксавие.

Но и тя не спеше добре. Будеше се и при най-малкия шум, а Каол все още не бе открил кой избива шампионите един по един. За нея обаче нямаше значение кой е убиецът, а как подбира жертвите си? Нямаше никаква схема, а вече петима бяха мъртви. Освен съревнованието те нямаха никаква връзка помежду си. Селена не бе присъствала на местопрестъплението на някое от другите убийства, за да види дали и там е имало нарисувани с кръв Знаци на Уирда по стените. Въздъхна и раменете й увиснаха.

— Каин знае коя съм — прошепна тя и свали лъка.

Лицето му остана безизразно.

— Как?

— Перингтън му е казал. А Каин каза на мен.

— Кога? — Никога не го бе виждала толкова сериозен. Това накара нещо в нея да се напрегне.

— Преди няколко дни — излъга тя. Бяха минали седмици от сблъсъка им. — Бях в градината с Нехемия... и стражите й, не се безпокой... когато той приближи. Знае всичко за мен, включително и че не разкривам пълните си способности пред останалите.

— Смяташ ли, че и другите шампиони знаят?

— Не — отвърна тя, — не мисля. Нокс например няма представа.

— Значи всичко е наред — постави ръка на меча си Каол. — За жалост, изненадата вече не е на наша страна. Ще трябва да победиш Каин в честен дуел.

Тя си позволи полуусмивка.

— Да знаеш, че звучиш все едно започваш да вярваш в мен.

Той отвори уста да каже нещо, но тогава иззад ъгъла долетя звук от тичане. Двама стражи се появиха пред Каол и спряха, за да му отдадат чест.

Той им даде миг да си поемат дъх и попита:

— Да?

Единият от стражите, застаряващ мъж с оредяла коса, му отдаде чест за втори път и каза.

— Капитане, нужен сте ни.

Лицето на Каол остана безизразно, но раменете му се изправиха и той вдигна брадичка.

— Какво има? — попита. Прекалено бързо, поне според Селена. Личеше си, че е развълнуван.

— Още един труп — отвърна стражът. — В слугинските помещения. Вторият страж, слабичък и крехък на вид младеж, бе пребледнял като мъртвец.

— Видял си трупа? — предположи Селена.

Стражът кимна.

— Пресен ли е?

Каол я погледна предупредително.

— От миналата нощ — отвърна стражът. — Или поне така смятат, защото кръвта е наполовина засъхнала.

Очите на Каол бяха объркани, чудеше се какво да прави. Изпъчи се.

— Искаш ли да докажеш колко те бива? — попита я.

— Нима е необходимо? — отвърна тя и постави ръце на кръста си. Той даде знак на стражите.

— Ела се мен — рече през рамо, а тя го последва и се усмихна въпреки трупа.

Докато тръгваха, Селена погледна назад към мишената.

Каол беше прав. Бе я пропуснала с петнайсет сантиметра наляво.

За щастие, някой бе създал някакво подобие на ред преди да пристигнат. Въпреки това Каол трябваше да си проправи път пред тълпа слуги и стражи. Селена стоеше плътно зад него. Когато стигнаха сцената на убийството, ръцете й увиснаха, а капитанът изпсува изненадващо сочно.

Тя не знаеше накъде да гледа. Към тялото, чиито гърди бяха разпрани, към мястото на лицето, което липсваше заедно с мозъка, към следите от нокти в земята, или към двата Знака на Уирда, изрисувани от двете страни на трупа с въглен. Кръвта й замръзна във вените. Вече нямаше как да се преструва, че няма връзка между убийствата и Знаците.

Тълпата не спря да шуми, когато Каол приближи мъртвеца и се обърна към един от стражите.

— Коя е жертвата?

— Верин Ислич — отвърна Селена преди стражът да успее да отговори. Тя можеше да познае къдравата му коса навсякъде — Верин бе един от лидерите в съревнованието от самото начало. Който и да го бе убил...

— Що за животно може да остави такива дири? — попита тя, но нямаше нужда да чуе от отговора на Коал, за да се досети, че и той не знае нищо повече от нея. Следите от ноктите бяха дълбоки  поне сантиметър навътре в пода. Тя се приведе до тях и прокара пръст по външния ръб. Бе назъбен, но чист разрез в каменния под. Навъси се и разгледа останалите следи.

— Няма кръв от ноктите — каза и извърна глава през рамо, за да погледне към Каол. Той коленичи до нея и тя посочи следите. — Чисти са.

— Какво означава това?

Тя се намръщи и се опита да потисне проникващия в костите й мраз.

— Който и да е направил това, е острил ноктите си, преди да го изкорми.

— И защо това е важно?

Тя се изправи, погледна към коридора, а след това отново клекна.

— Важно е, защото ни казва, че нещото е имало време да го направи и после да нападне.

— Може да ги е острело, докато чака.

Тя поклати глава.

— Факлите по стените са почти изгорени. Няма знак да са били загасени преди нападението, няма следи от пепелява вода. Верин е загинал миналата нощ и факлите все още са пламтели, докато е умирал.

— И?

— Виж коридора. Най-близката врата е на петнайсет метра по-надолу, а най-близкият ъгъл — още по-далеч. Щом факлите са горели...

— Верин е можел да види съществото, преди то да го докопа.

— Защо тогава е приближил? — попита тя. Говореше повече на себе си, отколкото на него. — Ами ако не е било животно? Ако е било човек? Човек, който е обезвредил Верин, преди да призове съществото си? — Посочи към краката му. — Глезените му са прерязани с нож, така че да не може да избяга. Селена застана до тялото, като внимаваше да не разбута Знаците, изписани на земята, след което повдигна студената вкочанена ръка на Верин.

— Виж му ноктите. — Тя извади със собствения си нокът калта изпод неговите и я размаза по дланта си. — Виждаш ли? — подаде ръка на Каол, за да я разгледа, — прах и камъчета. — Избута ръката на Верин настрани и разкри бледите линии по камъка под нея. — Следи от нокти. Отчаяно се е опитвал да се измъкне, драпал е с ръце. През цялото време е бил жив, докато съществото е точело нокти, а господарят му е наблюдавал.

— И какво означава всичко това?

Тя се усмихна мрачно.

— Че си загазил.

Лицето на Каол пребледня, но в този момент Селена осъзна нещо друго.

Че може би убиецът на шампионите и загадъчното зло, споменато от кралица Елена. са едно и също нещо.

Седнала на масата за хранене, Селена прелистваше книгата.

Нищо, нищо, нищо. Бе разглеждала страниците отново и отново с надеждата да открие двата Знака, издълбани край тялото на Верин. Все трябваше да има някаква връзка.

Спря, когато попадна на карта на Ерилея. Картите винаги й бяха интересни, имаше нещо вълшебно в това да разбереш точното разположение на някое място спрямо останалите по земята. Селена внимателно прокара пръст по източния бряг, като започна от юг — от Банджали, столицата на Ейлве, и продължи с криволичене нагоре по целия път към Рифтхолд. Стигна до Мий, а след това на север и навътре в континента до Оринт. Подир това обратно към морето и Сурийското крайбрежие и за финал до края на континента и Северно море отвъд него.

Загледа Оринт, града на светлината и учението, перлата на Ерилея, столицата на Терасен. Нейният роден край.

Селена затвори книгата.

Огледа се наоколо и въздъхна. Когато успееше да заспи, сънищата й се изпълваха с древни битки, с мечове с очи, със Знаци на Уирда, които фучаха около нея и я заслепяваха с ярките си цветове. Можеше да види бляскавите доспехи на елфи и смъртни, да чуе сблъсъка на щитове и ръмжането на свирепи зверове, да подуши кръвта и гниещите трупове около себе си. А когато се събудеше, намираше още смърт.

Асасинът на Адарлан потрепери.

— О, още си будна. Чудесно — рече Дориан и Селена скочи от мястото си, за да види как престолонаследникът приближава.

Изглеждаше уморен и разрошен. Тя отвори уста, след което поклати глава.

— Какво търсиш тук? Вече е почти полунощ, а утре ме чака изпитание.

Не можеше да отрече, че присъствието му я успокоява. Създанието, което елиминираше шампиони, и неговият повелител атакуваха само когато жертвите им са сами.

Засега.

— От литература си преминала към история? — попита той, огледа книгите на масата й и зачете заглавията им. — „Кратка история на съвременна Ерилея", „Символите на властта”, „Ейлвийски култура и обичаи".

Той повдигна вежда.

— Чета каквото ми е интересно.

Принцът седна на леглото й, а кракът му докосна нейния.

— Има ли някаква връзка между всички тези книги?

— Не — отвърна тя и не го лъжеше, макар да се бе надявала да намери нещо за Знаците на Уирда, и по-точно какво означава присъствието им край труп. — Предполагам, че си научил за смъртта на Верин.

— Разбира се — каза той и красивото му лице помръкна. Внезапно тя почувства близостта на крака му, но нямаше сили да се отмести.

— Не те ли притеснява това колко много шампиони са вече избити брутално от някакъв подивял звяр?

Дориан се приведе напред и погледите им се срещнаха

— Всички убийства се случват на тъмни изолирани места Ти винаги си под стража, а покоите ти са под постоянно наблюдение.

— Не се безпокоя за себе си — отвърна остро тя и се отдръпна. Това не бе съвсем вярно. — Просто смятам, че създава лошо впечатление за великия ти баща.

— И откога се загрижи за репутацията на великия ми баща?

— Откакто станах шампион на сина му. Може би няма да е зле, ако отделиш малко внимание на убийствата, преди да спечеля тази нелепа надпревара просто защото съм последната оцеляла.

— Други изисквания? — попита той. Бе толкова близо, че устните им можеха да се докоснат... стига тя да дръзнеше.

— Ще ти кажа, ако се сетя. — Очите им приковаха едни други и тя се усмихна бавно.

Какъв човек бе този престолонаследник. не искаше да го признава, но й бе приятно, че е наоколо, макар да бе Хавилиард.

Тя прогони следите от нокти и труповете без мозъци от мислите си.

— Защо си толкова рошав? Да не би Калтейн да те е докопала?

— Калтейн? Не, за щастие. Но имах отвратителен ден. Кученцата се оказаха непородисти и.. — Той се хвана за главата.

— Кученца?

Да, една от кучките ми роди наскоро мелези. Бяха твърде малки, за да съм сигурен, но сега. е, надявах се на чистокръвни.

— За жени ли говориш, или за кучета?

— А на теб за какво ти се говори? — усмихна се лукаво той.

— Млъкни — изсъска тя и той се изкикоти.

—А ти защо си толкова рошава? — Усмивката му помръкна. — Каол ми каза, че те е завел до тялото. Надявам се не е било прекалено противно.

— Спокойно. Просто не спах добре.

— Нито пък аз — призна той. — Ще ми посвириш ли на пианото? Селена тропна с крак по пода. Не знаеше как може така умело да сменя темата.

— Не, естествено.

— Свириш прекрасно.

— Да знаех, че някой слухти, нямаше да свиря изобщо!

— Защо музиката е толкова лична за теб? — Той се облегна назад в стола си.

— Не мога да свиря, без да... няма значение.

— Не, кажи ми!

— Не е нещо интересно.

— Спомени ли събужда?

Тя го погледна, за да види дали не й се подиграва.

— Понякога.

— За родителите ти? — Той се протегна, за да й помогне да подреди останалите книги.

— Не говори глупости — изправи се внезапно Селена.

— Извинявай, че любопитствах.

Тя не отговори. Вратата в съзнанието й, която пазеше плътно затворена, бе открехната от въпроса и тя отчаяно се опитваше да я затръшне отново. Но лицето му толкова близо до нейното.

Тя все пак успя да затвори и заключи вратата.

— Просто — каза Дориан в пълно неведение за битката, през която бе преминала — не знам нищо за теб.

— Ами, аз съм асасин — успокои дишането си тя. — Какво повече има да знаеш?

— Да — въздъхна той, — но какво лошо има в това да разбера повече? Като например как си станала асасин и какъв е бил животът ти преди това?

— Не е интересно.

— На мен не би ми било скучно.

Тя не отговори.

— Моля те? Само един въпрос и обещавам, че няма да е твърде личен.

Устата й се изкриви и тя погледна към масата. Какво лошо можеше да стане, ако я питаше нещо? А и тя можеше да не отговори.

— Хубаво. Питай.

— Трябва ми малко време, за да измисля хубав въпрос — ухили се той.

Селена завъртя очи, но седна. След няколко секунди той попита:

— Защо обичаш музиката толкова?

— Нали нямаше да е твърде лично? — направи гримаса тя.

— Това лично ли е? Все едно те питах защо обичаш да четеш?

— Не, не. въпросът ти е хубав. — Тя въздъхна и се загледа в масата. — Обичам музиката — каза бавно, — понеже, когато я чуя. потъвам в себе си. Не знам дали има смисъл в думите ми, но ставам едновременно пълна и празна. Мога да почувствам как земята се върти около мен. Когато свиря. това е моментът, в който не руша. В който творя. — Тя прехапа устна. — Исках да бъда лечителка. Преди да стана. преди това да се превърне в професия, когато бях прекалено малка. Исках да лекувам. — Сви рамене. — Музиката ми напомня за това чувство. — Засмя се. — На никого не съм казвала Не ми се смей!

Той поклати глава и усмивката изчезна от лицето му

— Не ти се смея... просто...

— Не си свикнал някой да е искрен с теб?

— Ами, да.

— Сега е мой ред — усмихна се тя. — Имам ли ограничения?

— Не — постави ръце зад главата си той. — Аз не съм толкова потаен като теб.

Селена направи гримаса, замислена над въпроса си.

— Защо не си се оженил още?

— Да се оженя? Ама аз съм на деветнайсет!

— Но си принц.

Той скръсти ръце и тя се опита да игнорира мускулите, които изпънаха ризата му.

— Питай друго.

— Не става. Искам да чуя отговора. Трябва да е интересен, щом се дърпаш.

Дориан погледна към прозореца и към снега, който танцуваше навън.

— Неженен съм — отвърна тихо, — защото ми е противна мисълта да се събера с жена, която е по-глупава от мен. Това ще означава гибел за душата ми.

— Бракът е договор пред закона, а не нещо свято. Като престолонаследник трябва да си го осъзнал. Ако ти наредят да се ожениш по сметка? Война ли ще започнеш, само и само да опазиш романтичните си идеи?

— Нещата не са толкова прости.

— Ами ако баща ти нареди да се ожениш за някоя принцеса, за да подсилиш империята му?

— Татко си има армия за това.

— А и можеш да обичаш друга. Бракът не те ограничава.

Сапфирените му очи заблестяха.

— Човек се жени за този, когото обича — рече той — и за никой друг.

Тя се изсмя.

— Подиграваш ми се! — обвини я той.

— Заслужаваш го. Казах ти нещо искрено, а ти ми говориш глупости.

— Обичаш да съдиш хората.

— За това имаме ум. Да отсъждаме кое е правилно и кое грешно.

— А сърцето не е ли, за да спестяваме на другите жестоките присъди на разума?

— Добре казано, Ваше Височество — погледна го кисело тя, — а сега стига. Не съм те обидила толкова лошо.

— Опита се да сринеш мечтите ми. Сякаш майка ми не ми стига. Просто си жестока.

— Практична съм. Има разлика. Ти си престолонаследник на Адарлан, в позиция си да направиш Ерилея по-добро място. Място, в което истинската любов не е задължителна, за да има щастлив финал.

— И какъв свят трябва да създам, за да може това да стане истина?

— Свят, в който хората се управляват сами.

— Говориш за анархия и измяна.

— Не говоря за анархия. Наречи ме изменница, ако искаш. Вече съм осъдена за убийства.

Той я приближи и ръцете му докоснаха нейните. Бяха загрубели, топли и здрави.

— Не можеш да се сдържиш да отговориш на всяка моя дума, нали?

Тя се почувства неспокойно, но не помръдна. Нещо се бе събудило в погледа му.

— Очите ти са много странни — продължи той, — никога не съм виждал такъв златист оттенък.

— Ако се опитваш да ме омаеш с ласкателства, няма да стане.

— Просто наблюдавах. Не опитвам нищо. — Той се загледа в ръката си, която все още докосваше нейната. — Откъде взе този пръстен? Тя сви ръка в юмрук и я отдръпна от неговата. Аметистът на пръстена й заблестя на светлината на огъня.

— Подарък е.

— От кого?

— Не ти влиза в работата.

Той сви рамене, но Селена знаеше, че не бива да му казва. Че Каол не би искал Дориан да разбере.

— Ще ми се да зная кой дава пръстени на моя шампион...

Начинът, по който яката на синия му жакет подчертаваше врата му, й пречеше да остане спокойна. Искаше да го докосне, да проследи линията между смуглата кожа и златистия ръб на дрехата.

— Билярд? — попита Селена и се изправи. — Имам нужда от още един урок.

Без да изчака отговора му, тръгна към игралната зала. Все още искаше да е до Дориан и да затопля кожата му с дъха си. Това й харесваше.

По-лошо.

Харесваше него.

Каол наблюдаваше Перингтън от масата си в трапезарията. Когато бе съобщил на херцога за смъртта на Верин, онзи сякаш не се притесни особено. Каол огледа подобната на пещера зала. Повечето от покровителите на шампионите се държаха по обичайния начин. Идиоти. Ако Селена бе права, убиецът можеше да е един от тях. Но кой от кралските съветници би направил подобно нещо? Каол изпъна крака под масата и отново насочи вниманието си към Перингтън.

Бе виждал как херцогът използва големия си ръст и титлата си, за да печели съюзници сред съветниците и да всява страх сред съперниците си. Не това обаче бе привлякло вниманието на капитана на стражата тази вечер. По-скоро го вълнуваха миговете между усмивките и смеха, когато на лицето на херцога падаше сянка. Не бе ядосан или възмутен, но нещо го тревожеше. Бе толкова странно, че Каол си поръча допълнителна порция, за да остане и да види дали ще го забележи отново.

И след малко се случи. Очите на Перингтън потъмняха, лицето му се проясни, все едно е прозрял истината за света и е разбрал, че в него няма нищо хубаво и светло. Каол се облегна на стола си и отпи от водата.

Той не знаеше много за херцога и никога не му бе имал доверие. Дориан също, особено след идеята да задържат Нехемия за заложница, за да принудят ейлвийските бунтовници да сътрудничат. Херцогът обаче бе сред най-верните съветници на краля и не беше давал повод за съмнения — демонстрираше единствено сляпа вяра в правото на Адарлан да завладее всичко.

Калтейн Ромпие стоеше през няколко стола от него. ^ол вдигна леко вежди. Нейните очи също следяха Перингтън, но не със страстта на влюбена жена, а със студена пресметливост. Къде ли бе Дориан? Принцът не бе дошъл на вечеря нямаше го и в кучкарника. Каол отново се взря в херцога. И ето!

Погледът на Перингтън попадна върху черния пръстен на лявата му ръка и помръкна, а зениците му нараснаха и сякаш изпълниха целите очи. Мигът отмина и очите му отново станаха нормални.

Каол погледна към Калтейн. Дали бе видяла същото.

Не — лицето й оставаше непроменено. Нямаше смущение, нито изненада. Погледът й бе празен, все едно се чудеше дали жакета му ще отива с роклята й. Каол се изправи и дояде ябълката си на излизане от столовата. Всичко това бе странно, но той си имаше достатъчно грижи. Херцогът бе амбициозен, но не бе заплаха за замъка и обитателите му

Докато вървеше към покоите си обаче, капитанът на стражата не можеше да се отърве от чувството, че херцог Перингтън също го бе наблюдавал.

31.

Някой стоеше до леглото й.

Селена разбра това много преди да отвори очи, и полека посегна под възглавницата си, за да извади саморъчно направения си нож.

— Това е съвсем ненужно — проговори жената. Селена разпозна гласа на Елена и се изправи рязко. И би било напълно неефективно.

Кръвта на асасина застина при вида на призрака на първата кралица на Адарлан. Елена изглеждаше съвсем истинска, но очертанията на тялото й блестяха, все едно бе направена от звездна светлина. Дългата сребриста коса падаше около красивото й лице.

Тя се усмихна, когато Селена остави смехотворния си нож настрана.

— Здравей, дете — каза кралицата.

— Какво искаш? — попита Селена, но тихо. Не знаеше дали сънува и дали стражите я чуват. Напрегна се. Краката й бяха готови за скок от леглото може би към балкона, тъй като Елена стоеше между нея и вратата.

— Дошла съм да ти напомня, че трябва да спечелиш съревнованието.

— Така и смятам да направя. — За това ли я бяха събудили? — Но не заради теб — добави студено. — Правя го за свободата си. Имаш ли да ми кажеш нещо полезно, или ми се яви, за да ме подразниш?

Или може би ще ми разкриеш нещо повече за чудовището, което убива шампионите един по един?

Елена въздъхна и вдигна очи към тавана.

— Не знам много повече от теб.

Когато Селена се намръщи, кралицата добави:

— Още ми нямаш доверие, разбирам. С теб обаче сме от една страна, независимо дали го вярваш, или не. — Тя сведе поглед към асасина. — Дойдох да те предупредя, за да внимаваш отдясно.

— Моля? — наклони глава Селена. — Какво означава това?

— Погледни надясно. Ще откриеш отговорите там.

Селена погледна надясно, но видя единствено гоблена, който скриваше гробницата. Отвори уста да отговори, но когато се обърна отново към Елена, кралицата бе изчезнала.

По време на изпитанието на следващия ден Селена разгледа малката маса пред себе си и всичките бокали, поставени по нея. Бяха минали две седмици от Самхейн и макар да бе издържала още едно от изпитанията — мятане на ножове, за нейно облекчение, — още един шампион бе намерен мъртъв преди два дни. Меко казано, в последно време имаше проблеми със съня. Когато не търсеше значението на Знаците на Уирда около труповете, прекарваше по-голямата част от нощите си ококорила очи към вратите и прозорците, очакваща да чуе дращенето на нокти по камъните. Стражите пред покоите й не я успокояваха — ако съществото бе способно да кърти мрамор, можеше да се справи и с тях.

Бруло стоеше хванал ръце зад гърба си на входа на тренировъчната зала и наблюдаваше тринайсетте останали състезатели, които стояха пред тринайсет маси. Погледна към часовника и Селена направи същото. Оставаха й пет минути — пет минути, през които трябваше не само да определи отровите в седемте бокала, но и да ги подреди от най-слабата до най-смъртоносната.

Истинското изпитание обаче идваше на края на петте минути, когато трябваше да пият от бокала, който им се струва най-безобиден. Ако сгрешаха...

Въпреки противоотровите щеше да е неприятно. Селена изпъна шия, вдигна един от бокалите и го подуши. Сладко. Прекалено сладко. Тя завъртя десертното вино, което използваха, за да прикрият сладостта, но в бронзовия бокал бе трудно да се види цвета. Бръкна с пръст вътре и огледа червената течност, която закапа от нокътя й.

Беладона. Определено беше беладона.

Погледна към другите бокали, които бе разпознала. Бучиниш. Кървав корен. Самакитка. Олеандър.

Подреди бокалите в този ред и постави беладоната точно преди бокала, пълен със смъртоносна доза олеандър. Оставаха й три минути.

Селена взе предпоследния бокал и го подуши. А после отново. Не миришеше на нищо.

Тя се отмести от масата и подуши въздуха с надеждата да прочисти ноздрите си. Когато опитваха парфюми, хората понякога губеха обонянието си след прекалено много подушвания. Отново помириса бокала и потопи пръста си в него. Миришеше на вода, изглеждаше като вода...

Може би беше вода. Тя остави чашата и взе последния бокал. Но когато го подуши, виното в него нямаше специфичен аромат. Изглеждаше съвсем обикновено. Прехапа устни и погледна към часовника. Оставаха й две минути.

Някои от останалите шампиони ругаеха под нос. Който сбъркаше реда, щеше да си изпати лошо.

Селена отново подуши бокала и си припомни всички отрови без аромат, за които бе учила. Никоя от тях не се комбинираше успешно с вода, не и без да я оцвети.

Тя взе бокала с виното и огледа течността. Виното можеше да прикрие голям брой смъртоносни отрови. Но коя ли бе вътре?

На масата вляво от нея Нокс прокара ръце през тъмната си коса. Имаше три бокала пред себе си, а останалите четири бе наредил зад тях. Оставаха деветдесет секунди.

Отрови, отрови. Устата й пресъхна. Ако изгубеше, Елена щеше ли да я преследва и в гроба?

Погледна надясно и видя кльощавия млад асасин Пелор да я гледа. Бе стигнал до същите два бокала, с които тя се бореше. Тя видя как той поставя водата в края на масата — където бе най-отровното питие — и бокала с вино в другия й край.

Очите им се срещнаха и той едва доловимо кимна, след което постави ръце в джобовете си. Бе готов.

Селена се обърна към бокалите си, преди Бруло да ги види.

Отрови. Това бе казал Пелор по време на първото изпитание. Че е обучен отровител.

Погледна към него с крайчеца на окото си. Стоеше от дясната й страна.

„Погледни надясно."

Полазиха я тръпки. Елена не я бе излъгала.

Пелор се загледа в часовника, който отброяваше последните секунди от изпитанието. Защо му бе обаче да й помага?

Тя премести бокала с водата в края на редицата и постави винения първи.

Защото освен нея Каин най-много обичаше да тормози Пелор. И защото когато бе в Ендовиер, съюзниците й не бяха любимци на палачите, а напротив — най-мразените. Аутсайдерите се подкрепяха един друг. Никой от другите шампиони не обръщаше внимание на Пелор — нито дори Бруло, който, изглежда, бе забравил за твърдението му, че силата му е в отровите. Иначе нямаше да ги пусне да минават през изпитанието толкова открито.

— Времето изтече. Подредете окончателно чашите си — рече Бруло и Селена загледа бокалите си за последно. Дориан и Каол я наблюдаваха от другия край на залата, скръстили ръце. Дали не бяха забелязали помощта на Пелор?

Нокс звучно изпсува и подреди останалите бокали в редица. Много от състезателите направиха същото. Противоотровите бяха подръка в случай на грешка — и когато Бруло мина покрай масите и накара шампионите да пият, започна да ги подава често. Повечето смятаха, че виното без нищо е капан и го поставяха на края на масата. Дори Нокс получи противоотрова, бе поставил самакитката на първо място.

За голяма нейна радост Каин стана морав, тъй като бе изгълтал беладоната. Прииска й се Бруло да няма противоотрова за него. Засега никой не бе спечелил изпитанието.

Един от шампионите изпи водата и падна на земята преди Бруло да успее да му даде противоотровата. Кървавото проклятие — отвратителна отрова, носеща болезнена смърт. Дори малки количества от нея предизвикваха силни халюцинации и чувство за дезориентация. За щастие, Майсторът на оръжията го принуди да изпие противоотровата, но пак трябваше да отведат шампиона в лечебницата на замъка.

Най-сетне Бруло спря пред нейната маса, за да разгледа редицата бокали. Лицето му не разкри нищо, когато каза:

— Давай.

Селена погледна към Пелор, чиито лешникови очи проблеснаха, докато тя надигаше чашата си. Отпи глътка от виното.

Нищо. Нямаше странен вкус, нито пък неприятно чувство. Някои отрови отнемаха време, докато подействат, но...

Бруло протегна юмрук към нея и стомахът й се сви. Дали не държеше противоотрова?

Но той само разпери пръсти и я потупа по гърба.

— Браво, добра работа. Това е просто вино — рече той. Шампионите замърмориха зад гърба му.

След това приближи Пелор — последния шампион. Младежът изпи чашата с вино, а Бруло му се ухили и го хвана за рамото:

— Още един победител!

Покровителите и треньорите заръкопляскаха, а Селена се усмихна благодарно към асасина. Той също й се ухили и почервеня като косата си.

Е, какво толкова, бе излъгала, но спечели. Можеше да сподели битката със съюзник.

И, да, Елена я пазеше. Това обаче не променяше нищо. Дори пътищата им с древната кралица да се кръстосваха, тя нямаше да стане шампион на краля, за да служи на призрак, който два пъти отказва да разкрие целта си.

Дори и Елена да й кажеше как да спечели турнира.

32.

След като прекъснаха урока си, за да се разходят, Селена и Нехемия тръгнаха из просторните коридори на замъка, а стражите ги последваха. Каквото и да мислеше Нехемия за цялата охрана, която следваше Селена по петите, тя никога не каза и дума. Въпреки че до Юледа оставаше още месец — а финалният дуел бе едва пет дни след това, — всеки ден преди вечеря Селена и принцесата прекарваха заедно по един час, който разпределяха равномерно между ейлвийския и общия език. Селена караше Нехемия да чете от книгите в библиотеката, а след това й казваше да преписва, докато буквите не станат перфектни.

Откакто бе започнала уроците си, принцесата значително бе подобрила общия си език, но момичетата все още говореха на ейлвийски. Може би за да се отпуснат, може би заради удоволствието от това да виждат повдигнатите вежди и зяпнали уста, когато другите ги чуеха, а също и за да запазят разговорите си поверителни — която и да бе причината, асасинът предпочиташе ейлвийския. Поне бе научила нещо полезно от Ендовиер.

— Днес си доста мълчалива — каза Нехемия. — Станало ли е нещо? Селена се усмихна немощно. Разбира се, че бе станало нещо. Почти не бе спала миналата нощ, а я бе изкарала в очакване на зората. Още един шампион беше загинал. А и все още оставаше проблемът със заповедите на Елена.

— Четох до късно, това е всичко.

Влязоха в част от замъка, която Селена не бе виждала преди.

— Чувствам, че си силно обезпокоена — внезапно каза Нехемия, — но не казваш почти нищо. Никога не споделяш проблемите си, но очите те издават.

Толкова ли бе прозрачна?

— Ние сме приятелки продължи тихо Нехемия. Ако ти трябвам, ще съм до теб.

Гърлото на Селена се стегна и тя сложи ръка върху рамото на принцесата.

— От много време никой не ме е наричал приятелка — отвърна асасинът. — Аз.... — Черен спомен изплува в съзнанието й, но тя го прогони. — Има неща за мен. — И тогава го чу. Звукът, който оглушаваше сънищата й. Тропотът на копита. Селена тръсна глава и той спря. — Благодаря ти, Нехемия — отвърна искрено тя, — ти си истинска приятелка.

Сърцето й бе като оголено, но мракът избледня.

Нехемия внезапно простена.

— Кралицата ме помоли да ида с нея да гледам една от любимите й пиеси. Ще ме придружиш ли? Ще ми трябва преводач.

— Опасявам се, че. — намръщи се Селена.

— Не можеш. — В гласа на Нехемия прозвуча раздразнение и Селена погледна извинително към приятелката си.

— Има някои неща, които. — започна тя, но принцесата поклати глава.

— Всички си имаме тайни. Макар че аз се чудя защо онзи капитан те наблюдава толкова внимателно и те заключва в покоите ти нощем. Щях да си помисля, че го е страх от теб, но това е глупаво.

— Мъжете са глупави — усмихна се асасинът. След това се замисли върху думите на принцесата и усети как стомахът й се свива от тревога. — Значи си в добри отношения с кралицата на Адарлан? В началото това. не изглеждаше важно за теб.

Принцесата кимна, след което повдигна брадичка.

— Знаеш, че отношенията между държавите ни не са добри. В началото не другарувах с Джорджина, но после разбрах, че може би за Ейлве ще е по-добре да положа някакво усилие. Затова от няколко седмици си говорим и се надявам с това да подобря нещата. Мисля, че поканата й тази вечер е знак, че напредваме. Селена осъзна, че чрез Джорджина Нехемия се опитва да стигне до краля на Адарлан. Прехапа устни, но след това се усмихна.

— Сигурна съм, че родителите ти ще са доволни.

Двете тръгнаха надолу по един коридор и дочуха лаещи кучета.

— Къде се намираме?

— В кучкарника — грейна Нехемия — Принцът ми показа кученцата си вчера, макар според мен да си търсеше извинение да избяга от бала на майка си.

Бе достатъчно лошо, че двете вървят заедно без Каол, но да навлязат в кучкарника...

— Позволено ли ни е да влизаме тук?

Нехемия изправи рамене.

— Аз съм принцесата на Ейлве — каза тя. — Мога да ходя, където си поискам.

Селена я последва през голямата дървена врата и сбърчи нос, когато усети миризмата от клетките, пълни с кучета от най-различни породи.

Някои бяха толкова големи, че й стигаха до кръста, докато други имаха крачета колкото една педя и телца колкото ръката й. Всички породи бяха красиви и впечатляващи, но стройните хрътки спечелиха сърцето й. Извитите им гърбове и дългите им слаби крака бяха изящни и издаваха бързина. Те не скимтяха като останалите кучета, а стояха напълно неподвижни и я гледаха с тъмни и мъдри очи.

— Всичките ли са ловни кучета? — попита Селена, но Нехемия бе изчезнала. Чуваше гласа й, а също и нечий друг, след което видя как една ръка се появява и й дава знак да влезе.

Асасинът я последва и се озова пред нова врата.

— Здравейте, лейди Лилиан — усмихна се Дориан Хавидцард и остави едно златисто кученце настрана. — Не очаквах да Ви видя тук. Макар че Нехемия толкова обича лова — нормално е, че Ви е довела.

— Това ли са мелезчетата? — погледна Селена към кученцата.

Дориан взе едно от тях и го погали по главичката.

— Жалко, нали? Но не мога да устоя на чара им.

Асасинът внимателно отвори вратата на клетката и влезе вътре, докато Нехемия се смееше на двете кучета, които скочиха и започнаха да я ближат, махайки с опашка.

— Онова куче болно ли е? — посочи Нехемия към ъгъла. Там имаше пето кученце, по-голямо от останалите. Козината му бе копринена и сребриста, като почти блестеше в сенките. То отвори очи, все едно знаеше, че говорят за него, и ги погледна. Бе красиво животно и Селена щеше да го помисли за чистокръвно, ако не знаеше истината.

— Не е болно — отвърна Дориан, — проклето е. Не дава никой да го приближи, нито човек, нито куче.

— И си има причина — каза Селена, като прескочи краката на престолонаследника и се отправи към него. — Защо му е да дава на някой като теб да го пипа?

— Ако е враждебно към хората, ще трябва да го приспим — рече спокойно Дориан и Селена изтръпна.

— Да го приспите? Кажи си го направо, ще го убиете! И то просто така, без да ви е правило нищо!

— Не става за домашен любимец, а всички тези кучета се отглеждат за това?

— Значи ще го убиете заради нрава му? То не е виновно, че е такова! — Тя се огледа наоколо. — Къде е майка му? Може би има нужда от нея.

— Майка им ги вижда за няколко часа, колкото да ги кърми. Обикновено отглеждам тези кучета за лов или състезания, не за да ги гушкам.

— Жестоко е да го държиш настрана от майка му. — Асасинът се протегна в сенките и взе кученцето в ръце, след което го притисна до гърдите си. — Няма да те оставя да го нараниш.

— Ако духът му е странен — възрази Нехемия, — ще е в тежест.

— За кого?

— Не се ядосвай толкова — отвърна Дориан. — Много кучета биват приспивани всеки ден съвършено безболезнено. Или възразяваш и на това?

— Не искам да убиваш кученцето! — настоя тя. — Дай ми го. Ще го гледам, само и само за да не го убиеш.

Дориан остана загледан в нея.

— Щом това те разстройва толкова, няма да го убивам. Ще му намеря дом и дори ще поискам одобрението ти преди да взема окончателно решение.

— Наистина ли ще го направиш?

— Какво значение има животът на едно кученце за мен? Щом ти доставя удоволствие, ще го направя.

Лицето й пламна и тя го приближи.

— Обещаваш ли?

Той постави ръка на сърцето си.

— Кълна се в короната си, че кученцето ще живее.

Внезапно осъзна, че двамата почти се докосваха.

— Благодаря ти.

Нехемия ги наблюдаваше от пода с вдигнати вежди, докато един от личните й стражи не се появи на портата.

— Време е да вървим, принцесо — каза той на ейлвийски. — Трябва да се облечеш за вечерята си с кралицата.

Принцесата се изправи и избута кученцата.

— Искаш ли да ме изпратиш? — попита Нехемия на общия език.

Селена кимна и отвори вратата пред тях. Когато я затвори, погледна към престолонаследника.

— Е? Няма ли да ни придружиш?

Той се отпусна и кученцата моментално го налазиха.

— Може би по-късно тази вечер.

— Ако имаш късмет — измърка Селена и се отдалечи след което се усмихна на себе си, докато двете с принцесата вървяха из замъка.

— Харесваш ли го? — накрая я попита Нехемия?

— Не, разбира се — направи гримаса Селена. — Как бих могла?

— Лесно си говориш с него. Изглежда, сякаш имате... някаква връзка.

— Връзка? — задави се Селена. — Просто ми е приятно да го дразня.

— Не е престъпление, ако го намираш за хубав. Самата аз го прецених грешно. Реших, че е самовлюбен идиот, но всъщност не е толкова лош.

— Той е Хавилиард.

— Майка ми е дъщеря на вожд, който се опита да свали баща ми от власт.

— Държим се глупаво. Няма нищо.

— Но той определено се интересува от теб.

Главата на Селена се отметна настрана, а очите й блеснаха с отдавна забравена ярост, от която стомахът й се сви

— По-скоро бих си изтръгнала сърцето, отколкото да обичам един Хавилиард — излая тя.

Завършиха разходката си в мълчание и преди да се разделят Селена бързо пожела на Нехемия приятна вечер, а после навлезе в крилото на замъка, където се намираха покоите й

Неколцината стражи я последваха на уважително разстояние — с всеки изминал ден дистанцията се увеличаваше. Дали това не беше заповед на Каол? Нощта бе настъпила преди малко, небето все още бе тъмносиньо и оцветяваше снега, натрупан по рамките на прозорците. Селена с лекота можеше да излезе от замъка, да се запаси с храна в Рифтхолл и да се качи на кораб за юг още на сутринта.

Селена спря на прозореца и се подпря на рамката му.

Стражите също спряха, но не казаха нищо, само я зачакаха. Отвън се просмука студ, като ледена целувка. Щяха ли да очакват да отиде на юг? Може би трябваше да замине на север — никой не отиваше там зимата, освен ако не му се умираше.

Нещо в отражението на прозореца се промени и тя се завъртя, за да види мъжа, застанал зад нея.

Каин обаче не й се усмихваше, дори не й се подиграваше. Вместо това дишаше тежко и отваряше и затваряше устата си като риба на сухо. Тъмните му очи бяха изцъклени и той бе поставил ръце на гърлото си.

Селена се обнадежди, че той се задушава.

— Нещо не е наред? — попита тя престорено мило и се подпря на стената. Той погледна първо стражите й, а после и прозореца, преди очите му да се спрат на нея. Стисна гърлото си по-силно, сякаш за да заглуши думите, които идваха, а абаносовият пръстен на ръката му заблестя с мрачна светлина. Изглеждаше невъзможно, но й се струваше, че е натрупал още няколко килограма мускули през последните дни. Всъщност всеки път щом го видеше, Каин изглеждаше по-голям и по-голям.

Тя се намръщи и разпери ръце.

— Каин — каза, но той побягна като заек надолу по коридора, много по-бързо, отколкото трябваше да е възможно. На няколко пъти погледна през рамо — не към нея или към обърканите мърморещи помежду си стражи, а към нещо... отвъд.

Селена изчака, докато шумът от стъпките му заглъхне, след което побърза обратно към покоите си и изпрати писма до Нокс и Пелор. В тях нямаше обяснения, а само съвет да останат в покоите си цяла нощ и да не отварят на никого.

33.

Калтейн ощипа бузите си, докато излизаше от съблекалнята. Слугите я напръскаха с парфюм и тя глътна малко подсладена вода, преди да постави ръка на бравата на вратата. Когато херцог Перингтън я извика, пушеше лулата си. Избяга веднага в съблекалнята, за да се преоблече с надеждата да прикрие миризмата. Ако той разбереше, че Калтейн пуши опиум, младата жена можеше да се извини с това, че лекува ужасните си главоболия. Премина през спалнята си и през фоайето и стигна до чакалнята.

А той, както винаги, изглеждаше готов за битка.

— Ваша милост — каза тя и направи реверанс. Светът й бе потънал в мъгла, а тялото й бе натежало. Той целуна ръката й и тя почувства влажните му устни върху кожата си. Погледите им се срещнаха и частица от света й се разпадна. Колко далеч трябваше да отиде, за да стигне до Дориан?

— Надявам се, че не съм ви обезпокоил — каза той и пуска ръката й. Стените на стаята й се появиха, а след тях и подът и таванът. Тя се почувства като пленена в красива кутийка, украсена с гоблени и завеси.

— Просто бях задрямала, милорд — каза тя и седна. Той подсмръкна и Калтейн щеше да се изнерви, ако наркотикът не бе притъпил сетивата й. — На какво дължа удоволствието от това неочаквано посещение?

— Тревожех се за вас. Не ви видях след вечеря.

Перингтън кръстоса ръцете си. Ръце, които изглеждаха способни да строшат черепа й.

— Не се чувствах добре. — Тя потисна порива да отпусне натежалата си глава на дивана.

Той й каза нещо, но тя установи, че ушите й не работят както трябва. Кожата му сякаш се втвърди и заблестя, а очите му станаха свирепи мраморни кълба. Дори оредяващата му коса сякаш замръзна. Тя зяпна, когато бялата уста продължи да се движи и разкри гърло от изографисан мрамор.

— Простете — каза тя, — не се чувствам добре.

— Да ви донеса ли вода? — изправи се херцогът. — Или да си тръгна?

— Не — почти извика тя. Сърцето й прескочи един удар. — Имам предвид, че се радвам на компанията ви, но трябва да простите разсеяността ми.

— Не бих ви нарекъл разсеяна, лейди Калтейн — отвърна той и отново седна. — Вие сте сред най-умните жени, които познавам. Негово Височество ми каза същото вчера.

Калтейн изпъна гръб. Видя лицето на Дориан и короната, която почиваше на главата му.

— Принцът е казал това за мен?

Херцогът постави ръка на коляното й и го погали с палец.

— Но преди да продължи, лейди Лилиан го прекъсна.

Зави й се свят.

— Какво е правила при него?

— Не зная. Съжалявам, че присъстваше.

Трябваше да направи нещо, с което да спре това. Проклетото момиче действаше твърде бързо. Лилиан вече бе оплета престолонаследника в мрежите си. Сега Катгейн трябваше да го извади оттам.

Перингтън щеше да й помогне. Той можеше да направи така, че Лилиан да изчезне и никой повече да не я види.

Но не — Лилиан бе дама от благороднически, а мъж на честта като Перингтън никога не би наранил придворна. Или? В съзнанието й затанцуваха скелети. Ами ако той решеше, че Лилиан не е придворна... Главоболието й се върна със страхотна сила, която изтръгна въздуха от дробовете й.

— И аз мисля така — потърка тя слепоочията си, — невероятно е, че жена с репутацията на лейди Лилиан е спечелила сърцето на принца. — Може би главоболията щяха да приключат, щом застанеше до Дориан. — Може би няма да е зле, ако някой поговори с Негово Височество?

— Какво не е наред с репутацията й?

— Чух да казват, че произходът й не е. какъвто трябва.

— Какво си чула? — настоя Перингтън.

Калтейн се заигра с един скъпоценен камък на гривната си.

— Нищо конкретно, но някои от благородниците не вярват че тя заслужава да е в този двор. Бих искала да науча повече за тази Лилиан, а Вие? Като поданици на краля е наш дълг да опазим принца от такива хора.

— Напълно сте права — отвърна тихо херцогът.

Нещо диво и чуждо изпищя в ума й, пръсна болката в главата й и прогони всички мисли. Трябваше да направи това, което е необходимо, за да спаси престолонаследника. и бъдещето си.

Селена вдигна поглед от древната книга с теория за Знаците на Уирда, когато вратата се отвори със скърцане, достатъчно силно, че да събуди и мъртвите. Сърцето й прескочи един удар, но тя се опита да изглежда колкото се може по-спокойна.

Не влезе обаче нито Дориан Хавилиард, нито някакво злокобно същество.

Влезе Нехемия, цялата облечена в златно. Тя не погледна към Селена, нито пък прекоси прага на отворената врата. Гледаше в пода, а по бузите й капеха реки от кохл.[3]

— Нехемия? — попита Селена и скочи на крака. — Какво стана на пиесата?

Раменете на Нехемия се тресяха. Тя бавно вдигна глава и разкри зачервените си очи.

— Не знам. не знам къде другаде да ида — каза на ейлвийски.

Дъхът на Селена секна.

— Какво се е случило?

Тогава видя писмото в ръката й. Хватката й бе несигурна и листчето трепереше.

— Изклали са ги — прошепна Нехемия с изцъклени очи. Поклати глава, все едно искаше да отрече това, което сама бе казала.

— Кои? — замръзна Селена.

Нехемия изплака и нещо в Селена се пречупи от звука.

— Легион от Адарлан пленил петстотин ейлвийски бунтовници, скрити на границата между Оуквалдския лес и Каменните блата.

От очите на Нехемия закапаха сълзи върху бялата й дреха. Тя смачка писмото в ръката си.

— Баща ми пише, че били отведени към Калакула като военнопленници. Но някои се разбунтували и. — Нехемия започна да диша тежко. Думите излизаха с мъка от устата й. — Войниците убили всички за назидание. Дори децата.

Селена едва не повърна. Петстотин души — изклани просто така.

Тя видя личните стражи на Нехемия на вратата. Очите им блестяха. Колко ли от тези бунтовници познаваха? На колко ли от тях Нехемия бе помагала?

— Какъв е смисълът да съм принцеса на Ейлве, щом не мога да помогна на народа си? — попита Нехемия. — Как мога да се наричам принцеса, когато се случват такива неща?

— Толкова съжалявам — прошепна Селена. Тези думи извадиха принцесата от вцепенението й. Нехемия изтича до нея и падна в прегръдките й. Златните й бижута се притиснаха до кожата на Селена, а принцесата заплака. Неспособна да каже нещо, Селена просто я задържа — за колкото време е нужно. Докогато болката поотмине.

34.

Селена стоеше на прозореца в спалнята си и наблюдаваше как снегът танцува в нощния въздух. Нехемия отдавна се бе прибрала в покоите си с пресъхнали сълзи и изправени рамене. Часовникът отбеляза единайсет и Селена се протегна, но след това спря, защото болка преряза стомаха й. Преви се на две и се съсредоточи върху дишането си, след което зачака схващането да й мине. Бе прекарала така вече близо час, преди да увие завивката около себе си. Седеше до прозореца и топлината на огъня не я достигаше истински. За щастие, тъкмо тогава влезе Филипа. Носеше поднос с чай.

— Ето, дете — каза тя, — това ще помогне.

Остави чая на масата до асасина и подпря ръка на облегалката на стола.

— Жалко за това, което стана с ейлвийците — каза слугинята достатъчно тихо, че никой, който подслушва, да не може да я чуе.

— Не мога да си представя как се чувства принцеса та в момента. Селена усети гняв, нарастващ заедно с болката в стомаха й.

— Щастлива е обаче да има приятелка като теб.

Момичето докосна ръката на Филипа.

— Благодаря ти.

След това взе чашата и изсъска, като едва не я изтърва от горещината, която опари кожата й.

— По-внимателно де — засмя се Филипа. — Не знаех, че асасините могат да бъдат толкова непохватни. Ако ти трябва нещо, повикай ме. Знам всичко за месечните болки.

Филипа разроши косата й и излезе. Селена щеше да й благодари, но нов спазъм я принуди да се превие на две, докато вратата се затваряше.

Теглото, което бе натрупала през последните три месеца и половина, бе позволило на месечния й цикъл да се върне, след като почти бе изчезнал по време на глада в Ендовиер. Селена простена. Как можеше да тренира така? До дуела оставаха само четири седмици.

Снежинките се завъртяха и заблестяха пред стъклените прозорци в танц, който бе отвъд човешкото разбиране. Как Елена можеше да очаква от нея да победи загадъчното зло в замъка, след като навън имаше още толкова много? Можеше ли то да се сравни с престъпленията в другите кралства или в лагерите в Калакула и Ендовиер?

Вратата на спалнята й се отвори и някой влезе.

— Чух за Нехемия — каза Каол.

— Какво търсиш... не е ли малко късно да си тук? — попита тя и придърпа завивките около себе си.

— Болна ли си?

— Неразположена съм.

— Заради бунтовниците?

„Колко си глупав само" — помисли си Селена.

— Не, наистина не ми е добре.

— И на мен ми стана лошо от чутото — промърмори Каол и погледна към пода. — От всичко. След като видях Ендовиер. — Той потърка лицето си, все едно можеше да изтрие спомените по този начин. — Петстотин души — прошепна.

Смаяна от признанието му, тя само продължи да го гледа.

— Виж — каза Каол и започна да върви напред-назад, — знам, че понякога съм груб с теб и че се оплакваш на Дориан, но. — Той се обърна към нея. — Радвам се, че се сближи с принцесата и оценявам честността и приятелството ти с нея. Знам слуховете, че Нехемия е близка с бунтовниците. но бих искал да мисля, че ако завладеят моята родина, аз също не бих се спрял пред нищо, за да спечеля свободата на народа си.

Селена щеше да му отговори, ако не бе пронизващата болка, която тръгна от долната половина на гръбнака й и накара стомаха й да пламне.

— Може би. — отвори уста той и се загледа към прозореца, — може би съм грешал.

Тя усети как й се завива свят и притвори очи. Цикълът й винаги минаваше ужасно, в спазми и гадене. Нямаше обаче да повърне. Не точно сега!

— Каол — отвори уста тя и постави ръка на устата си тъкмо когато гаденето я обхвана.

— Просто се гордея с работата си — продължи той.

— Каол. — Щеше да повърне.

— А ти си Асасина на Адарлан. Чудех се обаче дали би искала.

— Каол — предупреди тя.

Той отскочи и Селена повърна на пода.

Каол издаде звук на отвращение и отстъпи назад. Сълзите й потекоха, когато усети ужасния металически вкус в устата си. Преви се над коленете си и започна да плюе по пода.

— Ама. ти наистина си болна! — Той извика слугинята и помогна на Селена да седне. Светът й се бе прояснил. Какво я питаше.

— Хайде да си легнеш — рече той.

— Не съм точно болна — изпъшка тя. Той седна на леглото и взе завивката. Една слугиня се появи, намръщи се на повърнатото по пода и извика за помощ.

— А как?

— Аз, ъъъ. — Богове, какъв глупак! Бе се изчервила толкова, че щеше да се разпадне на пода като восък. — Просто съм в цикъл. Внезапно и неговото лице почервеня и той отстъпи назад, като прокара ръка през късата си кафява коса.

— Ами аз. ако. ще взема да си ходя — заекна той и се поклони.

Селена повдигна вежда и въпреки всичко се усмихна доволно, когато той се разбърза да напусне, но без да тича, и едва не се спъна в прага на излизане.

Селена погледна към слугините, които чистеха.

— Толкова съжалявам — започна тя, но те й махнаха.

Смутена и все още неразположена, тя се намести по-навътре в леглото и се скри под завивките с надеждата, че скоро ще заспи. За жалост, не заспа и скоро вратата се отвори и някой се засмя.

— Каол ми съобщи за „неразположението" ти — засмя се натрапникът. — Човек би помислил, че някой на неговото място не би бил толкова притеснителен, не и след всички онези трупове. Селена отвори едно око и се намръщи, когато завари Дориан, седнал на леглото й.

— В момента изгарям от абсолютна агония и пет пари не давам нито за Каол, нито за теб.

— Едва ли е чак толкова лошо — извади той колода карти от жакета си. — Играе ли ти се?

— Вече ти казах, че ми е лошо!

— На мен ми изглеждаш добре. — Той майсторски разбърка колодата.

— Само една игра.

— Нямаш ли хора, на които се плаща, за да те забавляват?

Той се ядоса и хвърли колодата.

— Би трябвало да си доволна от това, че те удостоявам с присъствието си.

— Ще бъда горда, ако ме удостоиш с отсъствието си.

— За някой, който разчита на милостта ми, си доста нагла.

— Нагла? Та аз дори не съм започнала.

Легнала на една страна, тя сви колене до гърдите си.

Той се разсмя и започна да си играе с картите.

— Новото ти кученце е добре, ако ти е интересно.

— Махни се — простена тя. — Имам чувството, че умирам.

— Една красива девойка не бива да умира сама — рече той и постави ръка върху нейната, — Да ти почета ли в последните ти мигове? Каква история би ти допаднала?

Тя отдръпна ръката си.

— Тази за принца идиот, който не оставя асасина си на мира!

— Това е хубава приказка. Има и щастлив финал. Момичето асасин се преструва, че е болно, за да привлече вниманието на принца! Кой би предположил? Но тя е умна.

— Вън! Вън! Вън! Махни се и иди да сваляш някоя кифла!

Тя грабна една книга и я метна по него. Той я улови, преди да удари носа му, и очите на Селена се разшириха.

— Не исках... да те нападам. Просто се шегувах. Не съм искала... да Ви нараня, Ваше Височество.

— И без това бих очаквал по-достойно нападение от Асасина на Адарлан. Меч или нож. не в гръб, надявам се.

Тя се хвана за стомаха и се преви на две. Понякога мразеше това, че е жена.

— И се казвам Дориан, а не „Ваше Височество". И няма нужда да ми говориш на Ви.

— Хубаво.

— Кажи го.

— Кое?

— Името ми. Кажи: „Хубаво, Дориан"?

Тя завъртя очи.

— Щом това доставя удоволствие на Негово Височайше Сиятелство, ще те наричам с първото ти име.

— Височайше Сиятелство? Ама това ми харесва.

Тя се усмихна леко и Дориан погледна към книгата.

— Но това не е от книгите, които аз ти изпратих? Дори не притежавам подобни книги.

Тя се разсмя немощно и взе чая от появилата се слугиня.

— Разбира се, че я нямаш, Дориан. Накарах слугините да ми я донесат днес.

— „Страстите на Залеза" — прочете той, отвори книгата на случайна страница и зачете на глас. — „Ръцете му започнаха нежно да масажират нейните млечнобели гърди..." — Очите му се ококориха.

— В името на Уирда! Наистина ли четеш такива глупости! Какво стана със „Символи и сила" и „Ейлвийските обичаи и култура”?

Тя изпи чая си и стомахът й се успокои.

— Можеш да я вземеш, когато приключиш. Прочетеш ли я,литературните ти познания ще бъдат пълни. И. — усмихна се коварно тя — ще имаш свежи идеи за това какво да правиш с приятелките си.

— Няма да чета това — изсъска той през зъби.

— Значи си точно като Каол.

— Каол? — попита той и попадна в капана. — Предложила си това на Каол?

— Той отказа, разбира се — излъга тя. — Заяви, че не е редно да чете такива книги, още повече ако аз му ги давам.

— Дай ми това, дяволице — взе й книгата Дориан. — Няма да те оставя да ни настроиш един срещу друг.

Той погледна книгата, след което я обърна така, че заглавието да не се вижда. Селена се усмихна и отново се загледа във валящия сняг. Вече бе леденостудено и дори огънят не можеше да прогони мраза, навяван от вятъра през процепите на балкона. Почувства как Дориан я наблюдава — и то не по внимателния начин, по който го правеше Каол.

Дориан я гледаше, защото му харесваше да я гледа.

А на нея също й харесваше да го гледа.

Дориан не осъзна, че е хипнотизиран от нея, докато тя не се изправи и не каза:

— Какво ме зяпаш?

— Красива си — отвърна Дориан, преди да помисли.

— Не бъди глупав.

— Обидих ли те? — Сърцето му заби по непознат начин.

— He — отвърна тя и бързо се обърна към прозореца Дориан я видя как се изчервява все повече и повече. Никога не бе общувал с толкова хубава жена толкова дълго време, без да я ухажва — освен Калтейн. Не можеше да отрече, че иска да разбере какво е усещането да целуне Селена, да усети как ухае кожата й, как би реагирала на допира на пръстите му по тялото й.

Седмицата около Юледа бе време за почивка и празник на удоволствията, които те топлят в зимната нощ. Жените разпускаха косите си, някои дори не носеха корсет. Бе празник на плодовете и на плътта. Обикновено го очакваше с нетърпение всяка година. Но сега.

Сега усещаше хлад в стомаха си. Как можеше да празнува когато бе разбрал как са постъпили войниците на баща му с бунтовниците от Ейлве? Не бяха пощадили никого. Петстотин души — мъртви. Как щеше да погледне отново Нехемия в очите? И как щеше един ден да управлява страна, в която войниците са обучени да не изпитват никакво съчувствие към човешкия живот?

Устата на Дориан пресъхна. Селена бе от Терасен — още една завладяна държава, първата, паднала под властта на баща му. Бе чудо, че Селена изобщо го забелязва. А може би вече бе изкарана толкова време в Адарлан, че не я интересуваше. Някак Дориан не мислеше, че е възможно — не и с трите белега на гърба, които да й напомнят завинаги за жестокостта на баща й.

— Нещо притеснява ли те? — попита тя внимателно, но и любопитно. Като че ли я интересуваше. Той си пое дълбок въздух и отиде до прозореца. Нямаше сили да я погледне. Стъклото бе ледено под ръката му и той се загледа в снежинките, които падаха по земята.

— Сигурно ме мразиш — прошепна той, — мен и целия двор на който не му пука за отвратителните неща, които стават извън стените на града. Чух за онези бунтовници и. Той подпря глава на прозореца.

— Срам ме е. — Чу как тя става и сяда на стола си. Думите изскачаха сами от устата му, като река, а той нямаше сили да ги спре. — Разбирам защо ти е лесно да убиваш такива като мен. Не те обвинявам.

— Дориан — каза нежно тя.

Светът отвъд замъка бе притъмнял.

— Разбирам, че никога няма да ми го кажеш — продължи той и изплю това, което го мъчеше от много време — но зная, че когато си била малка, ти се е случило нещо ужасно, нещо, за което вероятно е отговорен баща ми. Имаш правото да мрази — Адарлан, че е завладял Терасен, че е завладял страната на приятелката ти. че е завладял всичко. — Той преглътна и очите му започнаха да парят.

— Няма да ми повярваш, но. не желая да съм част от това. Дори не мога да се нарека мъж, щом позволявам на баща си да извършва такива зверства. Но и да помоля за милост към превзетите кралства, той няма да ме чуе. Никога. Затова те избрах за мой шампион. Защото това е един от малкото начини да го уязвя. — Тя поклати глава, но той не спря. — Ако бях отказал да покровителствам шампион, баща ми щеше да възприеме това като бунт, и аз нямам куража да му се опълча по този начин. Затова избрах Асасина на Адарлан. Това бе едничкото нещо, което можех да направя. — Вече всичко бе ясно. — Животът не бива да е такъв — каза той и погледите им се срещнаха, когато Дориан махна с ръка към стаята, — светът не бива да е такъв.

Селена остана притихнала, заслушана в биенето на собственото си сърце, преди най-сетне да отговори.

— Не те мразя — отвърна съвсем тихо тя. Той се отпусна на стола пред нея и се хвана за главата. Изглеждаше невероятно самотен. — Не мисля, че си като останалите. Съжалявам, ако съм те наранила. Просто се шегувах.

— Не си ме наранила — отвърна той. — Просто направи живота. малко по-интересен.

— Малко? — наклони глава тя.

— Добре де — изпъна крака той. — Не малко. Да можеше да дойдеш с мен на Юледния бал... но пък се радвай, че не можеш да присъстваш.

— А защо не мога да присъствам? Какъв е този бал?

— Нищо специално — простена той. — Бал с маски, който се провежда на Юледа. А и знаеш сама защо не можеш да дойдеш.

— С Каол ви е много забавно да ми отнемате и малките удоволствия, нали? Аз обичам тържествата.

— Стани шампион на татко и ще можеш да присъстващ на всички балове.

Тя направи гримаса. Той искаше да й каже, че ако можеше, щеше да я покани да танцува с него, че иска да прекарва времето си с нея, че мисли за нея дори когато са разделени. Знаеше обаче, че тя ще му се присмее.

Часовникът отброи полунощ.

— Трябва да вървя — каза той и се протегна. — Утре цял ден имам срещи и не мисля, че херцог Перингтън ще е доволен, ако дремя на половината.

— Прати на херцога сърдечни поздрави.

Нямаше начин да е забравила как се бе отнесъл Пернигтън с нея в Ендовиер. Дориан също не бе забравил. Мисълта за отношението на херцога го изпълни с ярост.

Без да му мисли, той се протегна напред и я целуна по бузата. Тя изтръпна, когато устните му докоснаха кожата й, и макар целувката да бе мимолетна, той успя да вдиша аромата й.

Оказа се, че му е трудно да се отдръпне.

— Почивай си, Селена — рече той.

— Лека нощ, Дориан.

Докато си тръгваше, се запита защо тя внезапно стана толкова тъжна, защо произнесе името му не с нежност, а с примирение. Селена остана загледана в процеждащите се лунни лъчи — Маскен бал на Юледа! Дори в най-покварения двор на Ерлея това й звучеше ужасно романтично.

И разбира се, на нея не й бе разрешено да отиде. Въздъхна тежко и постави ръце зад главата си. Какво я бе попитал Каол, преди тя да повърне?" Дали не бе смятал да я покани’'

Поклати глава. Не. Това бе последното нещо, което би направил. Освен това и двамата имаха по-големи проблеми. Като например убиеца на шампиони. Може би трябваше да му разкаже за странното поведение на Каин по-рано този следобед.

Селена притвори очи и се усмихна. Смъртта на Каин щеше да е идеалният юледен подарък.

Но докато часовникът отброяваше часовете на нощта, тя остана будна и замислена за това какво всъщност дебне в замъка.

А също и за петстотинте бунтовници от Ейлве, нахвърляни в неизвестен масов гроб.

35.

На следващата вечер Каол Уестфол стоеше на втория етаж на замъка и оглеждаше двора. Под него две фигури бавно напредваха през храстите. Селена се забелязваше лесно заради бялото си наметало, а Дориан — заради това, че около него винаги имаше празно пространство.

Капитанът трябваше да е долу, на крачка зад тях, да ги наблюдава, за да е сигурен, че тя няма да отвлече Дориан и да го използва, за да избяга. Годините опит и елементарната логика му крещяха, че трябва да е с тях, макар по петите им да имаше шестима стражи. Тя бе лукава, коварна и опасна.

Но той не можеше да помръдне.

С всеки изминал ден чувстваше, че бариерите падат, че самият той ги сваля. Заради искрения й смях, заради това, че един следобед я завари заспала с лице заровено в книга, заради това, че знаеше, че тя може да спечели.

Тя бе престъпник — феноменална убийца, царица на подземния свят... и все пак бе обикновено момиче, изпратено на седемнайсет в Ендовиер.

Прилошаваше му само като си помислеше за това. На седемнайсет вече се бе обучавал за страж, но продължаваше да живее тук, с покрив на главата си, хубава храна и добри приятели. По това време Дориан ухажваше Розамунд и не се вълнуваше от нищо.

А тя бе изпратена в лагер на смъртта. На седемнайсет. И бе оцеляла.

Той не бе сигурен дали би могъл да оцелее в Ендовиер, още по-малко през зимните месеци. Никога не го бяха бичували, не бе виждал някого да умира. Не бе познавал истински студа и глада. Селена се засмя на нещо, което Дориан й каза. Бе минала през Ендовиер и все още можеше да се смее.

И макар да бе ужасен да я гледа на ръка разстояние от незащитената шия на Дориан, повече го ужасяваше фактът, че й има доверие.

Не знаеше какво означава това за него самия.

Селена вървеше между храстите и не можеше да сподави усмивката, изгряла на лицето й. Вървяха един до друг, но не толкова близо, че да се докосват. Дориан я бе намерил малко след закуска и я бе поканил на разходка. Всъщност се бе появил толкова бързо, след като слугите бяха почистили, че тя можеше да помисли, че я е чакал навън.

Разбира се, причината да иска той да я прегърне бе единствено в студа. Макар и от кожи, бялото й палто не успяваше да прогони ледения въздух. Тя не можеше дори да си представи реакцията на Нехемия при тези температури. Но след като бе научила за съдбата на бунтовниците, принцесата прекарваше по-голямата част от времето в покоите си и неколкократно бе отказала предложенията на Селена за разходка.

Бяха минали три седмици от последната й среща с Елена. От кралицата нямаше ни вест, ни кост въпреки трите изпитания, през които Селена бе преминала. Най-вълнуващо бе бягането през пресечена местност с препятствия, от което се бе отървала само с няколко драскотини. За жалост, Пелор не се бе справил така добре и бе изпратен у дома. Но бе извадил късмет — още трима състезатели бяха загинали. Всички те бяха открити в забравени коридори и до един бяха жестоко обезобразени. Дори Селена започна да се стряска от всеки звук.

В съревнованието бяха останали само шестима — Каин, Грейв, Нокс, един войник и Рено, свирепият наемник, заместил Верин като дясна ръка на Каин. Любимото му занимание бе да дразни Селена.

Тя прогони мислите за убийствата от главата си, когато мина покрай един фонтан и забеляза с крайчеца на окото си, че Дориан я зяпа възхитено. Разбира се, когато избираше хубавата лавандулова рокля, не бе мислила за него. Нито пък когато бе нагласяла прическата си. Нито пък когато бе слагала безупречните си бели ръкавици.

— Какво да правим сега? — попита Дориан. — Вече два пъти обиколихме градината.

— Ти нямаш ли си дворцови занимания? — Селена направи гримаса, когато порив на ледения вятър отметна качулката й и смрази ушите й. Щом си я сложи обратно, видя, че Дориан зяпа към шията й.

— Какво? — попита тя и уви палтото около себе си.

— Винаги носиш тази огърлица — рече той. — Подарък ли е?

Макар да беше с ръкавици, тя погледна към ръката, на която винаги бе аметистовия пръстен, и блясъкът в очите й помръкна.

— Не. — Тя прикри амулета с ръка. — Намерих го в кутията си с бижута и ми хареса. Да знаеш, че много и пазиш територията.

— Изглежда страшно древен. Да не си обрала кралската ракла, а? Той й намигна, но Селена не усети топлота в жеста.

— Не — повтори рязко тя. Амулетът едва ли наистина можеше да я защити от убиеца, а и Елена си имаше скрити причини да й помага, но Селена не искаше да го сваля. Талисманът някак я успокояваше в дългите часове на нощта, които прекарваше загледана във вратата.

Дориан продължи да гледа към ръката й, докато тя не я свали от шията си. Той продължи да изучава огърлицата.

— Когато бях момче, четох митове за зората на Адарлан. Гавин бе любимият ми герой. Чел съм всички легенди за войната с Ераван. „Как може да е толкова умен? Не може да е разбрал всичко толкова бързо."

Тя се опита да изглежда невинно заинтересувана:

— И?

— Елена, първата кралица на Адарлан, имала вълшебен амулет. По време на битката си с Мрачния владетел Гавин и Елена се оказали беззащитни пред силата му. Той се канел да я убие, когато се появил дух и й дал амулета. Когато си го сложила, тя станала неуязвима за атаките на Ераван. Прозряла истинската същност на Мрачния владетел и го нарекла с истинското му име. Той се изненадал толкова, че се разсеял и Гавин го убил. — Дориан сведе поглед към земята. — Наричали огърлицата Окото на Елена. Смята се, че е загубена от столетия.

Бе й странно да чуе Дориан, сина на човека, забраняващ всяка магия, да говори за могъщи амулети. Въпреки това се засмя, доколкото можеше.

— Смяташ, че тази дрънкулка е Окото? Мисля, че досега е станало на прах.

— Едва ли е то — каза той и потри ръце една в друга, за да се сгрее. — Но съм виждал негови илюстрации. Твоята огърлица много прилича на него. Сигурно е копие.

— Сигурно. — Тя бързо смени темата. — Кога си идва брат ти?

Той погледна нагоре.

— Съдбата ми се усмихна. Получих писмо тази сутрин, в което пише, че снеговете са направили планинските проходи непроходими и Холин няма да се върне. Така ще остане в Училище до края на пролетния срок. Направо е вбесен.

— Бедната ти майчица — усмихна се леко Селена.

— Тя вероятно въпреки бурята ще изпрати слуги, които да му занесат подаръците за Юледа.

Селена не го чу и макар да продължиха да вървят още около час, не можа да се успокои. Елена сигурно бе знаела че някой ще разпознае амулета — ако това бе истинският. Кралят щеше да я убие на място не само защото носеше нещо, което му принадлежи, но и защото бе вълшебно.

Тя за пореден път се замисли какви ли са истинските мотиви на Елена.

Селена вдигна очи от книгата си и се загледа в гоблена на стената. Раклата си стоеше там, където я бе оставила — в коридора. Поклати глава и се върна към четенето. Виждаше думите, но не можеше да ги разбере.

Какво искаше от нея Елена? Мъртвите кралици по правило не се връщаха, за да раздават заповеди на живите.

Сечена затвори книгата. Не бе като да не следва думите й. Със сигурност щеше да се бори за победата и без призрака.

А за намирането на злото в замъка... изглеждаше, че това е същото същество, което убива шампионите. Как можеше да не мисли за него?

Някъде в покоите й се затвори врата и Селена подскочи. Книгата падна от ръцете й. Тя сграбчи стоящия до леглото меден свещник и бе готова да скочи напред, но го свали, когато чу тананикането на Филипа иззад вратите на спалнята. Простена и излезе от топлия креват, за да вземе книгата си.

Бе паднала под леглото и Селена коленичи на ледения под и се протегна, за да я достигне. Не можа да я намери, затова грабна свещника. Веднага я откри, паднала до стената зад леглото, но щом хвана корицата, зърна на светлината на свещта бяла линия на пода.

Селена придърпа книгата към себе си и рязко се изправи. Ръцете й потрепериха, докато избутваше леглото, а краката й се хлъзнаха по почти замръзналия под. Местеше кревата бавно, но накрая го изтласка на достатъчно разстояние за да види какво има на пода под него.

Всичко в нея се смрази.

Знаци на Уирда.

Десетки Знаци на Уирда бяха нарисувани на пода. Оформяха гигантска спирала с грамаден знак в центъра. Селена залитна назад и се удари в дрешника си.

Какво бе това? Прокара трепереща ръка през косата си и се загледа в централния знак.

Беше го виждала. Издълбан върху трупа на Верин.

Стомахът й се преобърна, тя дотича до нощния си шкаф и грабна легена с вода. Без да му мисли изсипа съдържанието върху знаците и хукна към банята за още вода. Когато водата разми написаното, тя взе кърпа и започна да търка пода, докато гърбът не я заболя, а ръцете и краката й не се вледениха.

Чак тогава си нахлузи туника и панталони и тръгна към вратата.

За щастие, стражите не казаха нищо, когато ги помоли да я придружат до библиотеката в полунощ. Останаха в главната й зала, а тя започна да рови по рафтовете, насочвайки се към прашната забравена ниша, в която бе намерила повечето книги за Знаците. Не можеше да върви достатъчно бързо и не спираше да гледа през рамо.

Тя ли бе следващата? Какво означаваше всичко това?

Сви пръсти. Зави след следващия ъгъл и замръзна. Нехемия, седнала зад малко бюро, вдигна очи и я изгледа учудено.

— Проклятие — сложи ръка на сърцето си Селена, — изкара ми акъла!

Нехемия се усмихна, но не много успешно. Селена наклони глава, докато приближаваше масата.

— Какво търсиш тук? — попита принцесата на ейлвийски.

— Не можах да спя. — Тя премести книгата на принцесата.

Беше томът, който използваха по време на уроците. Не, това бе стара прашна книга с дребен шрифт.

— Какво четеш?

— Нищо — затвори книгата Нехемия. Селена я погледа внимателно. Принцесата сви устни и вирна брадичка.

— Не знаех, че можеш да четеш на такова високо ниво?

Нехемия взе книгата под мишница.

— В такъв случай си като всяка друга глупачка в замъка Лилиан — каза тя с перфектно произношение на общия език. Без да й даде шанс да отговори, принцесата се отдалечи.

Селена остана загледана в нея. В това нямаше никакъв смисъл. Нехемия не можеше да чете на такова ниво, не и след като заекваше на елементарни думи. Никога не говореше така добре, и...

В сенките зад бюрото бе паднало листче — между дървото и каменната стена. Селена го взе и го разви, след което се завъртя в посоката, в която Нехемия бе изчезнала. Гърлото й се сви.

Прибра листчето в джоба си и се забърза към голямата зала.

Знакът на Уирда, изрисуван на хартията, можеше да пробие дупка в дрехите й.

Селена се затича надолу по стълбището, след което се озова в коридор, осеян с книги.

Не, не бе възможно Нехемия да я е измамила така — да бе лъгала всеки ден за това колко малко знае. Именно тя й бе казала, че символите в градината са Знаци на Уирда. Знаеше какво представляват те. Бе я предупредила многократно да стои далеч от тях. Понеже бе нейна приятелка — понеже бе плакала, когато научи за смъртта на своите хора, понеже бе дошла при нея за утеха.

36.

Нехемия обаче идваше от завладяно кралство. А владетелят на Адарлан бе изтръгнал короната от главата на баща й и бе му взел титлата. Хората на Ейлве биваха отвличани нощем и продавани в робство заедно с бунтовниците, които Нехемия подкрепяше толкова много. Петстотин от тях избити безмилостно съвсем наскоро.

Очите на Селена започнаха да парят, когато забеляза стражите на столовете в голямата зала. Нехемия имаше всички основания да ги лъже, да заговорничи срещу тях. Да съсипе това съревнование и да хвърли всички в ужас. Кой бе по-добра мишена от престъпниците, подслонени тук? Нямате да липсват на никого, а замъкът щеше да бъде скован от ужас.

Защо обаче Нехемия заговорничеше срещу нея?

Минаха дни без Селена да види Нехемия, но въпреки това не каза нищо нито на Дориан, нито на Каол или на слугите, които посещаваха покоите й. Не можеше да се изправи срещу Нехемия, без да има някакво доказателство. Затова продължи да прекарва свободното си време в изучаване на Знаците на Уирда, като отчаяно търсеше начин да ги дешифрира, да научи повече за значението им и за това как свързват убиеца и неговото чудовище. Въпреки тревогите Селена мина поредното изпитание, без да се изложи — което не можеше да се каже за войника, изпратен по живо по здраво у дома. Тя продължи да тренира усърдно с Каол и останалите шампиони. Вече бяха само петима. От последното изпитание я деляха три дни, а дуелът бе само два дни след него.

На Юледа Селена се събуди и се наслади на тишината.

В деня имаше нещо безкрайно спокойно въпреки мрачната й среща с Нехемия. Засега целият замък бе притихнал, сякаш заслушан в падащия сняг. Скреж покриваше прозорците, а в камината весело припукваше огън. Сенките на снежинките се плъзгаха по пода. Бе красива и мирна зимна утрин. По-хубава не можеше да си представи. Нямаше да си я съсипва с мисли за Нехемия, за дуела или за бала тази вечер, на който нямаше да може да присъства. Не, това бе сутринта на Юледа и тя трябваше да бъде щастлива.

Не го чувстваше като празник, отбелязващ тъмнината, от която се ражда пролетната светлина, нито като празник в чест на първородния син на богинята. Това бе просто ден, в който хората са по-мили, не подминават просяка на улицата, помнят, че любовта е жива.

Селена се усмихна и се завъртя, но нещо застана на пътя й. Бе грубо, шумолящо и ухаеше на...

— Бонбони!

На възглавницата й имаше хартиен плик и тя установи, че е пълен с различни лакомства. Върху торбичката нямаше бележка или дори име. Селена сви рамене и загреба с пълни шепи от бонбоните. Обожаваше сладко!

Разсмя се щастливо и ги натъпка в устата си. Сдъвка ги един по един, а след това притвори очи и вдиша всички аромати и вкусове. Когато най-после спря да дъвче, челюстта я бе заболяла. Тя изпразни съдържанието на плика върху леглото, без да обръща внимание на купчинките захар, които образува, и огледа чудесата пред себе си.

Всичките й любими неща бяха налице — желирани шоколадови бонбони, бадемови сладки, дъвчащи бонбони, захарни петлета, захаросани фъстъци, бонбони за смучене и, най-важното. шоколад! Тя пъхна един лешников трюфел в устата си.

— Някой — рече, докато дъвчеше — е много, много мил.

Спря и огледа плика. Кой ли го бе пратил? Вероятно Дориан. Едва ли бяха Нехемия или Каол. Нито пък Ледените феи, които носеха подаръци на добрите деца. Бяха спрели да идват при нея, откакто за първи път бе проляла кръв на друг човек.

Може би бе Нокс. Той определено я харесваше.

— Госпожице Селена! — ахна Филипа от вратата.

— Весела Юледа, Филипа! — извика тя. — Искаш ли бонбон?

Но Филипа хукна към нея.

— Ще ти дам аз една Весела Юледа! Виж каква свинщина си направила на леглото!

Селена трепна.

— И зъбите ти са червени!

Филипа почти се разплака и взе ръчното огледалце до леглото на Селена, за да потвърди думите си.

И наистина, зъбите й бяха почервенели. Тя прокара пръст по тях, като се опита да изчисти лепкавото вещество. Не успя.

— Ах, тези дъвчащи бонбони!

— То да бяха само дъвчащите бонбони — сопна се Филипа. — Цялата ти уста е в шоколад! Дори внучето ми не яде сладки по този начин!

— Имаш внуче? — засмя се Селена.

— Да. То може да яде на маса, без да омацва зъбите и лицето си! Селена дръпна завивките и вдигна във въздуха облак захар.

— Вземи си бонбон, Филипа.

— Седем сутринта е. — Филипа събра захарта в шепа. — Ще ти стане лошо.

— Лошо ли? Че как може да ми стане лошо от сладко! — Селена се оплези на Филипа, а после й показа червените си зъби.

— Приличаш на демон — скастри я жената. — ще трябва да си държиш устата зтворена.

— И двете знаем, че това е невъзможно.

Филипа я изненада, като се разсмя.

— Весела Юледа, Селена — каза тя.

Да чуе Филипа да я нарича с името й я зарадва неочаквано много.

— Хайде — каза й слугинята — да те облечем. Церемонията започва в десет.

Филипа тръгна към съблекалнята и Селена я изпроводи с поглед. Имаше и добри хора на този свят — някъде дълбоко винаги имаше късче добро. Трябваше да има.

Селена се появи малко по-късно, облечена в тъмнозелената рокля, която Филипа прецени за подходяща за посещение в храма. Зъбите й все още бяха червени и сега й ставаше лошо още като погледнеше към лакомствата. Тя обаче забрави за сладостта им веднага щом видя Дориан Хавилиард, седнал на масата в спалнята й и кръстосал крака. Носеше красив жакет в бяло и златно.

— Ти ли си подаръкът ми, или има нещо в коша в краката ти? — попита тя.

— Ами, ако искаш, ме разопаковай — каза той и постави голямата плетена кошница на масата. — Има още час до службата.

Тя се разсмя.

— Весела Юледа, Дориан.

— И на теб. Виждам, че... хм, зъбите ти да не са червени?

Тя затвори уста и поклати глава в знак на яростно отрицание. Стисна я за носа и когато тя не можа да махне пръстите му, отвори уста. Той избухна в смях.

— Преяла си със сладко, нали?

— Ти ли ми ги прати? — попита тя с колкото се може по-затворена уста.

— Естествено. — Той вдигна кафявия плик със сладки и го постави на масата — Кои... — Той млъкна, докато претегляше торбата в ръце.

— Аз не ти ли бях изпратил едно кило сладко?

Тя се усмихна дяволито.

— И ти си изяла половината!

— Да го пазя ли трябваше?

— И аз исках да опитам!

— Не си казал.

— Не очаквах да излапаш всичко преди закуска!

Тя взе плика от него и го постави на масата.

— Това показва, че не можеш да преценяваш добре нещата.

Дориан отвори уста да възрази, но пликът падна и пръсна съдържанието си по масата. Селена се обърна точно навреме, за да види тънка златиста муцунка да се подава от нощницата и да души бонбоните.

— Какво е това? — попита тя рязко.

— Юледен подарък — ухили се Дориан.

Асасинът рязко обърна кошницата. Нослето се подаде напред и Селена намери странното златисто кученце, което се сви в ъгъла. Носеше червен нашийник.

— О, кученце! — възкликна тя и започна да си играе с него. Животинчето потрепери и тя погледна през рамо към Дориан. — Какво си направил, глупчо!

— Подарък! — разпери ръце във въздуха принцът. — Почти изгубих ръката си и други дори по-важни части от тялото си, докато го натикам вътре! На всичко отгоре то не спря да вие по целия път до тук!

Селена погледна жално към кученцето, което в момента облизваше захарта от пръстите й.

— Какво да го правя? Не можа да му намериш собственик и реши да ми го харижеш?

— Не! — отвърна той. — Всъщност да. Но понеже то не се плашеше от теб, а и си спомних как хрътките ми те следваха на връщане от Ендовиер, реших, че ще може да се привърже достатъчно към теб и да привикне и към останалите хора.

Тя повдигна вежда, а той тръгна напред-назад.

— Знам, че не е много хубав подарък. Трябваше да ти намеря нещо по-добро.

Кученцето погледна към Селена. Очите му бяха златистокафяви като разтопен карамел. Изглеждаше сякаш очаква да го ударят. Бе много хубаво, с големи лапи, които подсказваха, че като порасне, ще е бързо и силно животно. Селена леко се усмихна, а кучето размаха опашка.

— Ако я искаш — каза предпазливо Дориан, — е твоя.

— Какво ще я правя, ако ме върнете в Ендовиер?

— Ще го измисля.

Селена погали нагънатите й кадифени уши, след което се наведе и я почеса под брадичката. Кученцето размаха опашка с все сила. Да, бе жизнено и здраво.

— Значи не я искаш — промърмори принцът.

— Искам я, разбира се! — отвърна Селена и осъзна всички усложнения, които идват с този отговор. — Но трябва да я възпитаме. Не искам да препикае мебелите и да изподъвче книгите и обувките ми. Искам да седи, лежи и да се търкаля, когато й кажа, изобщо всичко, което се очаква от едно куче. Освен това искам да тича с другите кучета. Да упражнява тези лапки.

Селена гушна кученцето, а Дориан скръсти ръце

— Това е цял списък с изисквания. Май трябваше да ти купя бижута.

— Докато тренирам — каза тя, целуна кученцето по пухкавата главичка и то опря студения си нос във врата й — искам да е в кучкарника и също да тренира. Носете ми я, като се върна следобед. Нощем ще е при мен. — Селена вдигна кучето на нивото на очите си и то зарита във въздуха. — Ако ми изядеш обувките — заплаши го тя, — ще те направя на пантофи, ясно?

Кучето я погледна и набърчи челото си. Селена се усмихна и го остави на пода. То започна да души всичко наоколо, макар да стоеше настрана от Дориан, и скоро изчезна под леглото.

Асасинът вдигна прашното одеяло, за да погледне отдолу. За щастие, Знаците на Уирда ги нямаше. Кучето продължи изследванията си, като душеше навсякъде.

— Трябва да ти измисля име — каза Селена, след което се изправи и се обърна към Дориан. — Благодаря ти. Това е страхотен подарък.

Той бе много мил, неочаквано за някой с неговия произход. Имаше сърце, осъзна тя, и съвест. Бе различен от Другите. Плахо и почти непохватно Селена отиде до престолонаследника и го целуна по бузата. Кожата му бе неочаквано гореща и докато се отдръпваше, тя се запита дали го е целунала като хората. Видя, че се е ококорил и се притесни че е била непохватна или лигава. Надяваше се да не обърше бузата си.

— Съжалявам, че не ти измислих подарък — каза тя.

— Аз... ъ-ъ-ъ... не съм очаквал. — Той се изчерви като ягода и погледна към часовника. — Трябва да вървя. Ще се видим на церемонията или може би довечера след бала. Ще гледам да се махна бързо оттам. Без теб Нехемия ще направи същото и няма да изглеждам толкова невъзпитан.

Никога не го бе виждала да бърбори по този начин.

— Забавлявай се — каза тя и отстъпи назад, при което едва не се блъсна в масата.

— До довечера тогава — отвърна той. — До след бала.

Тя скри усмивката си с ръка. Наистина ли го бе разтопила само с една целувка?

— Довиждане, Селена.

Дориан стигна вратата и погледна назад. Тя му се усмихна с проблясващи червени зъби, а той се засмя, поклони се и излезе. Останала сама в покоите си, Селена се обърна да види какво прави новото й другарче. И тогава се сети.

Нехемия щеше да ходи на бала.

В началото не се замисли какво означава това, но после започна да крачи напред-назад. Ако Нехемия стоеше зад убийствата на шампиони и имаше някакво изчадие на разположение, можеше да отмъсти жестоко за смъртта на ейлвийските бунтовници. Нямаше да има по-сладко възмездие от това чудовището й да разкъса благородниците на Адарлан навръх Юледа, когато щяха да празнуват замаяни и безгрижни.

Разбира се, това бе нелогично, даде си сметка Селена. Но. ако Нехемия все пак пуснеше някакво гнусно същество на бала? Е,

Селена нямаше да я е яд, ако Калтейн или Перингтън загинеха по ужасяващ начин, но Дориан също щеше да бъде там. Както и Каол. Върна се в спалнята си, кършейки пръсти. Не можеше да предупреди Каол — ако грешеше, това щеше да съсипе не само приятелството й с Нехемия, но и опитите на принцесата за дипломация. Не можеше обаче да не прави нищо.

Не биваше да мисли по този начин, но бе виждала и преди приятели да вършат ужасни неща, затова й бе най-лесно да очаква най-лошото от хората. От личен опит знаеше колко далеч може да стигне някой, за да си отмъсти. Може би Нехемия нямаше да опита нищо. Може би Селена бе глупава и параноична. Но ако нещо се случеше тази нощ...

Селена отвори вратите на съблекалнята си и огледа блестящите рокли. Каол щеше да побеснее, ако научеше за намеренията й да проникне на бала, но тя щеше да оцелее дори ако я хвърлеше в тъмницата за известно време.

А мисълта, че той може да загине, я караше да рискува всичко.

— Дори на Юледа ли не се усмихваш? — попита тя Каол, докато вървяха към стъкления храм в центъра на източната градина.

— Ако имах червени зъби, изобщо нямаше да се усмихвам — каза той. — Радвай се, че въобще те поглеждам.

Тя му се озъби, но след това видя няколко благородници със слугите си и затвори уста.

— Изненадан съм, че не се оплакваш повече — додаде Каол.

— За какво да се оплаквам?

Защо Каол никога не се шегуваше с нея като Дориан? Може би не я считаше за привлекателна. От тази възможност я заболя повече, отколкото бе очаквала.

— За това, че няма да ходиш на бала довечера. — Той я погледна с крайчеца на окото си. Не знаеше какво е замислила. Филипа й обеща да си мълчи и да не задава въпроси, когато Селена й поиска рокля и подходяща маска.

— Явно още ми нямате вяра. — Искаше да прозвучи игриво, но не успя да прогони напълно обидата от тона си. Не можеше да си губи времето с някой, който не се интересуваше от нея, освен като участник в едно абсурдно съревнование

Каол изсумтя, макар че на лицето му се появи лека усмивка. Престолонаследникът поне не я караше да се чувства глупаво. Каол само я дразнеше. макар да си имаше и хубави страни. Нямаше идея кога е спряла да го презира.

Но знаеше, че няма да е доволен, ако тя цъфне на бала довечера. С маска или без, Каол щеше да разбере коя е. Оставаше й само да се надява, че няма да я накаже твърде строго.

37.

Седнала на пейка в задната част на просторния храм, Селена държеше устата си толкова плътно затворена, че я болеше. Зъбите й все още бяха червени, но не й трябваше и някой друг да го разбира.

Храмът бе красив и изработен изцяло от стъкло. Варовикът, покриващ пода, бе останал от някогашния каменен храм, който кралят на Адарлан бе разрушил, за да го замени със стъклената постройка. Две колони от около сто дървени пейки се простираха под стъкления свод, който пропускаше толкова много светлина, че денем нямаше нужда от свещи. Натрупалият се по прозрачния покрив сняг създаваше игра на светлосенки. Стените също бяха от стъкло, а прозорците над олтара изглеждаха сякаш висят във въздуха.

Тя надникна към седящите пред нея. Дориан и кралицата стояха на първия ред, а зад тях имаше цяла редица стражи. Херцогът и Калтейн се намираха от другата страна на пътеката, а зад тях бяха Нехемия и още неколцина хора, които тя не познаваше. Не забеляза нито Нокс, нито някой друг от останалите шампиони, включително и Каин. Невероятно бе, че я бяха завели тук, но не я пускаха на бала.

— Сядай долу — изръмжа Каол и я дръпна за зелената рокля. Тя направи физиономия и седна върху покритата с възглавнички пейка. Няколко души я загледаха. Носеха толкова странни рокли и жакети, че тя се замисли дали балът не е преместен за обяд.

Върховната жрица отиде на каменната платформа и вдигна ръце над главата си. Ръкавите на ефирната й тъмносиня рокля се спускаха около нея, а бялата й коса падаше по раменете й. Над веждите й бе татуирана звезда с осем лъча в отговарящ на роклята й синкав цвят, а острите лъчи стигаха до косата.

— Добре дошли. Нека благословията на Богинята бъде с вас.

Гласът й отекна в залата така, че дори хората на най-задния ред я чуха.

Селена сподави прозявката си. Тя уважаваше боговете, за всеки случай, ако съществуваха — и когато й бе изгодно се молеше за помощта им. Религиозните церемонии обаче бяха... брутално скучни. Бяха минали години, откакто бе присъствала на подобна служба. Когато върховната жрица сведе ръце и се загледа в тълпата, асасинът се размърда неспокойно.

Щяха да последват обичайните молитви, после юледните молитви, след това проповед, последвана от песни, и накрая процесията на боговете.

— Вече нервничиш — каза тихо Каол.

— Колко е часът? — попита тя и той я ощипа.

— Днес — заговори жрицата — е денят, в който отбелязваме края и началото на големия цикъл. Денят, в който Великата богиня даде живот на своя първороден син, Лумас, Повелителя на боговете. С неговото рождение в Ерилея настъпи любовта, а хаосът, надигнал се от Портите на Уирда, бе прогонен отвъд.

Клепачите й натежаха. Бе се събудила толкова рано — и бе спала съвсем малко след срещата си с Нехемия.

Неспособна да се удържи, Селена заспа.

— Ставай — изръмжа Каол в ухото й. — Веднага.

Тя се изправи стресната, а светът бе ярък и неясен. Няколко нисши благородници се разсмяха. Тя погледна извинително към Каол и се извърна към олтара. Върховната жрица бе приключила с проповедта си, юледните песни бяха свършили. Селена трябваше да изтрае само процесията на боговете и после щеше да е свободна.

— Дълго ли спах? — прошепна тя, но той не отговори. — Дълго ли спах? — повтори и забеляза, че той се изчервява. — И ти си заспал, нали?

— Докато лигите ти не потекоха по рамото ми.

— Какъв праведник си само — подразни го тя, а той я изрита.

— Дръж се възпитано.

Хор от жрици слезе от платформата. Селена се прозя, но кимна с останалите богомолци, докато хорът ги благославяше. Разнесе се музиката на орган и всички се загледаха в процесията на боговете.

Звук от стъпки изпълни храма и паството се изправи. Всяко от децата с превръзка на очите бе на не повече от десет години и макар да изглеждаха нелепо облечени като богове, имаше и нещо очарователно в тях. Всяка година избираха девет деца. Ако някое от тях спре пред теб, ти получаваш благословията на бог и малкия подарък, който детето носи като символ на милостта му.

Фарнор, богът на войната, спря на първия ред до Дориан, но след това отиде надясно и даде миниатюрен сребърен меч на херцог Перингтън. До тук без изненади.

Накичен с бляскави криле, Лумас, богът на любовта, мина покрай нея. Тя скръсти ръце.

Каква глупава традиция.

Деанна, богинята дева на лова, приближи. Селена се размърда неспокойно и съжали, че не е помолила Каол да й даде място навътре. За неин ужас момиченцето спря пред нея и свали превръзката от очите си.

Бе хубаво дете — с руса коса на къдрици и кафяви очи със зелен оттенък. Момичето се усмихна на асасина и докосна челото й. Селена започна да се поти и усети как стотици очи я наблюдават.

— Нека Деанна, богиня на лова и защитничка на младите, те благослови тази година. Давам ти тази златна стрела като символ на силата и добротата й.

Каол я побутна и Селена взе стрелата.

— Светли празници — каза момиченцето, Селена му благодари. Взе стрелата и то се отдалечи.

Не можеше да я използва, разбира се. Но бе направена от чисто злато.

„Ще й взема добра цена."

Селена сви рамене и подаде стрелата на Каол.

— Предполагам, че не ми е разрешено да я задържа — каза тя и седна.

Но той я постави обратно в скута й.

— Не бих искал да разгневя боговете.

Тя го погледна за миг. Не изглеждаше ли различен? Нещо в лицето му се бе променило.

Селена го мушна с лакът и се усмихна широко.

38.

Пред очите на Селена блестяха пудра, четка, гребени, перли и диаманти. Докато Филипа нагласяше последния кичур от косата й, покриваше очите и носа й с маска и полагаше тиара на челото й, Селена не можа да не се почувства поне малко като принцеса.

Филипа коленичи, за да излъска кристала върху сребърните пантофи на Селена.

— Ако не те познавах по-добре, щях да кажа, че си хубава като фея. Направо вълш... — Филипа се спря, преди да изговори думата, която кралят на Адарлан на практика бе забранил. — Почти не те разпознавам!

— Добре — отвърна Селена. Това щеше да е първият й бал, в който не се кани да убие някого.

Наистина, основно щеше да се погрижи Нехемия да не се нарани. Но все пак. балът си беше бал. Ако имаше късмет, можеше и да потанцува малко.

— Сигурна ли си, че това е добра идея? — попита Филипа тихо и се изправи. — Капитан Уестфол няма да бъде доволен.

Селена погледна остро слугинята.

— Казах ти да не задаваш въпроси.

— Поне не му казвай, че аз съм те наконтила, когато те довлече обратно тук — изсумтя Филипа.

Селена сподави раздразнението си и погледна в огледалото, докато Филипа продължаваше да се суети около нея. Заразглежда отражението си и се зачуди дали зрението й е наред.

— Това е най-красивата рокля, която съм носила — призна тя и очите й светнаха.

Не бе чисто бяла, а по скоро сивкава, с широки поли и корсаж, обсипани с хиляди миниатюрни кристали, които напомниха на Селена за море. Копринените рози върху корсажа можеха да минат за творба на майстор художник. Хермелинова кожа опасваше яката и елегантните й ръкави. Малки диамантени капки се спускаха от ушите й, а косата й с вплетени в нея перли, бе накъдрена и усукана около главата й. Сивата копринена маска бе плътно прилепнала по лицето й. Не бе направена по някакъв специален модел, но деликатните кристални и перлени спирали бяха изработени от сръчна ръка.

— В този си вид можеш да спечелиш ръката на крал — рече Филипа,

— или пък. на престолонаследник.

— Къде в Ерилея намери тази рокля? — промърмори замаяна Селена.

— Не питай — засмя се старицата.

Селена се ухили.

— Права си.

Запита се защо чувства сърцето си прекалено голямо за тялото и защо краката не я държат. Трябваше да помни къде и за какво отива.

Часовникът удари девет часа и Филипа погледна към коридора, като така даде на Селена възможността да прибере саморъчно

изработения си нож в корсажа, без да бъде забелязана.

— И как точно смяташ да влезеш на бала? Не мисля, че стражите ще те пуснат да напуснеш покоите.

Селена погледна лукаво към Филипа.

— И двете ще се престорим, че сме поканени от престолонаследника. И точно в този момент ти ще направиш сценка, че закъснявам, така че те да не възразят.

Филипа се зачерви, но Селена я хвана за ръката.

— Обещавам ти, че ако ме хванат — каза тя, — ще се закълна, че съм те заблудила и не си знаела нищо.

— А ще те хванат ли?

— Не — усмихна се надменно Селена. — Просто ми омръзна да стоя тук, докато те си устройват тържества.

Което не беше лъжа.

— Боговете да са ми на помощ — промърмори Филипа и си пое дълбоко въздух. — Върви! — извика внезапно и започна да бута Селена към вратата на коридора. — Върви, че ще закъснееш! — Бе прекалено шумна, за да е напълно убедителна, но... Филипа отвори вратата на коридора. — Престолонаследникът ще се разгневи, ако закъснееш!

Селена застана на прага и кимна към петимата стражи, които стояха навън, след което отново погледна към Филипа.

— Благодаря — каза Селена.

— Стига си се туткала! — развика се слугинята и едва не я събори, като я избута в коридора и затръшна вратата.

Селена се обърна към стражите.

— Изглеждаш страхотно — каза свенливо един от тях на име Рее.

— На бала ли отиваш? — ухили се друг.

— Запази един танц и за мен! — обади се трети.

Никой не я пита какво ще прави там.

Селена се усмихна и пое подадената от Рее ръка. Опита се да не се разсмее, когато той изпъчи гърди. Когато обаче приближиха Голямата зала и чуха шума от тържеството, тя се почувства все едно ято пчели пърхат в стомаха й. Не можеше да забрави защо бе дошла тук. Бе играла тази роля и преди, но това приключваше с убийството на непознат, а не с изправянето срещу приятел. Червено-златните врати се появиха пред тях и тя видя венците и свещите в голямата зала. Щеше да е по-лесно, ако се бе промъкнала през странична врата, за да остане незабелязана, но не бе имала време да изследва тайните тунели и да открие нов път за излизане от покоите си. А и не можеше да се появи на бала от нищото, без да предизвика подозрения.

Рее се спря и се поклони.

— Тук трябва да Ви оставя — каза той с цялата сериозност на която бе способен, макар да не спираше да гледа към балната зала в края на стълбите. — Желая Ви хубава вечер госпожице Сардотиен.

— Благодаря ти, Рее. — Тя сподави порива да повърне и да се скрие обратно в покоите си. Вместо това грациозно кимна и отвърна на пожеланието му. Просто трябваше да слезе по стълбите и да убеди Каол да не я пъди незабавно. Така щеше да държи Нехемия под око.

Имаше чувството, че обувките й ще се разпаднат. Без да обръща внимание на стражите пред вратите, направи няколко крачки назад, вдигна краката си и изпита силата на токовете. Когато се убеди, че дори скок във въздуха няма да ги счупи, приближи края на стълбите. Скрит в корсажа й, саморъчно изработеният нож я убоде. Тя започна да се моли на Богинята, на останалите богове, на Уирда и на всеки, който бди над съдбата й, да не се наложи да го използва.

След което изпъна рамене и влезе в залата.

Какво търсеше тя тук?

Дориан почти изтърва питието си, когато видя Селена Сардотиен на стълбите. Позна я въпреки маската. Може и да си имаше недостатъци, но никога не правеше нещо половинчато. Бе надминала себе си с тази рокля. Но какво търсеше тук?

Не можеше да каже дали не сънува, докато първо няколко, а после още много глави се обърнаха към нея. Веселбата продължаваше, но тези, които не танцуваха, замлъкнаха, когато загадъчното маскирано момиче вдигна полите си и прекоси едно, а после и още едно стъпало. Роклята й бе като от звезди, свалени от небето, а върху сивата й маска блестяха кристали.

— Коя е тази? — попита млад придворен зад него.

Тя не гледаше към никого, докато слизаше по стълбите, но дори кралицата на Адарлан се изправи, за да види закъснялата, а Нехемия също стана от трона до нея.

Селена трябваше да е полудяла!

„Говори с нея. Хвани я за ръката."

Краката му обаче бяха натежали и Дориан не можа да направи нищо друго, освен да я зяпа. Кожата му се изпоти под малката черна маска. Не знаеше защо, но щом я зърна, се почувства като мъж. Тя го караше да мечтае и в мечтите си той не бе разглезен малък принц, а истински крал.

Когато тя слезе от стълбите, Дориан направи крачка напред.

Но някой ги изпревари и той стисна зъби достатъчно силно, че да го заболят, когато тя се усмихна и се поклони пред Каол. Капитанът на стражата, който дори не си бе направил труда да си сложи маска, й подаде ръка. Селена гледаше само към Каол със светналите си очи и дългите й бели пръсти се кръстосаха с неговите. Тълпата започна да мърмори, когато Каол я отведе от стълбите и двамата изчезнаха в тълпата.

Разговорът им определено нямаше да е приятен. Бе по-добре да остане настрана от това.

— Моля ви — каза друг придворен, — не ми казвайте, че Каол вече е женен.

— Капитан Уестфол? — отвърна първият. — Но защо такава красавица би се взела със страж?

Той си спомни до кого стои и погледна все още ококорения към стълбите Дориан.

— Коя е тя, Ваше Височество? Познавате ли я?

— Не — отвърна Дориан, — не я познавам.

Валсът бе толкова шумен, че тя не можеше да долови собствените си мисли, докато Каол я дърпаше към една сенчеста ниша. Не бе изненадана, че той не носи маска. Това сигурно му се струваше глупаво.

Освен това яростта, изписана на лицето му, оставаше неприкрита.

— Та значи — изсъска той и я стисна за китката — искаш ли да ми кажеш как ти е хрумнало, че това ще е добра идея?

Тя се опита да издърпа ръката си, но той не я пусна. От другия край на залата Нехемия я поглеждаше от време на време, докато разговаряше с кралицата на Адарлан.

Нервна ли бе, или просто изненадана от това, че я вижда?

— Успокой се — изсъска тя на капитана на стражата. — Просто исках да се позабавлявам!

— Да се позабавляваш? И идеята ти за това е като нахълташ на кралския бал?

Спорът нямаше да помогне. Тя можеше да прецени, че гневът му идва главно от унижението му, че се е измъкнала от покоите. Затова го погледна жално.

— Бях самотна.

— И не можеш да издържиш самичка дори една вечер? — задави се той.

Тя измъкна ръката си от хватката му.

— Пуснали сте Нокс тук, а той е крадец! Как може да пускате него при всички бижута наоколо, а мен — не? Как мога да бъда кралски шампион, щом ми нямате доверие?

В интерес на истината, отговорът на този въпрос наистина я интересуваше живо.

Каол се хвана за главата и тежко въздъхна. Тя се опита да не се усмихва. Бе спечелила.

— Една крачка накриво и...

— Приеми го като твоя юледен подарък за мен.

Каол я погледна изпитателно, но раменете му увиснаха.

— Само те моля да не ме караш да съжалявам после.

Тя го потупа по бузата и мина покрай него.

— Знаех си, че има причина да те харесвам.

Той не каза нищо, но я последва в тълпата. Бе ходила на балове с маски и преди, но въпреки това имаше нещо изнервящо да не вижда лицата на хората около нея. Повечето от гостите, включително и Дориан, имаха маски в най-различни размери, форми и цветове. Някои бяха със семпъл дизайн, други — по-сложни, а имаше и такива във формата на животински лица. Нехемия продължаваше да си седи до кралицата, а лицето й бе скрито от златно-тюркоазена маска с лотосов мотив. Двете изглеждаха потънали в учтив разговор, а стражите на Нехемия стояха до подиума. Вече бяха отегчени.

Каол остана до нея, а тя намери празно място в тълпата и спря. От стратегическа гледна точка това бе добра позиция. Можеше да държи под око всичко — подиума, стълбите, дансинга.

Дориан танцуваше с дребна брюнетка с огромни гърди и правеше и невъзможното, за да не спира погледа си върху тях. Нима не бе забелязал пристигането на Селена? Дори Перингтън бе видял как Каол я замъква в ъгъла. За щастие, капитанът бързо я бе преместил, преди да й се наложи да общува с херцога.

Тя срещна погледа на Нокс. Крадецът флиртуваше с млада жена с маска на гълъбица и вдигна чашата си към Селена, преди да се обърне обратно към момичето. Той носеше синя маска, която скриваше само очите му.

— Не се забавлявай прекалено — предупреди я Каол и скръсти ръце. Селена скри раздразнението си, също скръсти ръце и започна своето бдение.

Час по-късно Селена започна да се проклина за глупостта си. Нехемия си стоеше с кралицата и дори не погледна втори път към нея. Как изобщо бе допуснала, че точно принцесата ще нападне когото и да е?

Лицето на Селена пламна под маската. Не заслужаваше да се нарича нейна приятелка. Всички мъртви шампиони, загадъчното зло и нелепото съревнование я бяха побъркали.

Тя поглади роклята си и се намръщи. Каол продължи да стои зад нея, без да казва нищо. Бе й позволил да остане, но едва ли скоро щеше да забрави това. Освен това бе сигурна че стражите ще получат жестоко мъмрене.

Селена изпъна рамене, когато Нехемия внезапно се изправи от мястото до кралицата и привлече вниманието на стражите си. Тя сведе глава пред владетелката, като маската й заблестя от светлината на полилеите, и слезе от подиума.

Сечена усети как сърцето й почва да тупти бясно, докато Нехемия вървеше през тълпата, следвана от стражите си — за да спре точно пред нея и Каол.

— Изглеждаш великолепно, Лилиан — каза принцесата на общия език, но с тежкия акцент, който винаги се долавяше в речта й. Думите прозвучаха като плесница, тъй като онази нощ в библиотеката бе говорила кристално ясно. Дали не предупреждаваше Селена да си мълчи?

— Както и ти — отвърна предпазливо Селена. — Допада ли ти балът? Нехемия се заигра с диплите на роклята си. Ако се съдеше по вида на скъпия син плат, това вероятно бе подарък от кралицата на Адарлан.

— Да, но не се чувствам добре — рече принцесата. — Връщам се в покоите си.

Селена кимна вдървено.

— Надявам се да ти стане по-добре — бе едничкото, което можа да измисли.

Нехемия се взря в нея и в очите й проблесна нещо, което може би беше болка, а после си тръгна. Селена я изпрати с поглед нагоре по стълбите и не откъсна очи от нея, докато принцесата не си тръгна.

— Искаш ли да ми кажеш какво беше това? — прокашля се Каол.

— Не е твоя работа — отвърна тя. Все още можеше да се случи нещо. Въпреки че Нехемия не бе тук. Но не. Принцесата не отвръщаше на удара с удар. Бе прекалено добра за това.

Селена преглътна и почувства ножа в корсажа си като котва. Дори Нехемия да не наранеше никого тази нощ, това не доказваше невинността й.

— Какво не е наред? — настоя Каол.

Селена се принуди да прогони срама и тревогата си и да вдигне брадичка. Без Нехемия все още можеше да гледа какво става, но може би и да се позабавлява.

— Като се цупиш така, никой няма да ме покани на танци!

— Не се цупя — повдигна тъмните си вежди Каол. Още докато го казваше, тя забеляза как се мръщи на един придворен, който се бе зазяпал в Селена.

— Спри! — изсъска тя. — Никой няма да ме покани да танцувам, ако продължаваш да го правиш!

Той я погледна безпомощно и след това си тръгна. Тя го последва до края на дансинга.

— Тук — каза той сред морето от рокли. — Ако някой иска да те покани, това е мястото, където ще те види.

Оттук можеше да се увери, че няма диви зверове, които да се готвят да нападнат тълпата. Но нямаше нужда той да знае за това. Погледна го критично.

— Би ли танцувал с мен?

— С теб? — засмя се той. — Не.

Тя погледна към мраморния под.

— Няма нужда да си толкова жесток.

— Жесток? Селена, Перингтън е хей там. Сигурен съм, че е доволен от присъствието ти. Не искам да го дразня допълнително.

— Страхливец.

— Ако той не беше тук, щях да кажа да. — Очите на Каол омекнаха.

— Мога лесно да уредя това, нали знаеш.

Той поклати глава и намести ревера на туниката си. Точно тогава Дориан мина покрай тях, танцувайки с брюнетката. Дори не я погледна.

— Както и да е — добави Каол и кимна с брадичка към Дориан. — Мисля, че имаш и по-привлекателни ухажори. Аз съм скучна компания.

— Не ми пречиш.

— Радвам се — каза сухо Каол, макар да срещна погледа й.

— Искрена съм. Защо не танцуваш с никого? Няма ли дами, които да харесваш?

— Аз съм капитанът на стражата. Това не ме прави особено привлекателен.

В очите му проблесна тъга, макар да се мъчеше да я скрие.

— Луд ли си? По-добър си от всички останали тук. А и си... много хубав — избъбри тя и го хвана за ръката. И наистина — лицето на Каол бе красиво, излъчваше чест и благородство. За миг тя спря да чува шума от тълпата и устата й пресъхна, докато го гледаше. Как бе пропуснала това толкова дълго?

— Наистина ли мислиш така? — отвърна той, загледан в ръцете им.

— Е, ако. — стисна ръката му тя.

— Вие двамата защо не танцувате?

Каол пусна ръката й. Тя установи, че й е трудно да откъсне поглед от него.

— С кого бих могла да танцувам, Ваше Височество?

Дориан бе тревожно хубав в туниката си. Някой би казал, че тя си отива с роклята й.

— Изглеждаш блестящо — каза той. — Ти също, Каол.

Намигна на приятеля си, а след това погледът му се срещна с този на Селена и кръвта й кипна.

— Е? Трябва ли да ти изнеса лекция колко е глупаво да се промъкваш на бала, или просто да те поканя да танцуваш с мен?

— Това не е добра идея — отвърна Каол.

— Защо? — попитаха те едновременно. Дориан я приближи. Макар да се срамуваше от ужасните неща, които бе мислила за Нехемия, това, че Дориан и Каол са в безопасност, я успокояваше.

— Понеже ще привлечете твърде много внимание, ето защо.

Селена завъртя очи и Каол я изгледа кръвнишки:

— Пак ли трябва да ти напомням коя си?

— Не. Правиш го всеки ден — отвърна тя и кафявите й очи помръкнаха. Какъв бе смисълът да се държи любезно с нея, ако веднага след това я обиждаше?

Дориан постави ръка на рамото й и се усмихна на Каол.

— Отпусни се, приятелю — каза той и ръката му се плъзна по гърба й, галейки откритата кожа. — Поне за една нощ. — Дориан извърна поглед от капитана. — Ще ти се отрази благотворно — подметна през рамо, но веселието бе изчезнало от тона му.

— Отивам да пийна едно — промърмори Каол и се отдалечи. Тя изпрати с поглед капитана. Щеше да е чудо, ако още я възприемаше като приятелка. Дориан продължа да я гали и тя го погледна. Сърцето й препусна в галоп и Каол изчезна от мислите й като скреж под утринното слънце. Почувства се зле, затова, че го забравя, но... но... Искаше Дориан и не можеше да го отрече. Искаше го.

— Изглеждаш великолепно — каза тихо принцът и я огледа така, че ушите й пламнаха. — Не мога да спра да те зяпам.

— Сериозно? Аз мислех, че не си ме забелязал.

— Каол ме изпревари, когато ти пристигна. А и трябваше да събера смелост, за да те заговоря. — Той се ухили. — Много си страшна с тази маска.

— А това, че има опашка от дами, които да танцуват с теб, не е оказало влияние?

— Сега съм тук, нали?

Сърцето й се сви и тя осъзна, че не се е надявала на този отговор. А какво всъщност очакваше от него?

Той протегна ръка и кимна:

— Да потанцуваме?

Нима имаше музика? Не бе обърнала внимание. Светът се бе разтопил на златистата светлина на свещите. Но краката й бяха тук, а също и ръката, и вратът и устата й. Тя се усмихна и го хвана за ръката.

Но без да изпуска от очи бала наоколо.

39.

Изгуби се. Изгуби се в света, за който винаги бе мечтал. Усещаше топлото й тяло под ръката си, а меките й пръсти се преплитаха с неговите. Завъртя я в ритъма на валса, като танцуваше с цялото умение, на което бе способен. Тя не сбърка нито веднъж, нито се развълнува от гневните женски лица, които ги наблюдаваха, докато продължаваха да танцуват без да се разделят.

Разбира се, от страна на принца бе много неучтиво да танцува само с една от дамите, но не можеше да се съсредоточи върху нищо, различно от нея и музиката, която ги носеше по нотите си.

— Много си издръжлив — каза тя. Кога бе продумала за последно? Може би преди десет минути, може би преди час. Маскираните лица около тях се сляха в едно.

— Някои родители бият децата си за наказание, моите обаче предпочитаха уроците по танци.

— Значи си бил много пакостлив. — Тя погледна към бала все едно търсеше някой или нещо друго.

— Тази вечер си щедра с комплиментите — завъртя я той и полите й проблеснаха на светлината на полилея.

— Юледа е — каза тя. — Всички са щедри на Юледа.

Можеше да се закълне, че в очите й проблясва болка, но тя изчезна преди да е сигурен в това, което е видял. Той я хвана през кръста, а краката му продължиха да се движат в ритъма на валса.

— А как е подаръкът ти?

— Скри се под кревата, а после отиде в трапезарията. Оставих го там.

— Заключила си кучето в трапезарията?

— В спалнята ли трябваше да го оставя, че да съсипе килимите? Или в игралната зала, където може да се задави с някоя пешка за шах?

— Може би трябваше да го върнеш в кучкарника, при другите кучета.

— На Юледа? Не мога да го върна на онова противно място на Юледа!

Внезапно му се прииска да я целуне — силно — по устата. Но това, което чувстваше, никога нямаше да стане истинско. Когато балът свършеше, тя отново щеше да е асасин, а той — принц.

Дориан преглътна. Тази вечер обаче...

Той я притисна до себе си и светът около него потъна в сенките.

Каол наблюдаваше намръщен как Дориан танцува с асасина. Капитанът и без това не искаше да танцува с нея и се зарадва, че не е събрал кураж да я покани, когато видя какъв цвят придоби лицето на Перингтън, щом забеляза двойката.

— Мислех, че е с теб — каза един придворен на име Ото, който застана зад Каол.

— Кой? Лейди Лилиан?

— Значи така се казва! Никога не съм я виждал преди. От скоро ли е в двореца?

— Да — отвърна Каол. Утре щеше да се накара на стражите, че са пуснали Селена тази вечер. Надяваше се дотогава да му е минало желанието да им блъска главите една в друга.

— А ти как си, капитане? — попита Ото и го потупа по гърба малко по-силно, отколкото трябваше. Дъхът му миришеше на бъчва. — Вече не вечеряш с нас.

— И така от три години, Ото.

— Трябва да се върнеш. Липсват ни разговорите с теб,

Ото лъжеше. Просто се интересуваше от непознатата млада дама. Репутацията му сред жените в замъка бе добре известна — толкова добре, че трябваше да ухажва придворните, когато пристигаха за пръв път, или да ходи да си търси жени в Рифтхолд.

Каол гледаше как Дориан танцува със Селена, как устните й се разтеглят в усмивка и очите й започват да блещукат от някаква смешка, казана от престолонаследника. Въпреки маската Каол видя радостта, изписана на лицето й.

— Заедно ли са? — попита Ото.

— Сърцето на лейди Лилиан принадлежи на самата нея и на никой друг.

— Значи не са заедно?

— Не.

— Странна работа — сви рамене Ото.

— Защо? — Внезапно на Каол му се прииска да го удуши.

— Защото ми изглежда влюбен в нея — отвърна Ото и се отдалечи.

За момент на Каол му се зави свят. После Селена се разсмя, а Дориан продължи да я зяпа.

Принцът не бе свалил очите си от нея. И на изражението му бе изписано. нещо. Радост? Удивление? Бе изпънал рамене и не изглеждаше като момче, а като мъж. Като крал.

Но това бе невъзможно. Кога се бе случило? Ото бе пияница и женкар. Какво разбираше от любов?

Дориан завъртя сръчно и бързо Селена и тя попадна в ръцете му, почти трепереща от вълнение. Но тя не бе влюбена в него. Ото не бе казал това. Не бе забелязал привързаност. А и Селена никога не би постъпила толкова глупаво. Дориан бе този, който щеше да бъде унизен и с разбито сърце, ако наистина я бе обикнал. Неспособен да гледа приятеля си повече, капитанът на стражата напусна бала.

Калтейн наблюдаваше с гняв и агония как Лилиан Гордайна и престолонаследникът на Адарлан танцуват ли, танцуват. Щеше да познае онази никаквица, дори ако беше с много по-сложна маска. Що за жена идваше в сиво на бала.

Калтейн погледна надолу към роклята си и се усмихна. Светлосиньо, изумруденозелено, кафеникаво. Роклята и пауновата маска й струваха колкото малка къща. Разбира се всичко бе подарък от Перингтън, заедно с бижутата, с които бе отрупала врата и ръцете си. И бе много по-хубаво от безформената маса с кристали, която носеше онази подла кучка.

Перингтън я погали по ръката и Калтейн се обърна към него, пърхайки с клепки.

— Много си красив тази вечер, любими — каза тя и намести златната верижка върху червената му туника. Лицето му бързо прие цвета на дрехите му. Тя се запита дали би могла да преглътне погнусата и да го целуне. Можеше да продължи да отказва, както бе правила предишния месец, но сега, както бе пийнал...

Скоро трябваше да измисли начин да се измъкне от тази ситуация. Не бе обаче по-близо до Дориан, отколкото през есента, и не бе отбелязала никакъв напредък по въпроса с Лилиан.

Главата започна да я наболява и тя почувства, че пред нея се отваря пропаст. Нямаше друг избор, освен да елиминира Лилиан.

Когато часът удари три и повечето гости — включително кралицата и Каол — си бяха отишли, Селена реши, че за нея е безопасно да си тръгне. Тя се измъкна от бала, когато Дориан отиде да пийне, и намери Рее, чакащ да я отведе обратно до покоите й. Замъкът бе притихнал, докато двамата вървяха към стаята й. Използваха празните коридори на слугите, за да избягват любопитните придворни, които искаха да научат повече за нея.

Макар да бе отишла на бала, тя се бе забавлявала чудесно с Дориан. Даже повече от чудесно. Усмихна се на себе си и огледа ноктите си, когато влязоха в коридора, водещ към покоите й. Чувството от това Дориан да вижда само нея, да говори само с нея и да се отнася с нея като с равна и дори нещо повече не бе отминало. Може би планът й не се бе провалил напълно.

Рее се прокашля и Селена вдигна очи, за да види, че Дориан е пред покоите й и разговаря със стражите. Явно и той не бе останал дълго след нея на бала, щом я бе изпреварил. Сърцето й затуптя, но тя успя да се усмихне свенливо, когато Дориан й се поклони и отвори вратата. Двамата влязоха вътре. Нека Рее и стражите си мислеха каквото си искат.

Тя свали маската от лицето си и я хвърли на масата в центъра на фоайето, след което въздъхна, когато хладният вятър докосна сгорещената й кожа.

— Е? — попита тя и се облегна на стената зад вратата на спалнята си.

Дориан я приближи бавно и спря на ръка разстояние от нея.

— Напусна бала без да се сбогуваме — рече той и се подпря на стената зад главата й. Тя повдигна очи и се загледа в черния ръкав, увиснал над косата й.

— Впечатлена съм, че пристигна толкова бързо, при това без антураж придворни дами. Може би трябва да опиташ кариерата на асасин.

Той отдръпна косата от лицето си.

— Не ме интересуват придворните — каза с прегракнал глас и я целуна.

Беше топъл, а устните му — гладки. Селена изгуби представа за времето и пространството и бавно отвърна на целувката му. Той се отдръпна за миг, погледна към очите й, докато се отваряха, и я целуна отново. Този път бе различно — дълбоко и пълно с желание. Ръцете му бяха едновременно тежки и леки, а стаята се завъртя около нея. Не можеше да спре. Харесваше й да я целува, харесваше аромата и вкуса му. Усещането за него.

Ръката му се уви около кръста й и той я придърпа към себе си, а устните му се притиснаха към нейните. Тя постави ръка на рамото му, а пръстите й опипаха мускулите под него. Колко различен го виждаше сега, отколкото по време на първата им среща в Ендовиер. Отвори очи. Ендовиер. Защо се целуваше с престолонаследника на Адарлан? Пръстите й се отпуснаха и ръцете й паднаха до нея.

Той отдръпна лице й и се усмихна. Беше заразно. Дориан се приведе напред, но тя постави два пръста на устните му.

— Трябва да си лягам — рече му. Той повдигна вежди. — Сама — добави тя.

След това свали пръсти от устните му. Той се опита да я целуне, но тя с лекота мина под ръката му и посегна към дръжката на вратата на спалнята си. Отвори я и се промъкна вътре, преди той да успее да я спре.

След това надникна във фоайето и остана загледана в него, докато той продължаваше да се усмихва.

— Лека нощ.

Дориан се приведе от вратата и приближи лице до нейното.

— Лека нощ — прошепна той, а тя не го спря, когато я целуна отново. Той прекъсна целувката и се отмести, преди да е готова, и тя едва не падна на пода.

Дориан се разсмя тихо.

— Лека нощ — каза тя и се изчерви.

И той си тръгна.

Селена отиде до балкона и отвори вратите, за да се охлади на нощния въздух. Вдигна ръка до устните си и се загледа в звездите. Усети как сърцето й започва да натежава.

Дориан се прибра бавно в покоите си, а сърцето му препускаше бясно. Все още можеше да усети вкуса на устните й, аромата на косите й, сиянието в очите й, осветени от огъня на свещите. По дяволите последствията! Щеше да намери начин това да се случи, да бъде с нея. Трябваше. Жребият бе хвърлен. Оставаше му единствено да изчака какво ще му се падне.

В градината капитанът на стражата стоеше и гледаше към младата жена на балкона. Тя танцуваше сама, загубена в мечтите си. Но той знаеше, че тези мечти не включват него.

Тя спря и погледна нагоре. Дори оттук можеше да види, че се е изчервила. Изглеждаше млада... не. Нова.

Сърцето го заболя.

Но не спря да я гледа, докато тя не въздъхна и не се прибра в стаята си.

Така и не си направи труда да погледне надолу.

40.

Селена простена, когато нещо студено и влажно погали бузата й, а след това започна да облизва лицето й. Отвори едно око и видя кученцето да я гледа и да върти опашка.

Тя се намести в леглото и се намръщи на слънчевата светлина. Не искаше да се успива. След два дни имаше изпитание и трябваше да тренира. Това бе последното препятствие преди финалния дуел и то щеше да определи четирима финалисти.

Селена потърка едно око и почеса кученцето зад ушите

— Пишкало ли си някъде? Трябва ли да ти се карам?

— Съвсем не — обади се някой и вратата на спалнята отвори. Дориан. — Отведох я сутринта на разходка заедно с другите кучета.

— Не е ли малко рано за посещения? — усмихна се немощно тя, докато той приближаваше.

— Рано ли? — разсмя се принцът и седна на леглото. Тя се отдръпна. — Вече е един следобед! — Филипа ми каза, че си спала като труп цяла сутрин.

Един! Нима бе толкова късно? Ами уроците с Каол?

Тя се почеса по носа и сложи кученцето в скута си. Единственото й успокоение бе, че нищо лошо не се е случило предишната нощ, иначе досега да е разбрала. Почти въздъхна от облекчение, макар да бе гузна за твърде малкото доверие, което имаше на Нехемия. Това все още я караше да се чувства нещастна.

— Дала ли си му име? — попита Дориан. Звучеше спокоен и уравновесен. Преструваше ли се или целувката им от снощи наистина не бе имала значение?

— Не — отвърна тя и запази изражението си неутрално, макар да й идеше да се развика от това колко неловко е положението им. — Не мога да измисля нищо.

— Нека помислим заедно тогава — отвърна той и почеса брадичката си. — Как ти звучи. Златна?

— Като най-глупавото име, което съм чувала.

— Измисли тогава нещо по-добро?

Тя взе една от лапите на кученцето и я огледа внимателно, след което потърка меката й петичка с палеца си.

— Лапичка. — Името бе прекрасно. Имаше чувството, че то бе съществувало винаги и най-накрая бе имала късмета да го открие.

— Да, Лапичка.

— И означава ли нещо? — попита той, а кучето вдигна глава и го огледа.

— Да, че ще надбяга всичките ти чистокръвни. — Селена гушна кученцето и го целуна по главичката. Лапичка я загледа намръщено. Бе невероятно мека и пухкава.

— Ще видим — засмя се Дориан.

Селена остави кученцето на леглото и Лапичка се скри под завивките.

— Добре ли спа? — попита той.

— Да. Но ти май не си, щом си станал толкова рано.

— Виж. — започна Дориан и на Селена й се прииска да се хвърли от балкона. — Миналата нощ. избързах. — Той се спря. — Селена, правиш гримаси.

Наистина ли?

— Ами. извинявай.

— Значи наистина си се разстроила!

—От кое?

— От целувката!

Гърлото я стегна и асасинът се закашля.

— О, нищо подобно — каза тя, докато се тупаше по гърдите, все едно прочиства гърлото си. — Няма нищо такова предвид. Не ми беше противно, ако това те притеснява.

Веднага съжали, че го е казала.

— Значи ти хареса? — ухили се лениво той.

— Не! Ох, върви си! — Тя се метна на възглавниците си и придърпа завивките над главата си. Щеше да умре от срам.

Лапичка я облиза по лицето, докато тя се криеше в тъмнината под одеялото.

— Излез, моля те — рече той. — Реагираш все едно никога не са те целували.

Тя отметна завивките, а Лапичка се скри още по-навътре в тях.

— Разбира се, че съм се целувала — сопна се тя, като се помъчи да не мисли за Сам и чувствата, които бяха споделяли. — Но не и с надменен напудрен принц!

— Напудрен?

— О, млъкни — каза тя и го удари с възглавницата. След това стана от другата страна на леглото и отиде до балкона.

Усещаше как той се взира в гърба й и в трите белега, които нощницата й не можеше да скрие.

— Тук ли ще останеш, докато се преобличам? — обърна се тя към него. Но той не я гледаше както миналата нощ. В очите му имаше някаква предпазливост — а също и тъга. Кръвта замръзна във вените й. — Какво?

— Ужасни белези — прошепна той.

Тя постави ръка на кръста си и отиде до вратата на съблекалнята.

— Всички носим белези, Дориан. Моите просто са по-видими от тези на повечето хора. Ако искаш, изчакай тук, но аз трябва да се преоблека.

С тези думи тя излезе от стаята.

Калтейн вървеше до херцог Перингтън покрай безкрайните маси на дворцовия парник. Огромната стъклена постройка бе пълна със светлина и тя започна да си вее с ветрилото, когато жегата лъхна лицето й. Този човек намираше най-нелепите места за разходка. Цветята и растенията я интересуваха не повече от уличната кал.

Той откъсна една снежнобяла лилия и й я подаде, като сведе глава.

— За Вас.

Тя се опита да не потръпва при вида на пъпчасалата му кожа и оранжеви мустаци. От мисълта, че може да се окаже в капан с него, и й се прииска да изкорени всички цветя и да ги хвърли в снега.

— Благодаря — каза тя с прегракнал глас.

Но Перингтън се вгледа внимателно в нея.

— Май не сте в настроение днес, лейди Калтейн.

— Така ли изглеждам? — наклони срамежливо глава тя. — Може би защото не се забавлявам както снощи на бала.

Черните очи на херцога обаче не я изпуснаха от поглед и той се намръщи, хвана я под ръка и я подкара напред.

— Няма нужда да се преструвате пред мен. Забелязах, че зяпате принца.

Калтейн не се издаде, а просто изпъна ръце, все едно се взира в маникюра си, докато гледаше крадешком към него.

— Така ли правих?

Перингтън прокара месестия си пръст по един папратов храст. Черният пръстен на ръката му пулсираше и главата я болеше от него.

— И аз го гледах. По-специално момичето до него. Голяма е досадница, нали?

— Лейди Лилиан? — премигна Калтейн. Не знаеше дали да въздъхне с облекчение. Не бе забелязал, че тя копнее по принца, а това, че е наблюдавала как Дориан и Лилиан танцуват заедно.

— Да, така се нарича — промърмори Перингтън.

— Не е ли това името й? — попита Калтейн, преди да помисли. Херцогът се обърна към нея. Очите му бяха черни като пръстена, който носеше.

— Нали не вярваш, че онова момиче е истинска дама?

— Не е ли? — Сърцето на Калтейн прескочи един удар. Перингтън се усмихна и й разказа всичко.

Когато приключи, Калтейн го гледаше изгубила ума и дума. Асасин. Лилиан Гордайна бе Селена Сардотиен, най-известният асасин на света. И бе вкопчила ноктите си в сърцето на Дориан. Ако искаше ръката му, Калтейн трябваше да е много, много по-умна. Да разкрие Лилиан можеше и да не е достатъчно и нямаше как да си позволи да рискува.

Парникът бе притихнал, все едно е затаил дъх.

— Как бихме могли да оставим нещата така? Не можем да позволим на принца да рискува така живота си!

Лицето на Перингтън се размърда и разкри нещо болезнено и грозно, но това стана толкова бързо, че тя почти не го забеляза. Чуваше биенето на собственото си сърце и имаше нужда от лулата си, за да се успокои, преди да изпадне в истерия.

— Не можем — отвърна Перингтън.

— Но как да я спрем? Да кажем на краля?

Перингтън поклати глава и постави ръка върху дръжката на меча си, замислен за миг.

Тя се загледа в един розов храст и прокара пръст по бодила му.

— Тя ще се изправи в дуел срещу останалите шампиони — каза бавно той, — А преди дуела ще вдигнем тост в чест на боговете. — Дъхът на Калтейн секна, може би заради стегнатия й корсет. Тя свали ръка от тръна. — Щях да те помоля да вдигнеш тоста като символ на Богинята. Може би е възможно да сипеш нещо в чашата й.

— И да я убия, аз? — Едно бе да наеме някого. Но да го извърши лично.

— Не, не — вдигна ръце херцогът. — Кралят обаче е съгласен, че трябва да се вземат мерки, така че Дориан да помисли. че е станал инцидент. Ако й сипем лека доза кърваво проклятие, не смъртоносна, но колкото да изгуби самоконтрол, това ще даде на Каин нужното му предимство.

— Той не може ли да я победи? По време на дуелите често се случват инциденти.

Главата я заболя още по-силно и цялото й тяло запулсира. Може би щеше да й е лесно да я упои.

— Каин смята, че може, но аз не обичам да поемам рискове. Перингтън я сграбчи за ръцете. Пръстенът му бе леденостуден до кожата й. Тя сподави подтика да се отдръпне.

Не искаш ли да помогнеш на Дориан? Веднъж щом се отървем от нея. „Тогава ще е мой. Така, както трябва.”

И все пак. Да убие заради него.

Но щеше да бъде неин.

— Ще го вкараме в правия път, нали — довърши Перингтън с такава усмивка, че инстинктите й закрещяха да побегне и никога повече да не поглежда назад.

Ала в ума си виждаше трона, короната и принца до себе си.

— Кажи ми какво трябва да сторя — каза тя.

41.

Часовникът удари десет пъти и седналата на малкото бюро в спалнята си Селена вдигна очи от книгата. Трябваше да спи или поне да опита. Лапичка, която дремеше в скута й, се прозя широко. Селена я почеса зад ушите и прокара ръка по страницата на книгата.

Знаците на Уирда сякаш се взираха в нея, а сложните криволици и ъгли й говореха на език, който тя все още не можеше да разбере. Колко ли време бе отнело на Нехемия да го научи? Отново се запита как можеха още да имат сила, след като магията си бе отишла?

Не бе виждала Нехемия от бала миналата нощ, не бе дръзнала да я приближи или да каже на Каол какво е научила за нея. Принцесата я бе излъгала за уменията си в езика и за това какво знае за Знаците, но може би си имаше причина да го направи. Селена бе сбъркала на бала миналата нощ, като бе повярвала, че Нехемия е способна на ужасни неща. А тя бе една от добрите. Не можеше да се цели в Селена, не и след като е нейна приятелка. След като беше нейна приятелка.

Селена преглътна и отгърна страницата. Сърцето й спря.

Пред нея бяха символите, които бе видяла по телата. От някого преди векове в полето бе написано обяснението:

За жертвоприношения към ридерак — оградете площта с кръвта на жертвата. Веднъж щом съществото бъде призовано, Знаците ще ви покажат как да извършите размяната — съществото ще ви даде силата на жертвата си срещу плътта й.

Селена се опита да удържи ръцете си да не треперят, докато прелистваше страниците в търсене на нещо за знаците, които бе намерила под леглото си. Когато книгата не й разкри нищо, тя се върна на призоваващото заклинание. Ридерак — това ли бе името на съществото? Но какво ли представляваше то? И откъде го призоваваха, ако не от...

Портите на Уирда.

Тя притисна очи с длани. Някой използваше Знаците, за да отваря портал, през който да призовава създанието. Бе невъзможно, понеже магията си бе отишла, но текстът казваше, че Знаците на Уирда съществуват извън магията. Ами ако все още имаха сила.

Но. Нехемия? Как можеше приятелката й да извърши нещо подобно? За какво й бе силата на шампионите? И как се бе прикривала толкова добре досега?

Разбира се, Нехемия лесно можеше да се окаже умела актриса. Може би Селена просто имаше нужда от приятелка, някоя, която да е толкова различна и отдалечена от останалите, колкото и самата тя. Може би прекалено отчаяно се опитваше да види това, което й се иска.

Селена си пое дълбоко въздух. Нехемия обичаше Ейлве — това бе от ясно по-ясно — и асасинът знаеше, че тя е готова на всичко, за да опази родината си. Освен.

Лед изпълни вените на Селена. Освен ако Нехемия не планираше нещо по-голямо. Освен ако не искаше да се увери, че кралят ще пощади Ейлве. Освен ако не искаше това, за което никой не смееше дори да прошепне: бунт. И то не такъв като сегашния — с бунтовници, които се крият по горите, — а бунт, в който цели кралства се вдигат срещу Адарлан. Така, както трябваше да стане от самото начало.

Защо обаче убиваше шампиони? Защо не се целеше в благородниците? Балът бе идеален за това. И защо използваше Знаците? Селена бе виждала покоите на Нехемия в тях нямаше и следа от демони, а и никъде в замъка не бе намерила такива.

Вдигна очи от книгата.

Въпреки че бе затиснат от раклата, гобленът се гънеше от призрачен вятър. Никъде в замъка не можеше да призовеш такова същество, освен в безкрайните отдавна забравени катакомби под него.

— Не — каза тя и се изправи толкова рязко, че Лапичка едвам успя да скочи, преди столът да падне. Не беше вярно. Защото не бе Нехемия. Защото.

Селена простена, избута раклата и повдигна гоблена от стената. Точно както и преди два месеца я лъхна студен вятър. Този път обаче не ухаеше на рози. Всички убийства ставаха около два дни преди поредното изпитание. Това означаваше, че тази нощ или на утрешния ден ще се случи нещо лошо. Ридеракът, каквото и да представляваше, щеше да удари отново. И предвид Знаците, които бе намерила под леглото си... не възнамеряваше да го чака със скръстени ръце.

След като изкара протестиращата Лапичка извън стаята и затвори вратата под носа й, Селена покри входа с гоблена, постави една книга на прага, така че да не се затвори вътре, и тръгна напред, макар да й се искаше да има друго оръжие, освен факлата и саморъчно изработения нож в джоба й.

Защото ако Нехемия наистина я бе излъгала и избиваше шампионите, Селена трябваше да го види лично.

За да я убие със собствените си ръце.

Тя вървеше все по-надолу, а дъхът й излизаше на кълбета в застоялия въздух. Отнякъде течеше вода и Селена погледна с копнеж към средната арка. Вече не мислеше за бягство — какъв бе смисълът сега, когато бе толкова близо до победата?

Ако загубеше, можеше да избяга оттук преди да успеят да я върнат в Ендовиер.

Селена загледа левия и десния проход. Левият водеше до задънена улица. Но десният. бе пътят до гроба на Елена. Там бе видяла безброй проходи, които водеха неизвестно накъде.

Тя приближи арката и замръзна, когато видя следите от стъпки, слизащи надолу в непрогледния мрак. Вековната прах бе изпълнена с пресни следи, които водеха нагоре и надолу.

Нехемия и съществото й явно бяха слизали тук, в подземията. Нима Верин не бе загинал в деня, когато бе подразнил Селена пред принцесата?

Селена стисна факлата си по-силно и започна да слиза по стълбите. Скоро не виждаше началото им, но дъното сякаш не приближаваше. Коридорът се изпълни със странен шепот, който отекваше в стените. Това не бе бъбренето на слуги, а на някой, който говореше бързо и почти напевно.

Но не беше Нехемия. Беше мъж.

Пред погледа й изникна площадка, която водеше към стая вляво. Зеленикаво сияние се процеждаше от нея по каменните стълби, които продължаваха надолу след площадката към абсолютната тъмнина. Косъмчетата на ръцете на Селена настръхнаха, когато гласът стана по-ясен. Не говореше на познат език, бе гърлен и груб, стържеше по слуха й и сякаш изсмукваше топлината от костите й. Докато говореше, мъжът стенеше, сякаш думите изгаряха гърлото му, и накрая отвори уста за глътка въздух.

Настъпи тишина.

Селена остави факлата и допълзя до площадката, за да надникне в стаята. Дъбовата врата бе отворена, а от ръждясалата ключалка стърчеше огромен ключ. Вътре в малката стая, коленичил пред тъмнина толкова черна, че изглеждаше готова да погълне света, бе Каин.

42.

Човекът, който бе ставал все по-силен и по-силен с напредъка на съревнованието. Селена мислеше, че е от тренировките. а той бе използвал Знаците на Уирда и някакво чудовище, за да краде силата на останалите шампиони.

Каин прокара ръка по пода в тъмното и зеленикаво сияние се издигна от мястото, където бяха минали пръстите му. Светлината бързо бе засмукана в празнотата. Едната от ръцете на Каин кървеше.

Селена не посмя да си поеме дъх, когато нещо се размърда в тъмното. Чу дращене на нокът по камъка и съскане, като изгасване на пламък. И тогава ридеракът пристъпи на животинските си извити под грешен ъгъл крака към коленичилия Каин.

То бе нещо, сякаш излязло от кошмарите на древен бог. Голата му сива кожа бе опъната по уродливата глава, върху която имаше зейнала паст, пълна с черни зъби. Зъби, които бяха разкъсали органите на Верин и Ксавие, зъби, които бяха изсмукали мозъците им. Хуманоидното тяло бе отпуснато на задните крака, а дългите ръце се влачеха по пода. Камъните сякаш пищяха под ноктите му. Каин вдигна глава и бавно се изправи, а създанието коленичи пред него и сведе поглед в знак на покорство.

Селена осъзна, че трепери чак когато отстъпи назад, за да избяга колкото се може по-бързо и по-надалече. Елена бе права — това бе зло, чисто и просто зло. Амулета започна да пулсира на врата й, все едно я приканваше да бяга. С пресъхнала уста тя отстъпи назад, а кръвта забушува във вените й.

Каин се завъртя към нея, а ридеракът надигна глава. Свитите му ноздри подушиха два пъти въздуха.

— Не теб смятах да убия тази нощ — каза Каин, но погледът на Селена остана прикован в чудовището, което започна да хрипти. — Но не мога да изпусна такава възможносг.

— Каин... — успя да каже тя.

Очите на ридерака... никога не бе виждала нещо подобно. В тях имаше единствено глад — безкраен и древен. Това същество не идваше от този свят. Знаците на Уирда все още действаха. Портите бяха истински.

Тя извади саморъчно изработения нож от джоба си. Той бе съвсем мъничък. Дали иглите можеха да продупчат плътта на създанието? Каин се придвижи с такава скорост, че тя успя само да премигне, преди той да застане зад нея, а ножът й да се озове в неговата ръка. Никой човек не можеше да се движи толкова бързо. Изглеждаше, сякаш е само от сенки и вятър.

— Колко жалко — прошепна Каин от входа, като прибра ножа й в джоба си. Селена погледна първо към създанието, после към него и накрая отново към съществото. — Така и не разбрах как се озова тук. — Пръстите му хванаха дръжката на вратата. — Но и не ми пука. Сбогом. Селена.

Вратата се затвори.

Знаците по пода, които Каин бе нарисувал със собствената си кръв, все още излъчваха зеленикаво сияние и осветяваха съществото, което я гледаше с гладните си безмилостни очи.

— Каин — прошепна тя и завъртя дръжката на вратата. Непразно. Бе заключена. В стаята нямаше нищо, освен камък и прах. Как бе позволила да я обезоръжи толкова лесно? — Каин. — Вратата не помръдваше. — Каин! — извика тя и заудря по нея с юмрук, достатъчно силно, че ръката да я заболи.

Ридеракът започна да пристъпва напред-назад, като се облягаше на четирите си паякообразни крайника, душеше въздуха и драскаше по пода с ноктестата си лапа с такава сила, че оставаше следи в камъка.

Искаше я жива. Каин бе обездвижил Верин, преди да призове съществото, то обичаше да се храни с жертвите си докато кръвта им е още топла. Щеше да намери начин да я обездвижи и после.

Не можеше да диша. Не, не искаше да си отиде по този начин. Не и в тази ужасна стая, където никой нямаше да я намери. Каол дори нямаше да разбере защо е изчезнала и щеше вовеки да я проклина. Тя нямаше да получи шанс да се извини на Нехемия. А Елена. Елена й бе казала, че някой я иска в гроба, за да види. какво?

И тогава разбра.

Отговорът бе надясно — в десния проход, който водеше към гробницата няколко етажа по-долу.

Създанието се отпусна на задните си крака, готово за скок, и в този миг Селена измисли най-дръзкия план в живота си.

Тя пусна плаща си на пода.

Ридеракът изрева така, че разтърси целия замък, и се втурна към нея.

Тя остана пред вратата, гледайки го как галопира. Под ноктите му излизаха искри. На три метра от нея то скочи към краката й.

Но Селена вече тичаше право към черните изгнили зъби, Ридеракът скочи към нея, но тя се метна над ръмжащото чудовище. В стаята отекна титаничен гръм, когато ридеракът събори дървената врата. Не можеше да си представи в какво състояние щяха да са краката й, ако я бе докопал. Нямаше време да мисли. Тя се приземи и се завъртя към създанието, което бе минало през вратата и сега се мъчеше да се освободи от дървото.

Тя излезе в коридора, зави наляво и се затича надолу по стълбите. Никога нямаше да се качи до покоите си жива, но може би имаше шанс да стигне гробницата.

Ридеракът изрева отново и стълбището се разтресе. Селена не посмя да погледна назад. Съсредоточи се върху краката си и върху това да запази равновесие, докато скачаше надолу по стълбите. Целта й бе да стигне до гробницата, осветена от лунната светлина.

Селена тежко се приземи на площадката и се затича към вратата на гробницата, като се молеше на богове, чиито имена бе забравила, но се надяваше те да не са я забравили.

„Някой искаше да дойда тук на Самхейн. Някой знаеше, че това ще се случи. Елена искаше да го видя — за да мога да оцелея.” Съществото я настигна и хукна подире й. Бе толкова близо, че Селена усещаше зловонния му дъх. Вратата на гробницата бе широко отворена, все едно някой я чакаше.

„Моля те, моля те, моля те."

Тя се хвана за рамката на вратата и се метна вътре. Спечели си ценно време, когато ридеракът се подхлъзна, пропусна гробницата и спря. Отне му само миг да се съвземе и да нападне. Отнесе част от вратата при влизането си.

Стъпките й отекнаха в гробницата — тя се затича между саркофазите към Дамарис, меча на древния крал.

Той беше на мястото си, а острието му сияеше на лунната светлина въпреки изминалите хиляда години.

Създанието изръмжа и тя чу как рязко си поема дъх. Ридеракът тръгна към нея и ноктите му задраскаха по пода. Тя се протегна към меча и лявата й ръка хвана хладната дръжка. Селена се завъртя във въздуха и замахна.

Имаше време само да зърне очите и кожата му, преди да забие Дамарис в лицето на ридерака.

Болка прониза ръката й, когато двамата се удариха в стената и паднаха на земята, разпилявайки съкровищата наоколо. Зловонна черна кръв я опръска цялата.

Тя не помръдна, докато гледаше черните очи на сантиметри от своите, нито когато видя как дясната й ръка попада между изгнилите зъби. Кръвта й покапа по брадичката на чудовището. Просто трепереше и не пусна меча, дори когато гладният поглед угасна и трупът на създанието се строполи върху нея.

Чак тогава амулетът отново започна да пулсира и тя премигна. Всичко след това бе като в сън — като танц, който трябваше да изпълни, за да не рухне в гробницата и да остане там завинаги. Първо изтръгна ръката си от зъбите му. Болеше жестоко. На палеца й имаше дъга от кървящи ранички. Тя се изправи на крака и избута ридерака настрани. Бе изненадващо лек все едно костите му бяха кухи или пък нямаше вътрешности. Светът й бе като в мъгла, но тя измъкна Дамарис от чудовищния череп.

Използва ризата си, за да обърше острието на оръжието на Гавин, и го върна на мястото му. Затова я бяха довели на Самхейн в гробницата, нали? За да види Дамарис и да намери начин да се спаси?

Остави чудовището да лежи върху купчина скъпоценни камъни. Който и да бе поискал да я спаси, можеше да почисти. Беше й дошло в повече.

Въпреки това Селена спря до саркофага на кралица Елена и погледна към красивото лице, изваяно от мрамор.

— Благодаря ти — изхриптя тя. Причерня й, но успя да излезе от гробницата и да се изкатери нагоре по стълбите, притиснала кървяща ръка до гърдите си.

Когато се върна покоите си, Селена мина разстоянието до вратата на спалнята си и се подпря на нея, докато я отключваше. Раната й не бе превързана и кръвта продължаваше да капе по китката й. Трябваше да иде до банята и да измие ръката си. Чувстваше дланта си студена като лед.

Трябваше...

Коленете й се подгънаха и Селена падна. Клепачите й натежаха, затова тя ги затвори.

Защо сърцето й биеше толкова бавно?

Тя отвори очи и погледна към ръката си. Погледът й бе замъглен и виждаше неясна смес от червено и розово. Ледът се покатери нагоре по ръката й, а след това слезе до краката.

Чу звук като от гръмотевици — туп-туп-туп! — последван от писък. През затворените си клепачи усети как в стаята й притъмнява.

Чу се вик на жена, а след това топли ръце хванаха лицето й. Бе й толкова студено, че я изгаряха. Да не би някой да бе оставил прозореца отворен?

— Лилиан! — Това бе Нехемия, която сграбчи ръцете й. — Лилиан! Какво се е случило?

Селена не помнеше много от следващите мигове. Силни ръце я вдигнаха, за да я отнесат в банята. Нехемия се напрегна, докато я носеше към ваната и й сваляше дрехите. Ръката на Селена пламна, когато докосна водата, и тя започна да се гърчи. Принцесата обаче не я пусна, а изрече думи на непознат за нея език. Светлината в стаята запулсира и кожата й настръхна. Селена видя, че ръцете й са покрити с тюркоазени Знаци на Уирда. Нехемия я държеше във водата и я клатеше напред-назад.

А после мракът я погълна.

43.

Селена отвори очи.

Беше й топло, а светлината на свещите сияеше в злато. Можеше да усети аромата на лотосови цветове и индийско орехче. Намръщи се и премигна, след което се опита да се изправи от леглото. Какво се бе случило? Помнеше само как се катери по стълбите, след това скрива тайната врата зад гоблена.

Селена се стресна и сграбчи туниката си. Ахна, когато установи, че тя някак е станала на нощница, а след това се ококори при вида на ръката си. Бе изцерена — напълно. Единствено белег във формата на полумесец между палеца и показалеца напомняше, че е била ухапана от ридерака. Тя прокара нокът по всеки от мъничките белези, проследи линията им, а после размърда пръсти, за да е сигурна, че нито един нерв не е пострадал.

Но как бе възможно това? Явно ставаше дума за магия. Някой я бе изцерил.

Тя се надигна и видя, че не е сама.

Нехемия седеше на стол наблизо и я наблюдаваше внимателно. На лицето й нямаше и следа от усмивка. Селена се размърда неспокойна от недоверието, което прочете в очите на младата жена. Лапичка стоеше в краката й.

— Какво се случи? — попита.

— Тъкмо се канех да те питам същото — отговори принцесата на ейлвийски и махна към нея. — Ако не те бях намерила, ухапването щеше да те довърши след няколко минути.

Дори кръвта по пода бе почистена.

— Благодаря ти — отвърна Селена, след което се стресна при вида на притъмнялото небе до прозорците. — Кой ден сме?

Ако бе изпуснала последното изпитание.

— Минали са само три часа.

Успокои се. Не го бе пропуснала. Утре щеше да тренира, а вдругиден да се яви.

— Не разбирам. Как.

— Това не е важно — прекъсна я Нехемия. — Искам да разбера откъде си получила това ухапване. Кръв имаше само в спалнята ти, не и по коридора или където и да е другаде.

Селена стисна дясната си ръка в юмрук, а после я отпусна, загледана в белезите си. Едва не бе умряла. Тя погледна към принцесата, а после върна очи на ръката си.

Очевидно Нехемия не работеше с Каин.

— Не съм тази, за която се представям — каза тихо Селена, неспособна да срещне погледа на приятелката си. — Лилиан Гордайна не съществува.

Нехемия не каза нищо. Тя се принуди да я погледне. Нехемия я бе спасила. Как бе могла да си помисли, че тя е повелителка на онова същество? Дължеше истината на приятелката си.

— Казвам се Селена Сардотиен.

Нехемия зяпна, след което бавно поклати глава.

— Невъзможно. Пратиха те в Ендовиер. Трябваше да си в лагера с...

— Принцесата се ококори. — Говориш ейлвийския на селяните. На робите в Ендовиер. Ето как си го научила! — Селена леко се задъха, а устните на принцесата потрепериха. — Била си в Ендовиер? Това е лагер на смъртта. Но. защо не ми каза? Нямаш ли ми доверие?

— Имам ти — отвърна тя. Особено сега, след като бе доказала, че не носи отговорността за онези убийства. — Кралят ми нареди да не говоря за това.

— За кое? — попита рязко Нехемия и преглътна сълзите си. — Кралят знае, че си тук? На неговите заповеди ли се подчиняваш?

— Тук съм, за да го забавлявам. — Селена седна в леглото си. — Тук съм заради турнира за кралски шампион. След като спечеля — ако успея да спечеля, — ще работя четири години за краля като негов лакей и асасин. А след това ще бъда свободна. Името ми ще бъде чисто.

Нехемия я погледна осъдително.

— Смяташ, че ми е приятно да съм тук? — извика Селена, макар от усилието сърцето й да забърза бясно ритъма си. — Изборът ми бе между това и Ендовиер! Което означава, че нямах избор. — Тя скръсти ръце пред гърдите си. — Преди да ми изчетеш лекция по морал или да се скриеш зад телохранителите си, знай, че няма и един момент, в който да не се чудя какво би било да го убия — него, човека, унищожил всичко, което обичам!

Не можеше да диша достатъчно бързо, не и при спомените, нахлуващи в главата й. Тя успя да ги прогони, пожела си мрак. Нехемия остана безмълвна. Лапичка изскимтя. В тишината спомените за места, хора и изречени думи отекнаха в съзнанието на асасина. А после чу стъпките, които я върнаха в настоящето. Матракът изскърца, когато Нехемия седна върху него. След малко към нея се присъедини втора, не толкова голяма тежест — Лапичка.

Нехемия хвана ръката на Селена, бе топла и суха като нейната. Асасинът отвори очи, но се загледа в стената в другия край на стаята.

— Ти си най-добрата ми приятелка, Селена — стисна ръката й Нехемия. — Боли ме, повече, отколкото предполагах, задето отношенията ни се влошиха така. Затова искам да ти дам нещо, което съм давала на малцина. — Очите й заблестяха. — Имената не са важни. Това, което е вътре в теб, има значение. Зная какво си видяла в Ендовиер. Зная за мъките на моя народ там, които продължават ден след ден. Ти обаче не си оставила на мините да те втвърдят, не си позволила срамът ти да се превърне в жестокост.

Принцесата прокара пръсти по белега на ръката й.

— Носиш много имена, сега и аз ще ти дам едно. — Тя вдигна ръка към челото на Селена и нарисува на него невидим знак. — Кръщавам те Елентия. — След това целуна момичето по челото. — Носи това име с чест, когато другите ти натежат. Кръщавам те Елентия, Духът, който не може да бъде пречупен.

Селена остана неподвижна. Усети името върху себе си като блестящ воал. Това бе безусловна любов. Такива приятели не съществуваха. Как бе имала късмета да намери такава?

— Хайде — рече Нехемия, — разкажи ми как стана Асасина на Адарлан, как се озова в замъка и какви са правилата на това нелепо съревнование.

Селена се усмихна леко, а Лапичка замаха с опашка и близна ръката на Нехемия.

Животът й бе спасен — някак. Отговорите за това как щяха да дойдат по-късно. И тя заговори.

На следващата сутрин Селена вървеше до Каол, а очите й бяха приковани в мраморния под на коридора. Слънцето се отразяваше в снега и правеше светлината в коридора почти ослепителна.

Бе казала на Нехемия почти всичко. Разбира се, имаше неща, които не можеше да сподели с никого, а и не бе споменала нито за Каин, нито за съществото. Нехемия не я бе питала отново какво е ухапало ръката й, но бе останала до нея, свита на леглото й, и двете си бяха говорили цяла нощ.

Селена, която нямаше представа как ще заспи отново, след като вече знае на какво е способен Каин, бе благодарна за компанията. Придърпа плаща по-плътно около себе си. Утринта бе неестествено спокойна.

— Тиха си днес. — Каол продължи да гледа напред. — Да не сте се карали с Дориан?

Дориан. Той бе минал предишната нощ, но Нехемия го изпъди, преди да влезе в спалнята.

— Не съм го виждала от вчера сутринта.

А след събитията от снощи вчера сутринта й се виждаше като преди седмица.

— Приятно ли ти бе да танцуваш с него?

Струваше ли й се, или думите му наистина прозвучаха остро? Тя се обърна към него зад поредния завой, който водеше към отделна тренировъчна зала.

— Тръгна си рано. Мислех, че ще ме пазиш цялата нощ.

— Вече нямаш нужда да те пазя.

— От самото начало нямах нужда.

— Сега знам, че няма да избягаш — сви рамене той.

Навън изви вятър и вдигна снега във въздуха в блестяща вълна.

— Мога да се върна в Ендовиер.

— Няма.

— Откъде знаеш?

— Просто знам.

— Много успокоително.

Той се засмя и продължи към тренировъчната зала.

— Изненадан съм, че кучето ти не тича подире ти след цялото джафкане преди малко.

— Ако беше имал кученце, нямаше да се подиграваш — отвърна кисело тя.

— Не съм искал и не съм имал.

— Това е добре за кучето, което е било застрашено от риска да бъде твой спътник.

Той я сръчка с лакът. Тя се ухили и отвърна на сръчкването му. Искаше да му каже за Каин. За това, че го е видяла на вратата си тази сутрин. Да му каже всичко.

Но не можеше. Защото, ако му споделеше за Каин и създанието, което той бе призовал, Каол щеше да иска да види останките му. А това означаваше тя да го отведе до тайния проход. Може би вече й имаше доверие да я оставя насаме с Дориан, но не бе готова да му разкрие тайния си път за бягство.

„Освен това вече го убих. Загадъчното зло на Елена е победено. Сега просто трябва да надвия Каин в дуел и никой няма нужда да научава за останалото."

Каол спря пред вратата на тренировъчната зала и се завъртя към Селена.

— Питам те само веднъж и няма да повтарям — каза той и я погледна толкова свирепо, че тя се размърда неспокойно. — разбираш ли в какво се забъркваш с Дориан?

Тя се разсмя с рязък и грачещ звук.

— Да не ми даваш любовен съвет? И това заради мен ли е, или заради Дориан?

— И заради двамата.

— Не знаех, че ти пука за мен. Дори не ме забелязваш.

Той обаче не захапа кукичката. Вместо това отвори вратата.

— Просто не забравяй да използваш ума си — каза й през рамо.

И двамата влязоха в залата.

Час по-късно, изпотена от тренировката, Селена обърса челото си с ръкав, докато вървяха обратно към покоите й.

— Завчера видях, че четеш за Елрик и Емида — каза Каол. — Мислех, че мразиш поезията.

— Това е различно — размаха ръце тя. — Епичната поезия не е скучна или претенциозна.

— Нима? — усмихна се криво той. — Поезия за мащабни битки и безкрайна любов? И не смяташ, че е претенциозна?

Тя го ощипа по рамото и той се разсмя. Смехът му бе заразен и неочаквано очарователен. Но после завиха зад ъгъла и тя видя първо стражите в залата, а после и него.

Кралят на Адарлан.

44.

Кралят. Сърцето на Селена се сви и потъна чак до петите. Всеки един от белезите на ръката й я заболя. Кралят тръгна към нея, а чудовищната му фигура изпълни малкия коридор. Погледите им се срещнаха и тя усети как я обливат студени и горещи вълни едновременно. Каол спря и се поклони ниско.

Бавно и с нежелание, Селена стори същото, за да не се озове на бесилото. Стоманеният му поглед се спря върху нея и косъмчетата по ръцете й настръхнаха. Чувстваше как я оглежда, за да открие и най-малкото провинение. Кралят усещаше, че нещо в замъка му не е наред и това има общо с нея. Селена и Каол се изправиха и отстъпиха настрани.

Главата му се обърна и той продължи да я изучава, докато минаваше покрай тях. Дали не виждаше духа й? Дали не знаеше, че Каин отваря портали към други светове? Подозираше ли, че въпреки забраната за всякаква магия, Знаците на Уирда продължават да действат? Какво щеше да стане, ако кралят овладееше тяхната сила и започнеше сам да призовава демони като ридерака?

В очите му имаше мрак, който не бе от този свят — тъмен като пустотата между звездите. Можеше ли един човек да унищожи целия свят? Толкова ли всепоглъщаща бе амбицията му? Тя сякаш чуваше грохота на войната.

В краля се спотайваше нещо опасно. Беше дъхът на смъртта, който бе усетила от черната бездна, призована от Каин. Това бе смрадта на чужд, мъртъв свят. Каква бе целта на Елена, когато бе поискала тя да се приближи до краля, като стане негов шампион? Селена успя да продължи по пътя си и стъпка по стъпка се отдалечи от владетеля. Очите й бяха далечни и объркани, и макар да не погледна към Каол, го усети как изучава лицето й. За щастие, той не каза нищо. Бе хубаво да има около себе си някой, който разбира.

Каол не каза нищо и когато тя се приближи към него през остатъка от пътя им.

Каол крачеше напред-назад в стаята си. Времето му за тренировки със Селена бе минало — този следобед тя бе с останалите шампиони. Той се бе върнал в стаята си, за да прочете доклада за пътешествието на краля. През последните десет минути го бе изчел три пъти.

Смачка хартията в ръката си. Защо кралят бе дошъл сам? И по-важно, как всички около него бяха загинали

Не бе ясно и къде е бил. Бе споменал Планините на Белия зъб, но... защо другите бяха мъртви?

Кралят бе намекнал за проблем с бунтовниците, които бяха отровили хранителните им запаси, но детайлите бяха толкова мъгляви, че ставаше ясно, че истината е другаде. Може би не я бе обяснил напълно, за да не разстрои поданиците си. Каол обаче бе капитан на стражата му. Ако кралят му нямаше доверие.

Часовникът удари и раменете на Каол увиснаха. Бедната Селена. Знаеше ли, че в присъствието на краля прилича на изплашена животинка? Едвам се бе сдържал да не я помилва по гърба. Освен това ефектът от присъствието на владетеля бе дълготраен — тя бе останала скована и по време на обяда.

Иначе формата й бе невероятна. Бе станала толкова бърза, че едвам я удържаше. Можеше с лекота да прекоси стена, което му бе доказала, като се бе изкатерила с голи ръце до балкона си. Това го изнервяше, особено предвид факта, че е само на осемнайсет. Запита се дали е била в такава форма преди Ендовиер. Тя никога не се колебаеше по време на битките им, но сякаш потъваше в себе си, в място, което бе хладно и далечно, но и изпълнено с пламък и гняв. Можеше да убие всеки от останалите за секунди. Включително и Каин.

Но можеха ли да я пуснат отново из Ерилея, ако станеше шампион? Бе привързан към нея, но не знаеше дали ще спи спокойно със знанието, че са пуснали на свобода най-опасния асасин. Ако спечелеше обаче, щеше да остане тук още четири години.

Какво ли си бе помислил кралят, когато ги бе видял да се смеят заедно? Едва ли това бе причината да не му каже какво е станало с хората му. Не, кралят нямаше да се безпокои за такова нещо, особено ако Селена станеше негов шампион.

Каол потърка рамото си. Бе изглеждала толкова малка, когато видя краля.

А на него владетелят не му изглеждаше никак различен и беше точно толкова груб както винаги. Но това внезапно изчезване и фактът, че се бе върнал сам-самичък... кралят бе забъркал нещо и то започваше да кипи. А Селена някак го усещаше.

Капитанът на стражата се опря на стената и се загледа в тавана. Не можеше да се бърка в делата на краля. Точно сега работата му бе да разгадае убийствата на шампионите и да направи така, че Селена да спечели. Вече не ставаше дума само за гордостта на Дориан. Селена нямаше да оцелее още една година в Ендовиер.

Каол се усмихна леко. Бе забъркала достатъчно голяма каша за месеците, които бе изкарала в замъка. Можеше само да си представя какво щеше да се случи през следващите четири години.

45.

Селена се бе задъхала, когато двамата с Нокс свалиха мечовете си, а Майсторът на оръжията се развика на петимата шампиони да пият вода. Днес бе последното изпитание преди дуела. Когато Каин отиде към каната с вода на масата до отсрещната стена, асасинът се отдалечи, без да го изпуска от поглед. Огледа ръста и мускулите му, които издаваха силата, открадната от убитите шампиони. Разгледа черния пръстен на ръката му — дали не бе свързан с ужасяващите му способности?

Дори не бе показал изненада, че я вижда жива, когато тя бе влязла в тренировъчната зала. Само се бе усмихнал надменно и бе взел меча си.

— Нещо притеснява ли те? — попита все още задъханият Нокс, когато застана до нея. Каин, Грейв и Рено говореха помежду си. — Беше малко нестабилна.

Как Каин се бе научил да призовава съществото — и каква бе онази чернота, от която то бе изскочило? Наистина ли всичко бе заради едното съревнование?

— Или — продължи Нокс — си мислиш за нещо друго?

Тя прогони Каин от мислите си.

— Какво?

— Компанията на престолонаследника на бала ти бе забавна — ухили се той.

— Гледай си работата — сопна се тя.

— Не исках да любопитствам — вдигна ръце Нокс. Тя отиде до каната и не му отвърна нищо. Наля си чаша, без да му предлага. Той се облегна, когато тя остави каната. — Имаш нови белези на ръката.

Тя я прибра в джоба си, а очите й заблестяха.

— Казах да си гледаш работата — повтори тя и отстъпи назад. Нокс обаче я хвана за ръката.

— Каза ми и да остана в покоите си онази нощ. Тези белези приличат на следи от ухапване. Говореха, че Верин и Ксавие са били убити от животно. — Сивите му очи се присвиха. — Знаеш нещо.

Тя погледна през рамо към Каин, който се шегуваше съвсем спокойно с Грейв, без изобщо да му личи, че е безумец, призоваващ демони.

— Останахме само петима. Четирима ще участват в дуелите, а изпитанието е утре. Каквото и да е станало с Верин и Ксавие, не е било инцидент. Не и предвид това, че смъртта им настъпваше два дни преди изпитанията. — Тя измъкна ръката си от хватката му. — Внимавай — просъска.

— Кажи ми какво знаеш.

Не можеше, иначе щеше да я помисли за луда.

— Ако си умен, ще се махнеш от замъка.

— Защо? — Той погледна към Каин. — Какво криеш?

Бруло допи водата си и отиде да си вземе меча. Нямаше много време, преди тренировката да почне отново.

— Казвам, че ако имах друг избор, нямаше да съм тук, а на другия край на Ерилея, без да поглеждам назад.

Нокс се почеса по врата.

— Не разбирам нищо от думите ти. Защо да нямаш избор?

Знам, че не се разбираш с баща ти, но едва ли... — Убийственият й поглед го накара да спре. — Всъщност ти не си крадла на бижута, а?

Тя поклати глава, а Нокс погледна към Каин.

— И Каин го знае. Затова винаги те провокира, за да се издадеш какво можеш.

Тя кимна. Какво значение имаше дали той знае, или не. Имаше си и по-сериозни тревоги. Като това да оцелее в дуелите. И да спре Каин.

— Коя си обаче? — попита Нокс и тя прехапа устни. — Каза, че баща ти е заминал за Ендовиер и това е вярно. Принцът отиде да те вземе оттам, което доказва историята. — Но още докато говореше, очите му се спряха на гърба й. Тя веднага разбра извода му. — Само дето не си била в град Ендовиер, а в солните мини. Ето защо бе толкова слабичка първия път, когато те видях.

— Хайде, безделници! — плесна с ръце Бруло.

Нокс и Селена обаче останаха на масата. Очите му се бяха изцъклили.

— Била си робиня в Ендовиер? — Тя не можа да изговори потвърждението. Нокс бе достатъчно умен да си отговори сам. — Но ти си жена, какво си сторила, че да. — Погледът му се спря на Каол и стражите около него. — Чувал ли съм името ти, преди да бъдеш изпратена в Ендовиер?

— Да. Всички го чуха, когато отидох — въздъхна тя и изчака той да си спомни имената на затворниците и да сглоби пъзела.

Нокс направи крачка назад.

—Ти си момиче?

— Изненадващо, знам. Всички мислят, че съм по-възрастна.

— И вариантите за теб са или да станеш кралски шампион, или да се върнеш в Ендовиер? — прокара ръка през косата си Нокс.

— Затова не мога да си тръгна.

Бруло им извика да започнат тренировката.

— И затова ти казвам да се измъкнеш от замъка, докато можеш. — Извади ръката си от джоба и му показа белезите си.

— Получих това от създание, които дори не мога да опиша, а и ти не би ми повярвал, ако го направя. Но останахме само петима, а изпитанието е утре. Това означава, че още една нощ сме подложени на риск.

— Нищо не разбирам — отвърна Нокс и отстъпи още една крачка назад.

— Не ти и трябва. Теб обаче не те връщат в мините при провал, а шампион няма да станеш, дори да стигнеш дуелите. Затова бягай!

— Искам ли да знам какво избива шампионите?

Селена потисна ужаса при спомена за зъбите и зловонието на ужасното същество.

— Не — отвърна тя и дори не успя да прикрие страха в гласа си. — Не ти трябва. Просто ми се довери. Не се опитвам да намаля броя на опонентите си с измама.

Каквото и да бе зърнал в изражението й, накара раменете му да увиснат.

— А през цялото време си мислех, че си хубавелка от Белхейвън, която краде бижута, за да привлече вниманието на богатия си татко. Не съм и подозирал, че си кралицата на подземния свят. — Той се усмихна унило. — Но благодаря, че ме предупреди. Можеше да не кажеш нищо.

— Ти единствен ме прие на сериозно — каза тя и му се усмихна искрено. — Изненадана съм, че изобщо ми вярваш.

Бруло им изкрещя и те се върнаха в групата. Каол не я изпускаше от поглед. После със сигурност щеше да я разпита за разговора.

— Селена — каза Нокс и тя се стресна при звука на името си, — направи ми една услуга. — Той доближи уста до ухото й. — Откъсни дебелата глава на Каин — прошепна и се ухили лукаво. Селена само се усмихна и кимна.

Нокс си тръгна рано през нощта, измъкна се от замъка, без да каже дума на никого.

Часовникът удари пет и Калтейн сподави подтика да потърка очи, докато опиумът проникваше във всяка пора на тялото й. Светлината на залязващото слънце заля коридорите на замъка в червено, оранжево и златно и цветовете се смесиха. Перингтън бе помолил Калтейн да се присъедини към него за вечеря в Голямата зала. Обикновено тя не смееше да пуши преди официални обеди и вечери, но главоболието, което я измъчваше цял следобед, бе станало още по-силно.

Коридорът й се стори безкраен. Тя не обърна внимание на вървящите около нея придворни и слуги, а се съсредоточи върху отминаващия ден. Някой я приближи, тъмно петно на фона на златната и оранжева светлина. От него сякаш се стичаха сенки и потичаха като разлято мастило по стените и прозорците.

Тя се опита да преглътне, но усети, че устата й е пресъхнала, а езикът — натежал.

Всяка стъпка я доближаваше до него — правеше го по-голям и по-висок. Сърцето й запулсира бясно. Изглежда, бе прекалила с опиума. Във въздуха се разнесе шепотът на криле и тя можеше да се закълне, че между премигванията си вижда неща, които кръжат около него и описват бързи свирепи кръгове. Те чакаха ли, чакаха.

— Милейди — каза Каин и кимна с глава, докато отминаваше.

Калтейн не отвърна нищо. Стисна потни длани и продължи към Голямата зала. Отне известно време плясъкът на крилете да заглъхне, но щом стигна масата на херцога, тя бе напълно забравила за случката.

След вечеря Селена седна на шахматната дъска срещу Дориан. Целувката, последвала бала преди два дни, не бе толкова лоша. Даже, ако трябваше да бъде честна, й се бе сторила хубава. Разбира се, той се бе върнал и засега не бе питал нищо нито за белезите по ръката й, нито за целувката.

А и тя никога не би му разказала за ридерака, дори и след милион години. Може и да изпитваше нещо към принца, но ако той кажеше на баща си за силата на Знаците и Портите.

Кръвта й се смрази само при мисълта за това.

Докато гледаше осветеното му от свещите лице обаче, не намираше никаква прилика между него и баща му. Виждаше само, че е мил, умен. може би малко надменен, но. Селена почеса ушите на Лапичка с пръстите на краката си. Бе очаквала от него да я забрави и да си намери нова обожателка след като вече я бе целунал.

А дали изобщо бе искал да я целува?

Той размърда Върховната си жрица и Селена се изсмя.

— Наистина ли играеш така? — попита. На лицето му се изписа объркване, тя взе пешката си, придвижи я по диагонал и му взе фигурката.

— Проклятие! — извика той и Селена се разсмя.

— Ето — подаде му тя фигурката, — вземи я и направи нов ход.

— Не. Приемам мъжки загубите си.

Двамата се засмяха, но в стаята скоро настъпи тишина. На устните й все още играеше усмивка, а той се протегна към ръката й. Тя искаше да се отдръпне, но не можеше да се насили да го направи. Той задържа ръката й над игралната дъска и сръчно долепи дланите им една до друга, преплитайки пръсти с нейните. Ръката му бе загрубяла, но здрава.

Облегнаха преплетени ръце на масата.

— На човек му трябват и двете ръце, за да играе шах — каза тя и се запита дали е възможно сърцето й да избухне. Лапичка изсумтя и се отдалечи, вероятно към любимото си скривалище под леглото.

— И една стига — каза той и придвижи пионка. — Виждаш ли?

Тя прехапа устни, но не отдръпна ръката си от неговата.

— Ще ме целунеш отново ли?

— Бих искал.

Тя не успя да помръдне, когато той се приведе до нея, приближи се все повече. Масата под него изскърца. Устните му бяха на косъм от нейните.

— Попаднах на баща ти в коридора днес — успя да каже тя.

Дориан бавно седна обратно на стола си.

— И?

— Мина добре — излъга тя.

Той присви очи и повдигна брадичката й с пръст.

— Не каза това, за да избегнеш неизбежното, нали?

— Не — отвърна тя, колкото да продължи да говори, да го задържи възможно по-дълго до себе си, за да не остава сама с мисълта за надвисналата заплаха от Каин. Каква по-добра компания за нощта от сина на краля? Каин нямаше да дръзне да нарани него.

Но всичко това... всичко, което се бе случило с ридерака, означаваше, че книгите, които бе чела, казват истината. Ами ако Каин можеше да призове каквото си поиска? Мъртвите например? С изчезването на магията мнозина бяха изгубили богатствата си. Дори кралят можеше да се заинтригува от подобен тип сила.

— Трепериш — каза Дориан. И това бе истина. Трепереше като последната глупачка. — Добре ли си? — Той стана от мястото си, заобиколи масата и седна до нея.

Не можеше да му каже. Не, той не биваше да узнава. Както не биваше да узнава и че преди вечеря бе проверила под леглото си и бе намерила там пресни Знаци, които трябваше да измие. Каин знаеше, че тя е разкрила как той елиминира съперниците си. Може би щеше да я нападне още тази нощ — нямаше идея. Но със сигурност нямаше да заспи — освен ако Каин не я пронижеше с меча си.

— Добре съм — каза тя, но гласът й прозвуча като шепот. Ако Дориан продължеше да я разпитва, щеше да бъде принудена да му каже.

— Сигурна ли си, че се чувстваш... — започна той, но тя се приведе напред и го целуна.

Едва не го събори. Той обаче хвана облегалката на стола и запази равновесие, а другата му ръка я прегърна през кръста. Тя остави допирът и вкусът му да запеят съзнанието й като вода. Целуна го с надеждата да си вземе от дъха му. Зарови пръсти в косата му, а той започна да я целува страстно. Селена остави света да избледнее.

Часовникът удари три през нощта. Селена седеше на леглото си, сгънала колене. След часове целувки, разговори и още целувки, този път в леглото й, Дориан си бе тръгнал преди броени минути. Бе се изкушила да го помоли да остане, но мисълта, че той може да е тук, когато Каин и ридеракът се появят, че може да бъде наранен, я накара да го остави да си тръгне.

Бе прекалено уморена да чете, но твърде будна, за да заспи, затова просто гледаше припукващия огън. Всяко проскърцване или стъпка я караха да подскача. Тя бе успяла да открадне още няколко игли от шивашката кошница на Филипа, докато слугинята не гледаше. Но един саморъчно изработен нож, една факла и една тежка книга нямаше да я защитят от това, което Каин можеше да призове.

„Не трябваше да оставям Дамарис в гробницата."

Не можеше да се върне там долу, не и докато Каин бе жив. Тя прегърна коленете си и потръпна при спомена за абсолютната чернота, от която се бе появило съществото.

Каин явно бе научил Знаците в Планините на Белия зъб - прокълнатата граница между Адарлан и Западната пустош. Мълвата нашепваше, че злото все още дебне в руините на Вещерското кралство  и че старици с железни зъби бродят из самотните планински проходи.

Косъмчетата по ръцете й настръхнаха, тя сграбчи една дебела завивка и се уви в нея. Оцелееше ли до дуелите, щеше да надвие Каин и всичко да приключи.

Щеше да се наспи — освен ако Елена не й намереше нова задача. Селена опря буза в коляното си и се заслуша в тиктакането на часовника в нощта.

Копитата удряха по замръзналата земя все по-бързо и по-бързо, а ездачът безмилостно шибаше коня си. Земята бе покрита със сняг и кал, а от небето се сипеха снежинки.

Селена бягаше — по-бързо, отколкото младите й крака бяха способни. Всичко я болеше. Дърветата скубеха косите й и разкъсваха дрехите й, камъните раздираха петите й. Тя се олюляваше между дърветата и дишаше толкова тежко, че дори не можеше да извика за помощ. Трябваше да стигне моста. То нямаше да може да го прекоси.

Зад нея се чу свистенето на меч, излизащ от ножницата си.

Тя падна и се удари в камъните и калта. Звукът на приближаващия демон изпълни въздуха, докато тя се мъчеше да се изправи. Лепкавата кал обаче я държеше в капан и нямаше начин за бягство. Тя се протегна към храста, а от малките й ръце потече кръв. Конят приближи и...

Селена се събуди и простена. Притисна с ръка сърцето си, което бясно биеше, а гърдите й се издигаха и спускаха. Беше просто лош сън.

Огънят бе догорял, а студената сива светлина на утрото проникваше през завесите. Просто кошмар. Явно по някое време бе задрямала. Стисна амулета си и прокара палец по камъка в центъра му.

„Страшно ми помогна срещу онова нещо, няма що."

Тя се намръщи, зави с одеялото си Лапичка и погали главата на кученцето. Зората бе близо. Бе преживяла и тази нощ.

С въздишка Селена се облегна назад и притвори очи.

Няколко часа по-късно, когато новината за бягството на Нокс се разпространи, тя получи съобщение, че последното изпитание е отменено. Утре щеше да се дуелира с Грейв, Рено и Каин за победата.

Утре се решаваше свободата й.

46.

Гората около Дориан бе замръзнала и неподвижна, а снегът падаше на преспи от дърветата, когато той минаваше покрай тях. Очите му се стрелнаха към храстите. Имаше нужда днес да излезе на лов, дори и само за да го разхлади леденият въздух.

Всеки път, щом затвореше очи, виждаше лицето й. Тя витаеше в мислите му и го караше да мечтае за велики подвизи в нейно име, за това да бъде мъж, който заслужава короната.

Не знаеше обаче какво чувства Селена. Бе го целувала жадно, но жените, които бе харесвал в миналото, винаги бяха били жадни. Те го изпиваха с поглед, а тя просто седеше и го наблюдаваше така, както котката гледа мишка.

Дориан се стегна, когато долови движение наблизо. Един елен стоеше на около десет метра от него и ядеше дървесна кора. Той спря коня си и изтегли стрела от колчана.

Но после свали лъка.

Утре бяха дуелите. Ако нещо й се случеше... не, тя щеше да се справи. Беше силна, бърза и умна. А той беше отишъл твърде далеч — не биваше да я целува. Сега нямаше значение как вижда бъдещето си и с кого ще го прекара. Не можеше да си представи да е с друга. Да иска друга.

Заваля сняг. Дориан се загледа в сивото небе и продължи ездата си към притихналото игрище.

Селена застана пред вратите на балкона си и погледна надолу към Рифтхолд. Покривите все още бяха покрити със сняг, а светлините грееха от всеки дом. Щеше да й изглежда красиво, ако не знаеше каква поквара цари в града и какво чудовище го управлява. Надяваше се Нокс вече да е много далеч. Бе казала на стражите си, че не иска никакви посетители тази вечер, в това число и Дориан и Каол. Някой бе почукал, но тя не отговори и въпросният скоро си тръгна, без да опита отново.

Тя постави ръка на стъкления прозорец, наслаждавайки се на мраза. Часовникът удари дванайсет.

Утре — или вече бе днес? — тя щеше да се изправи срещу Каин. Двамата никога не се бяха били на тренировка. Другите шампиони прекалено нетърпеливо се хвърляха срещу него. Той бе силен, но не така бърз като нея. За сметка на това бе издръжлив. Щеше да й се наложи да избягва ударите му известно време. Само се молеше всичкото тичане с Каол да й помогнеше да не капне от умора преди Каин. Ако загубеше.

„Не си го и помисляй."

Подпря чело на стъклото. Щеше ли да бъде по-голяма чест да падне в дуела, отколкото да се върне в Ендовиер? Или щеше ли да бъде по-голяма чест да умре, отколкото да стане шампион на краля? Кого ли щеше да й нареди да убие?

Като Асасин на Адарлан бе имала някои привилегии. Дори когато Аробин Хамел бе направлявал живота й, тя винаги бе имала възможността да отказва задачи. Не посягаше на деца. И на никого от Терасен. Кралят обаче можеше да й заповяда да убие всеки. Да не би Елена да очакваше да му откаже, след като станеше негов шампион?

Стомахът й се надигна. Сега не можеше да мисли за това. Трябваше да се съсредоточи върху Каин, да измисли стратегия, с която да го умори.

Но колкото и да се мъчеше, единственото, за което си мислеше, бе полумъртвото от глад момиче, извлечено от Ендовиер в един есенен ден от сърдития капитан на стражата.

Какво ли щеше да каже на принца, ако знаеше, че може да изгуби толкова много? Щеше ли да се разсмее, ако бе заподозряла, че други неща — други хора — ще й станат толкова скъпи, колкото и свободата й?

Селена преглътна буцата в гърлото си. Може би имаше и други причини да се бори утре. Може би няколкото месеца в замъка не й бяха достатъчни. Може би... може би искаше да остане тук не само заради свободата си. Това бе нещо, на което полумъртвата робиня от Ендовиер никога не би повярвала.

Но бе вярно. Искаше да остане.

И това щеше да направи утрешния ден още по-труден.

47.

Калтейн уви червения плащ около себе си и се наслади на топлината му. Защо бяха организирали дуелите навън? Щеше да замръзне преди проклетницата да пристигне! Завъртя стъкленицата в джоба си и се загледа към двата бокала на дървената маса. Десният бе предназначен за Сардотиен. Не биваше да ги обърква. Погледна към Перингтън, който стоеше до краля. Той си нямаше идея какво щеше да стори Калтейн, когато разкарат Сардотиен и Дориан отново бъде свободен. Кръвта й кипна.

Херцогът приближи и Калтейн задържа погледа си върху покритата веранда, където щеше да се проведе дуелът. Перингтън спря и образува стена между нея и останалите съветници, така че да не я виждат.

— Малко е хладно за дуел навън — каза той. Калтейн се усмихна и остави краищата на мантията й да докоснат масата, докато той й целуваше ръка. Придворната скри свободната си ръка в широкия ръкав и изсипа съдържанието на стъкленицата във виното. След това я прибра обратно в джоба си. Количеството бе съвсем малко, колкото да отслаби Сардотиен, да я замае и дезориентира.

На прага се появи един страж, а после още един. Между тях изникна фигура. Носеше мъжки дрехи, макар Калтейн да бе принудена да признае, че черно-златния й жакет е доста стилен. Беше й трудно да приеме тази жена като асасин, но когато я видя сега, всичките й странности й се сториха логични. Калтейн прокара пръст по бокала и се усмихна.

Шампионът на херцог Перингтън се появи иззад часовниковата кула и Калтейн повдигна вежди. Наистина ли смятаха, че Сардотиен може да победи такъв мъж, ако не е упоена?

Калтейн отстъпи от масата, а Перингтън седна до краля, когато другите двама шампиони пристигнаха. Лицата им бяха изопнати и жадни за кръв.

Застанала на широката веранда, опасваща обсидиановата часовникова кула, Селена се опита да не трепери. Не виждаше защо бяха решили дуелите да са навън, освен за да накарат шампионите да се чувстват още по-неудобно. Тя погледна с копнеж към стъклените прозорци, които опасваха стената на замъка, а после и към мразовитата градина. Ръцете й вече бяха изтръпнали. Тя ги прибра в подплатените с кожа джобове и приближи Каол, който стоеше върху огромно дърво, нарисувано на плочите.

— Ужасно студено е — каза тя. Яката и ръкавите на черния й жакет бяха покрити със заешка кожа, но тя не беше достатъчна. — Защо не ми каза, че ще се бием навън?

Каол поклати глава, докато гледаше към Каин и Рено. Наемникът от Залива на Черепа също изглеждаше много нещастен.

— Не знаехме. Кралят го реши преди малко — отвърна Каол. — Поне ще свърши бързо.

Той се усмихна леко, но Селена не му отвърна със същото.

Небето бе ясно синьо и тя стисна зъби, когато вятърът задуха яростно в нея. Тринайсетте места около масата се запълваха, а в центъра седнаха кралят и Перингтън. Калтейн бе застанала зад Перингтън и носеше красиво червено наметало с бяла козина по краищата.

Очите им се срещнаха и Селена се учуди на това, че жената й се усмихна. Калтейн погледна настрани, към кулата, и Селена проследи погледа й.

И разбра.

Каин се бе облегнал на часовниковата кула. Туниката едва прикриваше огромните му мускули. С цялата тази открадната сила... колко ли по-могъщ щеше да бъде, ако ридеракът бе разкъсал и нея? Още по-лошо бе, че носеше официалната червено-златна униформа на кралски страж. Уивърнът бе разперил криле на гърдите му. Мечът на кръста му бе красив и несъмнено подарък от Перингтън. Дали херцогът знаеше каква сила владее шампиона му?

Дори и Селена да се опиташе да го разкрие, никой нямаше да й повярва.

Догади й се, но Каол я хвана за лакътя и я отведе до далечния край на верандата. Тя видя как двама старци я гледат напрегнато от масата. Кимна им.

„Лордовете Уризен и Гарнел. Изглежда сте получили това, което желаехте толкова силно, че да убивате за него. И някой ви е казал коя съм всъщност."

Бяха минали две години, откакто я бяха наели поотделно, за да убие един и същи човек. Не им бе казала, разбира се, и бе прибрала парите и на двамата. Намигна на лорд Гарнел, той пребледня, събори бокала си с горещ шоколад и съсипа листата пред себе си.

Бе опазила тайните им, разбира се, иначе щеше да навреди на репутацията си. Но ако свободата й станеше предмет на гласуване. Тя се усмихна на лорд Уризен, който отклони поглед. След това видя друг човек, който я наблюдаваше.

Кралят. Вътре в себе си тя изпищя, но сведе глава.

— Готова ли си? — попита Каол и Селена си спомни, че той е до нея.

— Да — отвърна тя, макар да не го мислеше. Вятърът разроши косите й с ледените си пръсти. Дориан се появи на масата, както винаги красив като бог, и я дари с мрачна усмивка. Прибра ръце в джобовете си и се обърна към баща си.

И последният от кралските съветници седна на масата. Селена наклони глава, когато видя Нехемия да се появява в края на големия бял кръг. Принцесата срещна погледа й и й кимна окуражително. Бе облечена великолепно — с тесни панталони, многопластова туника с железни листенца и високи до коляното ботуши. Носеше дървения си жезъл, който стигаше чак до главата й.

В нейна чест, осъзна Селена, и очите й се насълзиха. Признание от един воин към друг.

Кралят се изправи и всички замлъкнаха. Стомахът й стана на камък. Почувства се непохватна и дебела, а в същото време слаба и беззащитна като новородено.

Каол я мушна с лакът и й даде знак да застане до масата. Тя се съсредоточи върху краката си и отказа да погледне краля в очите, докато го приближаваше. За щастие, от двете й страни бяха Рено и Грейв. Ако Каин бе застанал до нея, имаше опасност да му счупи врата още сега, за да приключи по-бързо с всичко това. Толкова много хора я наблюдаваха...

Стоеше на не повече от три метра от краля на Адарлан. Свободата и смъртта й бяха тук, на тази маса. Миналото и бъдещето й седяха на стъкления трон.

Премести поглед към Нехемия, чиито пламенни и благородни очи стоплиха душата й и успокоиха треперенето на ръцете й.

Кралят на Адарлан заговори. Тя знаеше, че ако го погледне, ще изгуби куража, който Нехемия й бе вдъхнала, затова се взря не в него, а в трона. Запита се дали присъствието на Калтейн означава, че херцог Перингтън е разкрил самоличността й.

— Отървах ви от мизерния ви животец, за да докажете, че сте достойни за свещени воини на Короната. Ще се изправите един срещу друг в дуел. Може да спечелите, само ако приклещите основния си противник така, че смъртта му да е сигурна. И нищо повече.

Той погледна към нея при тези си думи. — Каин и шампионът на съветник Гарнел ще се бият първи. След това шампионът на сина ми ще се изправи срещу шампиона на съветник Мълисън.

Разбира се, че кралят знаеше името на Каин. Все едно вече бе обявил звяра за свой шампион.

— Победителите ще се срещнат във финален дуел, а който спечели, става кралски шампион. Ясен ли съм?

Те кимнаха. За миг видя краля кристално ясно. Той бе човек, просто един човек с прекалено много власт. И в този момент не се страхуваше от него. „Няма да се страхувам" — закле се тя и уви добре познатите думи около сърцето си.

— Тогава нека дуелите започнат — нареди кралят.

Селена прие това като знак, че трябва да напусне кръга, затова отиде до Каол.

Каин и Рено се поклониха първо на краля, а после един на друг, след което изтеглиха мечовете си. Тя огледа тялото на Рено, докато той заемаше позиция. Бе го виждала да се бие с Каин и преди. Никога не печелеше, но успяваше да удържи по-дълго, отколкото тя считаше за възможно. Може би щеше да спечели.

Тогава обаче Каин вдигна меча си. Селена видя, че той има по-доброто оръжие. А и бе по-висок от Рено.

— Започвайте — каза кралят. Блесна метал. Двамата кръстосаха оръжия и се отдръпнаха един от друг. Рено отказа да отстъпи и отново нападна, като нанесе няколко силни удара върху острието на Каин. Тя си наложи да отпусне рамене, да издиша студения въздух.

— Смяташ ли, че е просто лош късмет — прошепна на Каол, — че излизам втора?

Той не изпусна от очи дуела.

— Мисля, че ще ти дадат възможност за почивка. — След което кимна с брадичка към дуелиращите се мъже. — Понякога Каин забравя да пази дясната си страна. Виж! — Селена видя, когато Каин замахна и наистина разкри дясната си страна. — Рено дори не забелязва.

Каин изръмжа и отблъсна острието на Рено, като принуди наемника да отстъпи назад.

— Изтърва шанса си — поклати глава Каол.

Вятърът засвистя около тях.

— Остани хладнокръвна — каза Каол, като продължаваше да гледа битката.

Рено заотстъпва. Всеки удар на меча на Каин го караше да приближава крайчеца на кръга все повече и повече. Една стъпка извън него и щеше да бъде дисквалифициран.

— Ще се опита да те провокира. Не се ядосвай. Съсредоточи се върху острието му и върху незащитената му дясна страна.

— Знам — каза тя и отново се загледа в дуела, за да види как

Рено залита назад с крясък. От носа му потече кръв. Той падна тежко на земята, а Каин, чийто юмрук бе оцветен от кръвта му, само се усмихна и насочи острието си към сърцето на Рено.

Окървавеното лице на наемника пребледня и той изскърца със зъби, втренчен в човека, който го бе победил.

Тя погледна към часовниковата кула. Не бе издържал и три минути. Някои от благородниците изръкопляскаха вежливо и Селена видя, че лицето на лорд Гарнел пламти от ярост. Тя можеше само да гадае колко пари е загубил.

— Добра битка — рече кралят. Каин се поклони и не помогна на Рено да се изправи, преди да отиде в другия край на верандата. Рено стана с повече достойнство, отколкото Селена бе очаквала, и се поклони на владетеля, мърморейки благодарности. След това се отдалечи, стиснал носа си. Какво ли бе загубил и къде ли щеше да отиде сега?

В другия край на кръга Грейв се усмихна и постави ръка на меча си. Тя прикри гримасата си, когато видя зъбите му. Разбира се, че трябваше да се бори с изрода. Рено поне изглеждаше прилично.

— Ще започнем всеки момент — каза кралят, — подгответе оръжията си!

С тези думи той се обърна към Перингтън и го заговори, но толкова тихо, че никой не можеше да го чуе при този вятър.

Селена се обърна към Каол. Вместо да й даде обикновения меч от тренировките, той изтегли собственото си оръжие. Дръжката, оформена като орел, заблестя на обедното слънце.

— Ето — каза той.

Тя премигна при вида на острието и бавно вдигна очи към Каол. Видя северните хълмове в очите му. Усети верността към родината му, а не толкова към мъжа, седнал в центъра на масата. Вътре в себе си Селена осъзна, че ги свързва златна верига.

— Вземи го — каза той.

Сърцето й заби като барабан в ушите. Тя понечи да вземе меча, но тогава някой докосна лакътя й.

— Ако разрешите — рече Нехемия на ейлвийски, — бих предпочела да ти предложа това.

Тя вдигна красивия си и обкован в желязо жезъл. Селена погледна меча на Каол и оръжието на приятелката си. Мечът бе по-разумният избор, а това, че Каол го предлагаше, я разчувства по неочакван начин... Но жезълът...

Нехемия се приведе и прошепна в ухото й:

— Нека ги сразиш с ейлвийско оръжие. — Гласът й потрепери. — Нека дървото от горите на Ейлве срази стоманата на Адарлан. Нека кралският шампион бъде някой, който познава страданията на невинните.

Нима Елена не бе казала същото преди всичките тези месеци? Селена преглътна, а Каол сведе оръжието си и отстъпи назад. Нехемия остана загледана в нея.

Знаеше какво иска принцесата. Като кралски шампион Селена можеше да намери начин да спаси безброй животи. И да подрони авторитета на краля.

А това, осъзна Селена, може би бе желанието и на древната предшественица на владетеля, на самата Елена.

Полазиха я тръпки, когато си го помисли, тъй като не вярваше, че някога ще има смелостта да се изправи срещу краля. Не можеше да забрави трите белега на гърба си, нито пък робите в Ендовиер или петстотинте избити ейлвийци.

Селена взе жезъла от Нехемия. Принцесата се усмихна свирепо.

Каол изненадващо не възрази. Само прибра меча си и се поклони на Нехемия, тя потупа Селена по рамото и си тръгна.

Селена размаха пробно жезъла около себе си. Добре балансиран, здрав, силен. Железният връх можеше да повали човек в безсъзнание.

Чувстваше останалото масло от ръцете на Нехемия, можеше да усети уханието на лотосовия парфюм на приятелката си в гравираното дърво. Да, жезълът щеше да й свърши работа. Бе победила Верин с голи ръце, можеше да надвие Грейв и Каин с него.

Тя погледна към краля, който все още говореше с Перингтън и видя, че Дориан я наблюдава. Сапфирените му очи отразяваха ясното небе, макар да потъмняха леко, когато погледна към Нехемия. Дориан бе всякакъв, но не и глупав, дали не бе осъзнал какъв символ е дарът на Нехемия? Асасинът бързо сведе поглед. После щеше да се тревожи за това. В другия край на кръга Грейв започна да пристъпва напред-назад, нетърпелив кралят да погледне отново към дуела и да даде знак за начало.

Тя въздъхна. Ето, че накрая бе стигнала до тук. Хвана жезъла в лявата си ръка и пое от силата на дървото, от силата на приятелката си. Много неща можеха да се случат за броени минути. Всичко можеше да се промени.

Тя погледна към Каол. Вятърът развя няколко кичура от плитката й и тя ги прибра зад ушите си.

— Независимо какво ще стане — каза тихо тя, — искам да ти благодаря.

— За какво? — наклони глава настрани Каол.

Очите й започнаха да парят, но тя го отдаде на силния вятър и отпъди сълзите.

— За това, че даде смисъл на свободата ми.

Той не отвърна нищо, просто хвана пръстите на дясната й ръка и ги поддържа в своята, като погали с палец пръстена й.

— Нека вторият дуел започне — гръмна гласът на краля. Той махна към верандата.

Каол стисна ръката й. Кожата му бе топла на фона на мразовития въздух.

— Съсипи го — окуражи я той.

48.

Грейв пристъпи в кръга и изтегли меча си. Селена отдръпна ръката си от Каол и го последва с изпънати рамене. Бързо се поклони на краля, а после и на съперника си.

Срещна погледа на Грейв и се усмихна, след което приклекна и хвана жезъла с две ръце.

„Нямаш представа в какво се забъркваш, дребосъко."

Грейв я нападна точно според очакванията й — като замахна към центъра на жезъла с надеждата да го счупи.

Селена обаче се извъртя. Той уцели въздуха, а тя го удари в гърба. Мъжът се олюля, но остана на крака, завъртя се на пети и отново нападна.

Този път тя пое удара му, но наклони жезъла така, че да го направи с долната му половина. Дървото блокира острието и Селена скочи към Грейв, като използва силата на собствения му удар, за да го халоса с горната част на жезъла право в лицето. Той се олюля, но юмрукът й вече го очакваше. Щом го заби в носа му, се наслади на болката и на звука от счупените кости. Отскочи назад, преди той да има шанса да й отвърне. Кръв шурна от носа му.

— Кучка! — изсъска той и отново замахна.

Тя посрещна острието му, хванала жезъла с две ръце, и блокира меча.

Блъсна го и се завъртя, след което го удари по главата с върха на жезъла. Грейв отново залитна, но не падна. Избърса окървавения си нос и очите му заблестяха. Сипаничавото му лице се изопна и той нападна, като замахна право към сърцето й.

Но прекалено бързо и прекалено необуздано, за да спре.

Селена приклекна и замахна към краката му, докато острието минаваше над главата й. Той дори не успя да извика, докато падаше, нито пък съумя да вдигне оръжието си, когато тя стъпи на гърдите му и опря железния връх на жезъла.

— Казвам се Селена Сардотиен — прошепна тя. — но все едно дали името ми е Селена, Лилиан или „кучка", защото мога да те победя, както и да ме наричаш.

Тя му се усмихна, докато се изправяше. Той остана втренчен в нея, а счупеният му нос бе увиснал на една страна. Селена извади носната кърпичка от джоба си и я хвърли на гърдите му.

— Задръж я — каза тя, преди да се отдалечи.

Бе пресрещната от Каол веднага след като прекрачи тебеширената линия на кръга.

— Колко време ми отне? — Видя, че Нехемия се е ухилила и вдигна жезъла, за да я поздрави.

— Две минути.

Тя се усмихна на капитана. Дори не се бе задъхала.

— По-бързо от Каин.

— И определено по-драматично — отвърна Каол. — Нужна ли бе наистина кърпичката?

Тя прехапа устни и понечи да отговори, но кралят се изправи. Тълпата притихна.

— Вино за победителите — рече той и Каин зае мястото си пред масата на владетеля. Селена остана при Каол.

Кралят махна на Калтейн, която послушно вдигна сребърния поднос с двата бокала.

Тя поднесе единия на Каин, след това отиде до Селена, даде й другия и спря пред масата на краля.

— Слава на Великата богиня — рече Калтейн мелодраматично и на Селена й се прииска да я удари. — Нека това бъде дарът ви към Великата майка, която е родила всинца ни. Пийте и нека Нейната сила ви благослови и възвърне силите ви.

Кой бе измислил тази нелепа реч? Калтейн им се поклони и Селена вдигна бокала към устните си. Кралят й се усмихна и тя се опита да не потръпва. Когато изпи виното, Калтейн пое бокала, направи реверанс на Каин, преди да вземе и неговия, и се отдалечи. „Победи. Победи. Победи го бързо!"

— Готови — нареди кралят. — Започвате, когато ви дам знак!

Селена погледна към Каол. Нямаше ли да й дадат малко почивка? Дори Дориан повдигна вежди към баща си, но кралят отказа да му обърне внимание.

Каин изтегли меча си и се ухили, като приклекна в центъра на кръга.

Щеше да го залее с обиди, ако Каол не бе докоснал рамото й. Лешниковите му очи бяха пълни с емоция, която тя не разбираше. В лицето му имаше сила, която намираше за изключително красива.

— Недей да губиш — прошепна й той толкова тихо, че само тя можеше да го чуе. — Не желая да те ескортирам по целия път обратно към Ендовиер.

Светът потъна в мъгла, щом тя пристъпи напред, вдигнала глава, без да обръща внимание на яростния поглед на краля.

Каин приближи и широкият му меч заблестя. Селена си пое дълбоко въздух и влезе в кръга.

Завоевателят на Ерилея вдигна ръце.

— Начало! — изрева той и Селена тръсна глава, за да я прочисти от замайването. Каин започна да я обикаля. Догади й се, а мускулите й се стегнаха. По някаква причина продължаваше да бъде замаяна. Стисна зъби и премигна. Трябваше да използва силата му срещу него.

Но Каин нападна по-бързо от очакваното. Тя отклони меча му с широката страна на жезъла, и отскочи назад, когато чу, че дървото изскърцва.

Бе ударил толкова бързо, че я бе принудил да поеме острието. То потъна навътре в дървото и ръцете я заболяха от удара. Преди да успее да се възстанови, Каин извади меча от оръжието й и нападна отново. Тя успя само да отбие атаката с върха на жезъла. Чувстваше кръвта си гъста и бавна. Зави й се свят. Да не се бе разболяла? Гаденето не минаваше.

Селена изпъшка от усилие. Ако наистина бе болна, трябваше да приключи с това колкото се може по-бързо. Не да показва колко е велика, особено ако написаното в онази книга бе истина и Каин бе изсмукал силите на шампионите.

Тя скочи пъргаво към него, решена да нападне. Той обаче отби удара й с едно движение на острието. Стовари меча върху жезъла и във въздуха се разхвърчаха трески.

Ударите на сърцето й проехтяха в ушите й, а звукът от удара на стоманата в дървото стана почти непоносим. Защо светът забавяше ход?

Тя продължи да напада — все по-бързо и по-бързо, по-силно и по-силно. Каин просто се изсмя. Селена едва не изпищя от яд. Всеки път, щом се опитваше да го спъне или го приближеше твърде много, или й призляваше, или той отстъпваше назад, все едно бе разгадал ходовете й предварително. Имаше ужасното чувство, че той си играе с нея, че тя е обект на някаква злонамерена шега, която не разбира.

Селена завъртя жезъла във въздуха. Надяваше се да удари незащитения му врат.

Той обаче отби атаката. Тя се завъртя и се опита да го блъсне в стомаха, но той отново я блокира.

— Да не ти е лошо? — ухили се той и белите му зъби блеснаха. — Може би не трябваше да се прикриваш...

Прас!

Тя се ухили, когато успя да го удари с жезъла си. Каин се преви на две и кракът й го подсече, запращайки го на земята. Вдигна жезъла си, но в същия момент я заля вълна от гадене. Мускулите й се отпуснаха.

Нямаше сили!

Каин отблъсна удара й, все едно е нищо, а тя отстъпи назад, докато той се изправяше. И тогава чу смеха — мек, женски и подъл. Калтейн. Селена се спъна, но остана права и рискува да погледне към момичето и бокалите на масата.

И тогава разбра, че в чашата е имало не просто вино, а кърваво проклятие, ужасната отрова, която бе пропуснала на изпитанието. В най-добрия случай тя предизвикваше халюцинации и дезориентация.

В най-лошия.

За малко да изпусне жезъла. Каин я връхлетя и тя нямаше друг избор, освен да блокира ударите му. Едвам вдигаше жезъла си. Колко ли отрова й бяха сипали? Дървото се напука и започна да скърца. Ако бе смъртоносна доза, вече да е мъртва. Бяха й дали толкова, колкото да я замаят, но не да е умъртвят. Не можеше да се съсредоточи, обляха я студени и горещи вълни. Каин бе огромен като планина, а ударите му. в сравнение с тях Каол бе дете.

— Умори ли се вече? — попита Каин. — Язък за цялото джафкане.

Той знаеше. Знаеше, че са я упоили. Тя изръмжа и замахна. Той отстъпи настрана и очите й се ококориха, когато удари въздуха, докато.

Той заби юмрук в гръбнака й и тя само видя плочките, преди да разбие лицето си в тях.

— Жалка работа — каза той и сянката му надвисна над нея. Тя започна да пълзи, за да се отдалечи от него. Чувстваше кръв в устата си. Това не можеше да се случва. Не можеше да я предават така. — На мястото на Грейв щях да съм обиден, че съм победен от теб.

Тя се задъха и коленете я заболяха, докато се изправяше, за да го нападне. Той обаче бе прекалено бърз — хвана я за яката на ризата и я хвърли назад.

Успя да запази равновесие и спря на около метър от него.

Каин започна да я обикаля, като размахваше небрежно меча. Очите му бяха черни като портала към онзи отвъден свят. Отлагаше неизбежното като хищник, който си играе с плячката, преди да я изяде. Искаше да се наслади на всеки миг.

Тя трябваше да приключи с това преди да започнат халюцинациите. Знаеше, че ще са ярки — пророците някога използваха кървавото проклятие, за да видях духовете от отвъдното. Селена замахна и дървото се удари в стомана.

Жезълът се счупи.

Обкованият връх полетя към другия край на верандата и остави Селена с безполезно парче дърво. Черните очи на Каин се срещнаха с нейните, преди другата му ръка да я блъсне в рамото.

Тя чу как костта изпуква, още преди да усети болката, изпищя и падна на колене. Бе й извадил рамото. Кракът му я блъсна и тя се срина назад с такава сила, че рамото отново се намести с отвратително хрущене. Агонията я заслепи и й причерня. Всичко се случваше толкова бавно...

Каин я сграбчи за яката и я изправи на крака. Тя се опита да се измъкне от хватката му и земята отново започна да се приближава. Падна.

Вдигна с лява ръка горната част на жезъла. Каин я приближи, ухилен и задъхан.

Дориан стисна зъби. Нещо не беше наред. Разбра го още щом дуелът започна, и започна да се поти, когато тя имаше възможност за победен удар и го изтърва. Сега обаче.

Не можеше да гледа как Каин рита рамото й. Когато звярът я блъсна и тя падна на земята, почувства, че ще повърне. Тя не спираше да търка очи, а по челото й бе избила студена пот. Какво не бе наред?

Трябваше да спре дуела и да го отложи за утре. Нека започнеше на чисто, с меч. Каол изсъска и Дориан едва не се разплака, когато Селена понечи да се изправи, но се срина. Каин се гавреше с нея, опитваше се да я пречупи не само телом, но и духом. Трябваше да го спре.

Каин замахна с меча си към Селена, която отстъпи, но не достатъчно. Тя извика, когато острието мина през бедрото й и разкъса плътта. Кръвта напои панталоните й.

И въпреки това тя се изправи отново. Лицето й бе гневно и непримиримо.

Дориан трябваше да й помогне. Ала ако се намесеше, щяха да обявят служебна победа за Каин. Затова принцът не можа да направи нищо, когато юмрукът на Каин я блъсна в челюстта. Коленете й поддадоха и тя падна.

Нещо в Каол се пречупи, когато Селена вдигна окървавеното си лице към Каин.

— Да ти кажа, очаквах много повече — рече той, а Селена сви колене до тялото си. Все още стискаше безполезното парче дърво. Дишаше през зъби, а от устните й капеше кръв. Каин се загледа в лицето й, все едно можеше да прочете мислите й, да чуе нещо, което Каол не можеше. — Какво ли би казал татко ти?

В погледа на Селена проблесна нещо средно между страх и объркване.

— Млъкни — изпъшка тя и гласът й потрепери от болка.

Каин обаче продължи да се взира в нея и се ухили още по-широко.

— Всичко е там — каза той, — точно под стената, която построи, за да го скриеш. Мога да го видя ясно като бял ден.

За какво говореше? Каин вдигна меча си и прокара пръст по кръвта по острието. По нейната кръв. Каол потръпна от ярост и погнуса.

А Каин се изсмя.

— Как се почувства, когато се събуди между родителите си, цялата омацана в кръвта им, а?

— Млъкни! — повтори тя, а свободната й ръка задращи по земята. Лицето й бе изкривено от гняв и печал. Каин бе засегнал стара, но болезнена рана.

— Майчето ти беше голяма сладурана, нали? — попита той.

— Замълчи! — Селена се опита да стане, но раненият крак я предаде. Бореше се за въздух. Как бе възможно Каин да знае тези неща за миналото й? Сърцето на Каол запулсира бясно, но той не можеше да й помогне с нищо.

Тя изкрещя, докато се изправяше на крака, и викът й отекна с ледения вятър. Гневът претопи болката й и тя замахна към острието с останките от жезъла.

— Добре — изръмжа Каин и притисна жезъла й толкова силно, че мечът потъна в дървото, — но не достатъчно.

А след това я блъсна. Когато тя залитна, я изрита в ребрата, и тя направо полетя назад.

Каол никога не бе виждал толкова мощен удар. Селена падна на земята и се затъркаля по нея, докато не се заби в часовниковата кула. Главата й се удари в черния камък, а той трябваше да сподави вика си, принуден да гледа безпомощно как Каин я разкъсва. Какво се бе объркало толкова жестоко?

Тя се разтрепери, докато за пореден път се изправяше на крака. Подпираше се на остатъка от жезъла на Нехемия, все едно бе скала в бурното море.

Селена усети вкуса на собствената си кръв, когато Каин я хвана и започна да я влачи по земята. Не се опита да се бори с него. Можеше във всеки един момент да насочи острието към сърцето й. Това не бе дуел, а екзекуция, и никой нямаше да направи нищо, за да го спре.

Бяха я упоили. Това не беше честно. Слънцето премигна и тя се замята в хватката на Каин, въпреки агонията, обхванала цялото й тяло.

Около нея шептяха и се смееха злокобни гласове. Зовяха я... но я наричаха с друго име, опасно име.

Тя погледна към небето и видя брадичката на Каин преди той да я изправи на крака и да блъсне лицето й в замръзналия гладък камък. Тя потъна в позната тъмнина. Черепът й изкънтя от удара, но викът й секна, когато отвори очи в мрака и видя какво се е появило. Нещо мъртво стоеше пред нея

Мъж с изгнила плът, която се ронеше. Очите му блестя ха в червено и той я посочи сковано, с движение като на марионетка. Зъбите му бяха дълги и остри като изпочупени кости. Едва се побираха в устата му.

Къде бе изчезнал светът? Явно халюцинациите започваха. Светлината проблесна, когато тя бе издърпана. Каин я метна на земята в края на кръга и очите й се изцъклиха.

Сянка затъмни слънцето. Всичко бе приключило. Сега щеше да умре. Или щяха да я върнат в Ендовиер. Това бе краят.

Два черни ботуша се появиха пред очите й, последвани от чифт колене. Някой бе клекнал в края на кръга.

— Стани — прошепна Каол. Тя не можа да се насили да го погледне в лицето. Всичко бе свършило.

Каин започна да се смее и тя усети тътена на стъпките му. Бе започнал да обикаля кръга.

— Това ли успяхте да ми предложите? — извика той триумфиращо. Селена потръпна. Светът бе потънал в мъгла, мрак и безплътни гласове.

— Стани! — повтори Каол, този път по-силно. Тя успя единствено да погледне към бялата линия, очертаваща кръга.

Каин бе казал неща, които нямаше как да знае. Бе ги прочел в очите й. Ако знаеше нещо за миналото й... Тя заплака, мразейки се за това и за сълзите, които потекоха по бузите й. Всичко бе свършило.

— Селена — каза нежно Каол. Чу стържещ звук, когато ръката му се плъзна по камъка. Пръстите му спряха точно на бялата линия, очертаваща кръга. — Селена! — Гласът му бе пълен с болка, но и с надежда. Само това й бе останало. Протегнатата му ръка и обещанието за надежда, за нещо по-добро отвъд този кръг.

Когато помръдна ръка, пред очите й затанцуваха звезди, но тя я протегна до тебеширената линия и остана така, на милиметри от Каол. Дебелата бяла линия ги разделяше.

Вдигна очи към него и видя погледа му, поръсен със сребро.

— Ставай — каза само.

В този момент лицето му бе единственото нещо, което имаше значение. Тя се размърда и не успя да сподави хлипа си, когато тялото й избухна в болка и я принуди да легне отново. Успя обаче да задържи поглед върху кафявите му очи, върху свитите устни, които се разделиха, за да изрекат:

— Ставай.

Тя отдръпна ръка от линията и опря длан на замръзналата почва. Продължи да го гледа, докато придвижи другата ръка под гърдите си, и сподави писъка на болка, когато се отблъсна нагоре. Рамото й едва не поддаде. Сви здравия си крак под себе си.

Но когато опита да се изправи, чу стъпките на Каин и Каол се ококори.

Каин я сграбчи и отново я блъсна в часовниковата кула, като разби лицето й в стената. Светът потъна в тъмносиня мъгла. Щом Селена отвори очи, всичко започна да се тресе. Мракът бе навсякъде. Дълбоко в себе си тя знаеше, че това не е само халюцинация, че не съществува наистина и че само отровата кара съзнанието й да го вижда.

Пред нея имаше две същества и едното бе разперило криле. То се хилеше — хилеше се като.

Селена дори не можа да извика, когато то я издигна във въздуха. Метна я на земята и ноктите му я разпориха. Тя започна да се гърчи. Къде бе изчезнал светът? Къде беше тя?

Още от изчадията изплуваха пред нея. Демони, мъртъвци и чудовища. Те я искаха. Изричаха името й. Повечето имаха криле, а тези, които нямаха, бяха носени в ноктите от останалите.

Удряха я, когато минаваха покрай нея, ноктите им разкъсваха плътта й. Щяха да я отведат в кралството си, в кулата бе зейнал портал. Щеше да бъде погълната.

Обзе я ужас, какъвто никога досега не бе изпитвала. Скри главата си, докато изчадията прелитаха над нея, и зарита напосоки. Къде бе отишъл светът? С колко отрова я бяха натъпкали? Щеше да умре. Свобода или смърт.

Ярост и мъка се смесиха с кръвта й. Тя замахна със свободната си ръка и попадна на сенчесто лице с горящи въглени вместо очи. Мракът се размърда и разкри чертите на Каин. Тук грееше слънце. Това бе реалността. С колко време разполагаше, преди да я залее следващата вълна предизвикани от отровата видения?

Каин посегна към гърлото й и тя отстъпи назад. Той успя да сграбчи единствено амулета й. Окото на Елена се откъсна от врата й с пукот.

Слънцето изчезна и кървавото проклятие отново пое контрол над ума й. Селена се намери сред армия от мъртъвци. А сянката, която представляваше Каин, вдигна ръка и пусна амулета на земята.

Те дойдоха за нея.

49.

Дориан гледаше втрещен как Селена се гърчи на земята и се бори с неща, които никой друг не можеше да види Какво ставаше? Да не би да бяха сипали отрова във виното й? А Каин се хилеше по ненормален начин. Да не би... да не би да ставаше нещо незримо за останалите?

Тя изпищя. Най-ужасният звук, който Дориан бе чувал.

— Спрете това, веднага — каза той на Каол, когато приятелят му се изправи от мястото си до кръга. Но само зяпаше пребледнял изпадналия в паника асасин.

Тя зарита в нищото, а Каин се наведе до нея и я удари през устата. Бликна кръв. Това нямаше да спре, докато баща му не заповядаше или докато Каин не я докараше до безсъзнание. или по-лошо. Дориан трябваше да си напомня, че всяка намеса можеше да доведе до дисквалификация — дори и ако опиташе да каже, че виното е отровено.

Тя запълзя далеч от Каин, като плюеше кръв и слюнки по земята. Някой застана зад Дориан и от начина, по който си пое дъх, той разбра, че това е Нехемия. Тя изрече нещо на ейлвийски и приближи края на кръга. Скрила почти напълно ръцете си в плаща, тя шаваше с пръсти и очертаваше символи във въздуха.

Каин застана до задъханата Селена. Лицето й бе пребледняло и изцапано със собствената й кръв. Тя коленичи и вгледа безволево към кръга, към публиката. а може би към Нещо отвъд тях.

И го зачака.

... да я убие.

Коленичила на земята, Селена се бореше за въздух, неспособна да излезе от халюцинацията и да се върне в реалността. Тук мъртвите я бяха обкръжили и чакаха Сенчестото изчадие, в което се бе превърнал Каин, я наблюдаваше, а горящите му очи бяха единственото, което го отличаваше от останалите.

Мракът около Каин се развя като плащ на вятъра.

Скоро щеше да умре.

„Светлина и мрак. Живот и смърт. Къде е моето място?

Мисълта я стресна така, че ръцете й започнаха да търсят нещо, което да използва срещу него. Не така. Щеше... можеше да намери начин да оцелее.

„Няма да се страхувам."

Тя си нашепваше това всяка сутрин в Ендовиер, но колко струваха тези думи сега?

Един от демоните приближи и тя изпищя — не от отчаяние, а по-скоро като зов за помощ.

Демонът се сепна, сякаш стреснат от вика й. Каин му даде знак да продължи напред.

Но тогава се случи нещо невероятно.

Врати, врати, отвсякъде започнаха да се отварят врати. Дървени, железни, врати от въздух и магия.

И Елена се спусна от друг свят, обляна от златиста светлина. Косите на древната кралица блестяха като падащи звезди, докато тя се спускаше към Ерилея.

Каин се изсмя, щом приближи задъхания асасин, и вдигна меча си, за да я промуши в гърдите.

Но Елена се появи сред мъртвите и ги разпръсна.

Мечът на Каин се спусна надолу.

Силен порив на вятъра го блъсна толкова силно, че той се срина на земята. Мечът прелетя през верандата. Заключена в черния ужасен свят, Селена видя само как древната кралица събаря Каин, преди мъртвите да я нападнат.

Но те бяха закъснели.

Около нея изригна златна светлина, която я защити от тях и ги накара да отстъпят.

Вятър, по-могъщ от всичко, което зрителите бяха виждали, изсвистя през верандата и те скриха лица.

Демоните изпищяха и нападнаха отново. Тогава обаче се чу звънът на стомана и един от демоните падна. Черна кръв закапа от острието, кралица Елена вдигна меча и лицето й се изкриви. Това бе предизвикателство — дали ще дръзнат да преминат и да рискуват яростта й.

Със замъглен поглед Селена видя как корона от звезди сияе на главата на кралицата, а сребристата й броня блести като фар в мрака. Демоните изпищяха, когато Елена вдигна ръка и от дланта й се разпръсна златна светлина, която оформи стена между тях двете и мъртвите. След това отиде до Селена и хвана лицето й с две ръце.

— Не мога да те защитя — прошепна кралицата и кожата й заблестя. Лицето й бе станало различно, с по-остри, но и по-красиви черти. Елфическото й наследство. — Не мога да ти дам сила — прокара пръсти по веждите на Селена тя, — но мога да премахна отровата от тялото ти.

Зад тях Каин се изправи на крака. Вятърът започна да го шиба от всички посоки и го закова на едно място.

От далечния край на верандата друг повей запрати горната част на жезъла в нейната посока. Той спря, но бе на няколко мъчителни крачки от ръката й.

Елена постави ръка на челото на Селена.

— Вземи го — каза кралицата. Селена се протегна да вземе останките от жезъла. Виждаше ту слънчевата веранда, ту вечния мрак. Рамото й леко се размести и тя сподави писъка си. Поне усети гладкото дърво. Но и болката в пръстите си.

— Когато отровата се махне, няма да виждаш нито мен, нито демоните — рече кралицата, докато рисуваше знаци по челото на Селена.

Каин си взе меча и погледна към краля. Кралят кимна.

Елена задържа лицето на Селена в ръцете си.

— Не се страхувай.

Отвъд златната стена от светлина мъртвите започнаха да крещят името на Селена. Но не и Каин. Сенчестото създание, което бе израснало вътре в него, разби стената, все едно бе от захар, направи я на парчета.

— Дребни фокуси, Ваше Величество — каза Каин на Елена, — просто дребни фокуси.

Елена веднага скочи на крака и застана на пътя на Каин. Сенките започнаха да се гънат по очертанията на колосалната му фигура, а огнените му очи заблестяха.

Каин насочи вниманието си към Селена.

— Бяхте доведени тук — всички вие. Всички играчи в една недовършена игра. Моите приятели — посочи той към мъртвите — ми го казаха.

— Махай се! — излая Елена и оформи символ с пръстите си. От ръцете й засия яркосиня светлина.

Каин нададе вой, щом светлината го достигна и разкъса сенчестото му тяло на парчета. След това мракът изчезна и остави тълпата мъртви и прокълнати с неподвижната Елена пред тях. Тя отново ги отблъсна със златния си щит, макар да дишаше тежко.

Елена падна на колене и сграбчи Селена за раменете.

— Отровата е почти изчистена — каза кралицата и светът просветля. Селена вече виждаше късчета слънчева светлина.

Кимна и болката замени паниката й. Чувстваше зимния мраз, болящите я крака, лепкавата кръв по тялото си. Защо Елена бе дошла тук и какво правеше Нехемия, като движеше пръсти по този странен начин?

— Стани — каза Елена и стана прозрачна. Ръцете й погалиха Селена по бузите, а бяла светлина изпълни небето. Отровата напусна тялото на Селена.

Каин, отново човек от плът и кръв, приближи падналия асасин. Болка. Изпитваше такава болка. В крака, в главата, в рамото, в ръката, в ребрата...

— Стани! — прошепна Елена отново и изчезна. Светът се завърна. Каин беше близо, а около него нямаше и следа от сянка.

Селена вдигна нащърбения остатък от жезъла си и погледът й се проясни.

А след това, уморена и трепереща, се изправи.

50.

Десният крак на Селена почти не я държеше, но тя стисна зъби и се изправи. Каин спря и тя изпъна рамене.

Вятърът я погали по лицето и развя косите й като златен ореол. „Няма да се страхувам."

Знакът на челото й засия в ослепително синьо.

— Какво имаш на лицето? — попита Каин. Кралят се изправи намръщен, а застаналата наблизо Нехемия ахна.

С ранената си и почти безполезна ръка тя избърса кръвта от устата си. Каин изръмжа и завъртя меча си, за да я обезглави. Селена се изстреля напред, по-бърза от стрела на богиня Диана. Очите на Каин се изцъклиха, щом тя заби назъбения край на жезъла от дясната му страна — точно там, където Каол бе казал, че е незащитеното му място.

Щом изтръгна кола, кръвта шурна по ръцете й, а Каин се олюля назад, с ръце на гърдите си.

Тя забрави за болката и за тиранина, който следеше горящия знак на челото й с тъмните си очи. Отскочи назад и сряза ръката на Каин, като разкъса жили и мускули. Той замахна към нея с другата си ръка, но Селена се отдръпна и сряза и нея.

Той скочи напред, но тя отстъпи настрана. Каин се просна на земята, асасинът стъпи върху гърба му и опря остатъка от жезъла в гърлото му.

— А си мръднал, а съм ти разкъсала гърлото — каза тя. Челюстта я болеше.

Каин замръзна и за момент Селена можеше да се закълне, че очите му горят. Изкуши се да го убие на място, за да е неспособен да каже никому това, което знае — за нея, за родителите й, за Знаците на Уирда и тяхната мощ. Ако кралят научеше...

Ръката й потръпна от усилие да не забие върха в гърлото му. Накрая тя вдигна насиненото си лице към краля.

Съветниците нервно изръкопляскаха. Никой не бе видял истинския спектакъл на сенките във виещия вятър. Кралят започна да я оглежда и Селена си наложи да остане изправена, докато той отсъди. Всяка секунда мълчание бе като удар в стомаха й. Дали не мислеше как да я дисквалифицира? След цял живот чакане кралят проговори.

— Шампионът на сина ми печели турнира — изръмжа той. Зави й се свят.

Бе спечелила. Наистина бе спечелила. Бе свободна — или поне по-близо до свободата. Щеше да бъде кралският шампион, а после щеше да бъде свободна.

Внезапно осъзна какво й се е случило, изпусна кървавия кол на земята и отдръпна крака си от Каин. Отдалечи се с куцане от него. Дишаше тежко, но бе спасена. Елена я бе спасила. И тя. тя бе спечелила!

Нехемия продължаваше да стои на мястото си леко усмихната, само дето.

Принцесата рухна и телохранителите й се притекоха на помощ. Селена пристъпи към приятелката си, но коленете й поддадоха и тя падна на плочките. Дориан, който сякаш бе освободен от заклинание, се втурна към нея и коленичи до тялото й, като повтаряше името й отново и отново.

Но тя почти не го чуваше. Сви се на земята и горещи сълзи закапаха по лицето й. Бе спечелила. Въпреки болката Селена почна да се смее.

Дориан огледа тялото й, докато тя се смееше тихичко. Раната на бедрото й не спираше да кърви, ръката й висеше безжизнено, лицето и ръцете й бяха нашарени с драскотини и морави синини. Каин, чието лице бе изопнато от гняв, стоеше недалеч зад тях, а кръвта капеше от пръстите му, докато притискаше раната си.

Нека му е, помисли си принцът и извика на баща си:

— Има нужда от лечител!

Кралят обаче не каза нищо.

— Хей, момче! — извика Дориан на един паж. — Намери лечител колкото се може по-бързо!

Трябваше да спре това безумие, още при първия удар на Каин.

Трябваше да стори нещо, а не просто да гледа как я смилат от бой, докато е упоена. На негово място тя нямаше да се поколебае да помогне. Дори Каол бе помогнал, като коленичи до края на кръга. Кой обаче я бе упоил?

Докато прегръщаше внимателно Селена, Дориан се взря в Калтейн и Перингтън.

И така пропусна погледа, който Каин и баща му си размениха. Войникът извади кинжала си.

Но Каол го видя. И без да му мисли, без дори да разбира какво прави, скочи срещу Каин и го намушка право в сърцето с меча си. Кръвта бликна като фонтан и изпръска ръцете, главата и дрехите на капитана. По някаква причина тази кръв вонеше на смърт и на развала. Каин се строполи тежко на земята.

Светът притихна. Каол видя как Каин издишва за последно и умира. Когато всичко свърши и очите на Каин спряха да го виждат, мечът на Каол падна на земята. Той се свлече на колене до мъртвия, но не го докосна. Какво бе сторил?

Не можеше да спре да гледа окървавените си ръце. Бе го убил.

— Каол — прошепна Дориан. Селена бе замръзнала в ръцете му.

— Какво направих? — попита ги Каол. Селена издаде тих стон и започна да трепери. Двама стражи помогнаха на капитана да се изправи, но докато го отвеждаха, той само гледаше окървавените си ръце.

Дориан видя как приятеля му изчезва в замъка, и се върна при асасина. Баща му вече крещеше нещо.

Тя трепереше толкова силно, че раните й започнаха да кървят още повече.

— Не трябваше да го убива... С-с-сега е... — Тя простена. — Тя ме спаси — каза и зарови лице в гърдите му. — Тя извади отровата от мен. Т-тя... Богове, дори не зная какво стана.

Дориан нямаше представа за какво говори, но я прегърна по-силно. Усети как съветниците го наблюдават, как преценяват всяка дума, излязла от устата й, всяка негова реакция. Дориан ги прокле наум и я целуна по косата. Белегът на челото й бе избледнял. Какво означаваше всичко това? Каин бе засегнал болна тема днес. Когато спомена родителите й, тя изгуби всякакъв самоконтрол. Никога не я бе виждал толкова побесняла.

Мразеше се за това, че не направи нищо, че стоя встрани като страхливец. Щеше да й се компенсира, щеше да се увери, че ще бъде освободена, а после. А после.

Тя не възрази, когато я отведе в покоите й, нито когато извика лекар да я прегледа.

Бе му писнало от дворцовите интриги и политиката. Обичаше я. Никаква империя, никакъв крал, никакъв земен страх нямаше да ги раздели. Ако опитаха да му я отнемат, щеше да разкъса света на части. И по някаква причина това не го уплаши.

Калтейн наблюдаваше отчаяна и изумена как Дориан отнася плачещото момиче на ръце. Как бе успяла да победи Каин, след като я бяха отровили? Защо не бе мъртва?

Застанал до навъсения крал, Перингтън бе бесен. Съветниците трескаво пишеха нещо.

Калтейн извади празната стъкленица от джоба си. Нали херцогът бе поставил достатъчно силна отрова, че да замае асасина? Защо Дориан не плачеше над трупа й? Защо Калтейн не го утешаваше в прегръдките си?

Болката в главата я прониза толкова остро, че светът около нея стана черен като обсидиан. Не можеше да мисли ясно.

Тя приближи херцога и изсъска в ухото му:

— Каза, че това ще свърши работа. — Едвам снишаваше гласа си до шепот. — Каза, че проклетата отрова ще подейства!

Кралят и херцогът я зяпнаха, а съветниците си размениха разтревожени погледи.

Тогава херцогът бавно се изправи.

— Какво има в ръката ти? — попита той малко по-високо.

— Знаеш какво! — побесня тя. Все още се мъчеше да не крещи, макар болката в главата да я унищожаваше. Едвам мислеше и в нея говореше единствено гневът. — Глупавата отрова, която й сипах — промърмори тя така, че само Перингтън да я чуе.

— Отрова? — попита Перингтън толкова високо, че очите на Калтейн се изцъклиха. — Отровила си я? Но защо ти е да правиш такова нещо?

Той махна с ръка на трима стражи.

Защо кралят си мълчеше? Защо не й помагаше? Херцогът й бе дал отровата по негова заповед, нали така? Съветниците обаче я загледаха обвинително и започнаха да си шушукат нещо.

— Ти ми я даде! — извика тя на херцога, но Перингтън просто смръщи оранжевите си вежди.

— За какво говориш?

— Ах, ти, подъл кучи сине! — тръгна напред Калтейн.

— Моля ви, озаптете я — каза спокойно херцогът, все едно тя бе някоя истерична слугиня. Все едно бе никоя.

— Казах ви — подшушна херцогът на ухото на краля, — тя е готова на всичко, за да докопа престола...

Повлякоха я назад и думите му заглъхнаха. На лицето на херцога нямаше абсолютно никаква емоция. Бе я направил на глупачка.

— Моля ви, Ваше Величество! — развика се Калтейн. — Негова Светлост ми каза, че Вие.

Но херцогът просто отклони поглед.

— Ще те убия! — изкрещя тя на Перингтън и се обърна към краля, но той също отклони поглед. На лицето му бе изписано отвращение. Нямаше да я послуша, все едно каква е истината. Перингтън бе изпипал внимателно целия си план, а тя бе просто марионетка в ръцете му. Бе се правил на глупак през цялото време, за да й забие ножа в гърба.

Калтейн риташе и пищеше в ръцете на стражите, но масата на краля ставаше все по-малка и по-малка. Когато стигнаха портите на замъка, херцогът й се ухили и мечтите й станаха на прах.

51.

Следващата сутрин Дориан вирна брадичка, когато баща му погледна към него. Не сведе очи, независимо колко секунди отминаха тихо. Баща му бе позволил на Каин толкова дълго да се гаври със Селена, въпреки че видимо бе упоена... Бе цяло чудо, че Дориан още не му се бе разкрещял. Но имаше нужда от тази аудиенция.

— Е? — попита кралят накрая.

— Бих искал да науча какво ще се случи с Каол за това, че уби Каин.

— Какво, мислиш, трябва да се случи? — заблестяха черните очи на баща му.

— Нищо — отвърна Дориан. — Той го уби, за да защити Сел... за да защити асасина.

— Значи мислиш, че живота на един асасин е по-ценен от този на един войник?

Сапфирените очи на Дориан потъмняха.

— Не, но мисля, че няма чест в това да нападнеш някого в гръб, след като те е победил.

Ако узнаеше, че Перингтън и баща му стоят зад това, че са имали роля в отровата, пусната от Калтейн в чашата й... Ръцете на Дориан се свиха в юмруци.

— Нямало чест, а? — поглади брадата си кралят на Адарлан. — А щеше ли да ме посечеш, ако аз бях посегнал да я убия по този начин?

— Ти си моят баща — каза той внимателно. — Вярвам, че изборът, който би направил, е правилният.

— Какъв си ми сладкодумен само! Почти колкото Перинггън.

— Значи няма да накажеш Каол?

— Няма причина да се лишавам от услугите на един кадърен капитан на стражата.

— Благодаря ти, татко — въздъхна Дориан. Благодарността в очите му бе искрена.

— Друго има ли? — попита кралят разсеяно.

— Аз. — Дориан погледна към прозореца, а после към баща си и събра кураж за втория въпрос. — Искам да зная какво смяташ да правиш с асасина.

Баща му се усмихна така, че кръвта на Дориан се смрази.

— Асасинът — повтори баща му. — Ами, тя бе много безчестна в дуела. Не зная дали е редно такава ревяща кокошка да бъде мой шампион, все едно дали е била отровена, или не. Ако беше наистина добра, щеше да забележи отровата преди да я изпие. Може би трябва да я изпратя обратно в Ендовиер.

Дориан изпусна нервите си със зашеметяваща скорост.

— Грешиш за нея! — започна той, но после поклати глава. — Но каквото и да ти кажа, няма да я видиш по друг начин.

— Какво има да виждам в един асасин, ако не чудовище? Доведох я тук, за да ми слугува, не да се бърка в живота на сина ми и империята ми.

Дориан се озъби. Никога не бе дръзвал да погледне към баща си така. Стори му се невероятно. Докато баща му сядаше бавно, Дориан се запита дали вече не започва да го счита за истински проблем. С изненада установи, че не му пука. Може би бе настъпил моментът да потърси сметка за Делата на краля.

— Тя не е чудовище — каза Дориан — Всичко, което е сторила, е било, за да оцелее.

— Така ли ти каза? Да оцелее? Могла е да се хване на всякаква работа, за да оцелява, но е избрала убийствата. Защото й харесват. Вече те върти на малкия си пръст, а? Хитрушата ми тя! Какъв политик щеше да излезе от нея, ако се бе родила мъж.

Дориан изръмжа.

— Не знаеш какви ги приказваш. Аз не изпитвам нищо към нея.

Но с това изречение Дориан разбра, че е сгрешил и че баща му е намерил слабото му място — ужаса, че ще му отнемат Селена. Ръцете му безсилно увиснаха.

Кралят погледна към престолонаследника.

— Когато ми е удобно, ще й предложа договор. А ти дотогава ще си мълчиш по въпроса, момче.

Дориан сподави студената ярост в себе си, защото една картина изплува в съзнанието му — начинът, по който Нехемия бе подала на Селена жезъла си. Нехемия не беше глупачка. Също като престолонаследника, тя знаеше, че символите имат сила. Селена може и да бе шампион на баща му, но бе спечелила титлата с оръжие от Ейлве. И макар Нехемия да играеше игра, която не бе способна да спечели, Дориан не можеше да отрече, че й се възхищава за смелостта да опита.

Може би някой ден щеше да събере сили да попита баща си за онези избити бунтовници. Но този ден нямаше да е днес. Рано беше. Сега щеше само да даде начало.

Той погледна баща си, задържа главата си високо вдигната, и каза:

— Перингтън иска да използва Нехемия за заложница, за да държи бунтовниците от Ейлве изкъсо.

— Така ли искал? — наклони глава баща му. — Това е интересна идея. Съгласен ли си с нея?

Дориан усети как дланите му започват да се потят, но запази лицето си безизразно.

— Не, не съм. Смятам, че имаме повече достойнство.

— Така ли смяташ? А имаш ли представа колко войници и припаси сме изгубили заради тия бунтовници?

— Имам, но е опасно да използваме Нехемия по този начин. Бунтовниците могат да се възползват от това, за да си спечелят съюзници в другите кралства. Нехемия е обичана от народа си. Безпокоиш се за войниците и... припасите. Представи си колко повече ще загубиш, ако планът на Перингтън накара ейлвийците да се разбунтуват открито. По-добре ще е да спечелим Нехемия на наша страна. Да я убедим да накара бунтовниците да отстъпят. А това няма да стане, ако я вземем за заложница.

Настъпи тишина и Дориан се опита да остане неподвижен, докато баща му го изучаваше с поглед. Чувстваше всеки удар на сърцето си като забиващ се в тялото му чук.

Накрая обаче баща му кимна.

— Хубаво, ще кажа на Перингтън да зареже това.

Дориан почти се срина от облекчение, но запази изражението си неутрално и просто каза:

— Благодаря, че ме изслуша.

Баща му не отвърна и, без да чака да го освободят, принцът се завъртя на пети и излезе.

Когато се събуди, Селена се опита да не трепери от болката, прорязваща рамото и крака й. Увита в завивки и превръзки, тя погледна към часовника на камината. Бе почти един следобед. Когато си отвори устата, челюстта я заболя. Селена нямаше нужда от огледало, за да види, че е покрита със синини. Намръщи се и лицето й запулсира от движението. Несъмнено изглеждаше ужасно. Опита се да седне, но не успя. Всичко я болеше.

Ръката й бе превързана, а бедрото я прободе ужасно при опита да раздвижи крака под одеялото. Не помнеше какво точно е станало по време на дуела, но поне не я бяха убили — нито Каин, нито кралят.

Сънищата й миналата нощ бяха изпълнени с Нехемия и Елена, макар нерядко те да изчезваха, заменени от видения с Демони и живи мъртъвци. И всички отвратителни неща, които Каин бе наговорил... Кошмарите бяха толкова ужасни, че Селена почти не спеше въпреки болката и изтощението. Запита се какво ли е станало с амулета на Елена. Имаше чувството, че кошмарите се дължат на отсъствието му и много искаше да й го върнат, макар Каин да бе вече мъртъв. Вратата на покоите й се отвори и тя зърна застаналата на прага Нехемия. Принцесата само се усмихна леко, след което затвори вратата на спалнята и се приближи. Лапичка вдигна глава и размаха опашка.

— Здравей — каза Селена на ейлвийски.

— Как се чувстваш? — отвърна Нехемия на общия език без следа от акцент.

Лапичка се покатери на болните крака на Селена, за да поздрави принцесата.

— Ами, както изглеждам — отвърна Селена. Устата я заболя от движението.

Нехемия седна на края на матрака. Селена направи гримаса, когато креватът под нея се размърда. Нямаше да се възстанови лесно. След като приключи с близането и душенето на Нехемия, Лапичка се сви на кравай между тях и заспа. Селена зарови пръсти в меката й като кадифе козина.

— Няма да увъртам — каза Нехемия. — Спасих ти живота по време на дуела.

Тя имаше смътен спомен за това как пръстите на Нехемия изписват странни символи във въздуха.

— Значи не е било халюцинация? И. и ти също си видяла всичко това? — Селена се опита да се изправи леко, но всяко движение й носеше болка.

— Не беше халюцинация — отвърна принцесата. — И, да, видях всичко, което и ти. Моите дарби ми помагат да виждам неща, които другите не могат. Отровата, която Калтейн пусна във виното ти, позволи и на теб да зърнеш какво всъщност обитава нашия свят. Не мисля, че Калтейн е търсила такъв ефект, но билето реагира по този начин с кръвта ти. Магия при магия отива.

Селена се размърда неспокойно при тези думи.

— Защо се преструваше толкова време, че не разбираш езика ни? — попита, за да смени темата. Зачуди се обаче защо въпросът е почти толкова болезнен, колкото и раните.

— Първоначално за защита — отвърна Нехемия и внимателно постави ръката си върху тази на Селена. — Ще се изненадаш какви неща изричат хората, когато си мислят, че не ги разбираш. С всеки

следващ ден, в който се правех на неграмотна обаче, ми бе все по-трудно да съм около теб.

— Но защо ме накара да ти давам уроци?

— Защото имах нужда от приятелка — погледна към тавана Нехемия,

— защото те харесах.

— Значи наистина си чела онази книга, когато попаднах на теб в библиотеката.

— Правех проучвания — кимна Нехемия — на Знаците, както ги наричате на вашия език. Излъгах, когато ти казах, че не знам нищо за тях. Знам всичко за тях. Как да ги чета, как да ги използвам. Цялото ми семейство знае, но го пазим в тайна и го предаваме от поколение на поколение. Те се ползват само като последно средство за защита срещу злите сили или срещу ужасни болести. А тук магията е забранена и въпреки че силата на Знаците е различна, ако хората разберат, че ги използвам, ще ме хвърлят в затвора.

Селена отново опита да се изправи, като прокле наум, че не може да се движи, без да рискува да припадне от болка.

— Използваш ги?

Нехемия кимна мрачно.

— Пазим ги в тайна заради ужасната сила, която имат. Тя може да се използва и за добро, и за зло. Ала повечето хора я ползват за зло. Откакто пристигнах тук, ми стана ясно, че някой призовава демони от отвъдните светове — селения, които съществуват отвъд нашия свят. Онзи глупак Каин знаеше достатъчно Знаци, за да призовава съществата, но не и за да ги контролира и връща обратно там, откъдето са дошли. Отне ми месеци да издирвам и унищожавам изчадията, които той пусна сред нас. Затова отсъствах толкова често.

Селена пламна от срам. Как бе могла да повярва, че Нехемия избива другите шампиони? Вдигна ръка и огледа белезите по нея.

— Ето защо не ме пита от какво съм била ухапана. Ти... ти си използвала Знаците, за да ме изцериш.

— Продължавам да не зная как си попаднала на ридерака. Опасявам се обаче, че това е разказ за друг път. — Нехемия изцъка с език.

— Знаците, които откриваше под леглото си, ги рисувах аз. — Селена подскочи и изсъска, когато болка заля тялото й. — Това са Знаци за защита. Представа си нямаш каква играчка беше да ги изписвам наново и наново, докато ти ги измиваше. — Краищата на пълните й устни се изкривиха в усмивка. — Без тях ридеракът щеше да дойде много по-бързо при теб.

— Защо?

— Защото Каин те мразеше, естествено. Искаше да те елиминира от надпреварата. Ако не беше умрял, щях да го питам откъде се е научил да отваря такива портали. Когато отровата те накара да се зарееш между световете, самото му присъствие някак призова изчадията в пространството между тях, за да те разкъсат. След всичко, което направи обаче, той си заслужи Каол да го набучи като на шиш.

Селена погледна към вратата на спалнята. Не бе виждала Каол от вчера. Дали кралят не го бе наказал задето й е помогнал?

— Него го е грижа много повече за теб, отколкото и двамата осъзнавате — рече Нехемия и се усмихна леко.

Селена пламна.

— Предполагам, искаш да знаеш как те спасих? — прокашля се Нехемия.

— Ако ти искаш да ми кажеш — отвърна Селена и принцесата се усмихна.

— Със Знаците отворих портал към едно от селенията на отвъдното и пуснах Елена, първата кралица на Адарлан.

— Познаваш ли я? — повдигна вежда Селена.

— Не, но тя отвърна на моя зов за помощ. Не всички отвъдни селения са пълни със смърт и мрак. Някои са дом на създания на доброто, готови да ни се притекат на помощ в Ерилея, ако нуждата ни е искрена. Тя чу твоята молба за помощ много преди да отворя портала.

— Възможно ли е да отидеш в други светове? — Селена смътно си спомни Знаците на Уирда, които бе прочела в книгите преди много месеци.

— Не зная — погледна я внимателно Нехемия, — не съм завършила обучението си. Но кралицата беше едновременно в нашия свят и извън него. Тя е в пространството между световете и не може напълно да дойде при нас, като същото важи и за създанията, които ти видя. Изисква се огромна сила, за да отвориш истински портал, за да пуснеш нещо — и дори тогава порталът се затваря незабавно след това. Каин го отваряше, колкото да пусне ридерака, но това траеше много кратко. И аз трябваше да го отварям отново, за да го изпращам обратно там, откъдето е дошъл. Играехме си на котка и мишка месеци на ред. — Тя разтри слепоочията си. — Нямаш идея колко ме умори всичко това.

— Каин призовава всички онези създания за дуела, нали?

— Може би — замисли се над въпроса Нехемия, — но те вече чакаха.

— Аз обаче можех да ги видя само заради отровата, която Калтейн ми даде?

— Не зная, Елентия — въздъхна Нехемия и се изправи. — Зная само, че Каин бе научил тайните на моя народ, тайни, отдавна забравени в далечния север. Това ме безпокои.

— Поне е мъртъв — отвърна Селена и преглътна. — Но... на онова място... Каин не приличаше на себе си, а на демон. Защо?

— Вероятно защото призоваваното от него зло се е загнездило в душата му и го е превърнало в нещо различно.

— Говореше за мен. Сякаш знае всичко. — Селена стисна завивките. Нещо проблесна в очите на Нехемия.

— Понякога злите хора ни казват неща, с които да ни объркат, и с които да тровят мислите ни дълго след като сме се изправили срещу тях. Щеше да е радостен да види, че още се безпокоиш за дивотиите, които ти е наговорил. — Нехемия я потупа по ръката. — Не му доставяй удоволствието да продължава да те тревожи, прогони тези мисли от главата си.

— Поне кралят не знае за това. Не мога да си представя какво би направил, ако притежаваше такива сили.

— А аз мога — отвърна тихо Нехемия. — Знаеш ли какъв е Знакът, изобразен на челото ти?

— Не — замръзна Селена, — а ти?

Нехемия я погледна преценяващо.

— Не, не зная. Но съм го виждала и преди. Изглежда, е част от теб. Наистина се притеснявам какво мисли кралят за това. Цяло чудо е, че досега не те е разпитал. — Кръвта на Селена замръзна във вените й и Нехемия бързо добави: — Не го мисли. Ако е искал да те разпита, досега да го е направил.

Селена издиша.

— Защо си дошла тук всъщност, Нехемия?

Принцесата замълча за миг.

— Не съм вярна на краля на Адарлан. Знаеш това. Не се боя да ти кажа, че съм дошла в Рифтхолд по една-единствена причина. За да разбера плановете му.

— Като шпионин? — прошепна Селена.

— Ако искаш, наречи го така. Готова съм на всичко за родината си. Няма жертва, която да е прекалено голяма, за да освободя хората си от игото, или за да предотвратя следващо клане.

В очите й проблесна болка. Сърцето на Селена прескочи един удар.

— Ти си най-смелият човек, когото познавам.

Нехемия погали Лапичка по козината.

— Любовта ми към Ейлве е по-голяма от страха, който изпитвам от краля на Адарлан. Няма обаче да те замесвам в това, Елентия. — Селена почти въздъхна от облекчение, макар да я бе срам, че се чувства така. — Пътищата ни може и да са преплетени, но... мисля, че трябва да продължиш по своя. Засега. Да свикнеш с новата си позиция.

Селена кимна и се прокашля.

— Няма да кажа на никого за силите ти.

Нехемия се усмихна тъжно.

— И няма да има повече тайни между нас. Когато си по-добре, бих искала да чуя как си се свързала с Елена. — Тя сведе очи към Лапичка. — Имаш ли нещо против да я изведа на разходка? Имам нужда да усетя вятъра по лицето си.

— Разбира се — отвърна Селена. — Цял ден стои тук.

Кучето сякаш ги разбра, защото скочи от леглото и слезе в краката на Нехемия.

— Радвам се, че те имам за приятелка, Елентия — каза принцесата.

— А аз се радвам дори повече, че ми пазиш гърба — отвърна Селена, сподавяйки прозявката си. — Благодаря, че ми спаси живота. Вече втори път, може би и повече. — Селена се намръщи. — Искам ли да знам колко пъти си ме спасявала от изчадията на Каин?

— Не и ако искаш да спиш тази нощ. — Нехемия я целуна по главата и тръгна към вратата с Лапичка. Преди да излезе обаче, принцесата се спря на прага и подхвърли нещо на Селена. — Това е твое. Един от стражите го взе след края на дуела.

Беше Окото на Елена.

Селена стисна амулета в юмрук.

— Благодаря ти.

Когато Нехемия излезе, Селена се усмихна въпреки всичко, което бе научила, и затвори очи. Стиснала амулета в Ръка, тя спа по-дълбоко, отколкото през последните месеци.

52.

Селена се събуди на следващия ден. Не беше сигурна колко е часът. Някой потропа на вратата й и тя прогони съня, тъкмо за да види как Дориан влиза. Той се загледа в нея от вратата и тя успя да се усмихне.

— Здравей — рече дрезгаво. Спомни си как я бе пренесъл до тук, как я държеше, докато лечителите шиеха раната на крака й.

Той пристъпи бавно напред.

— Изглеждаш дори по-зле днес — прошепна той и въпреки болката Селена седна в леглото.

—Добре съм — излъга тя. Не беше. Каин бе счупил едно от ребрата й. Всяко поемане на въздух й причиняваше болка.

Дориан стисна зъби и се загледа през прозореца.

— Какво ти става? — попита тя. Опита се да го хване за жакета, но той бе прекалено далеч, а да се протегне щеше да е ужасно болезнено.

— Не... не зная — отвърна той. Празният поглед в очите му накара сърцето й да забие по-бързо. — Не можах да спя след този дуел.

— Ела — каза тя колкото се може по-нежно и му освободи място. — Ела и седни.

Той се подчини, макар да седна с гръб към нея. Хвана се за главата с две ръце и си пое дълбоко въздух. Селена нежно докосна гърба му. Той се напрегна и тя едва не се отдръпна.

После обаче Дориан се отпусна и продължи да диша дълбоко.

— Болен ли си? — попита тя.

— Не — измънка той.

— Дориан, какво се е случило?

— Как така „какво се е случило"? — попита той и зарови лице в ръцете си. — В един момент обрули Грейв, а в следващия Каин те стъпка.

— И не си спал заради това?

— Аз. не мога. — изпъшка той. Тя го остави да си подреди мислите. — Съжалявам — каза той, отдръпна ръце от лицето си и изпъна рамене. Тя кимна. Нямаше да го притиска. — Как се чувстваш? Ама наистина!

Усети страха в думите му.

— Ужасно — отвърна предпазливо тя — и подозирам, че изглеждам както се и чувствам.

Той се усмихна леко. Мъчеше се да се пребори с чувството, което го измъчваше — каквото и да бе то.

— Виждал съм те и по-красива. — Той погледна към леглото. — Имаш ли нещо против да си легна? Страшно съм уморен.

Тя не възрази, когато той свали ботушите и разкопча жакета си. Простена, докато лягаше до нея, и постави ръце на стомаха си.

Селена го видя как затваря очи и въздъхва през носа си. Лицето му сякаш се поуспокои.

— Как е Каол? — попита тя и се напрегна. Спомни си ужаса на лицето му, когато кръвта го бе обляла.

— Ще се оправи — отвори едно око Дориан. — Взе почивка вчера и днес. Мисля, че има нужда.

Сърцето на Селена се сви.

— Не бива да се чувстваш виновна — обърна се той към нея така, че да я погледне в лицето. — Той стори това, което трябваше.

— Да, но...

— Няма „но" — настоя Дориан. — Каол знаеше какво прави.

Той я погали с пръст по бузата. Кожата му бе ледена, но тя прикри потръпването си.

— Съжалявам — каза той и отдръпна пръста си, — задето не те спасих.

— За какво говориш? За това ли се терзаеш?

— Съжалявам, задето не спрях Каин в момента, в който разбрах, че нещо не е наред. Калтейн те упои, а аз трябваше да разбера и да й попреча да го направи. Когато осъзнах, че халюцинираш. съжалявам, че не направих нищо, за да го спра.

Селена си спомни жълтите зъби и зелената кожа на изчадията и сви пръстите си в юмрук, макар да я боляха.

— Не се извинявай — каза тя. Не искаше да говори за ужасите, които бе видяла, за коварството на Калтейн или за това, което Нехемия й бе споделила. — Постъпи така, както всеки би постъпил. Така, както трябваше да се постъпи. Ако се беше намесил, щяха да ме дисквалифицират.

— Трябваше да накълцам Каин веднага, щом те удари. Вместо това стоях като глупак. Каол поне коленичи до кръга. Аз трябваше да съм този, който убива Каин.

Демоните избледняха от съзнанието й, а Селена се ухили.

— Вече започваш да звучиш като асасин, приятелю.

— С какъвто се събереш, такъв ставаш.

Селена вдигна ръка от възглавницата и я постави на нежното място между рамото и гърдите му. Усети да я обливат горещи вълни. Извъртя се, макар тялото й да избухна в агония, и сложи ранената си ръка на стомаха му. Сладкият дъх на Дориан затопляше челото й. Тя се усмихна, когато той я прегърна през рамо, и за момент двамата притихнаха.

— Дориан — каза тя и той я цапна по носа. — Оу — каза тя и го сбърчи.

Макар лицето й да бе в синини, Каин по чудо не бе успял да я обезобрази, макар че на крака й щеше да остане още един белег.

— Да? — попита той и отпусна брадичка на главата й.

Тя се заслуша в спокойното и равномерно биене на сърцето му. Смяташе ли, че мога да спечеля, когато ме измъкна от Ендовиер?

— Разбира се. Защо иначе щях да си правя труда да пътувам толкова далеч?

Тя изсумтя в гърдите му, но той нежно повдигна брадичката й. Очите му й бяха познати. Напомняха й за нещо, което смяташе, че е забравила.

— Разбрах, че ще спечелиш веднага щом те видях — прошепна той и сърцето й се сви, когато разбра какво им предстои. — Признавам обаче, че не очаквах да стане по този начин. И се радвам, че извоюва живота си, независимо че се наложи да го правиш в тази нелепа надпревара. До края на дните си ще съм благодарен за това.

— Опитваш се да ме разплачеш или просто си глупав?

Дориан се приведе към нея и я целуна. Челюстта, естествено, я заболя.

Кралят на Адарлан стоеше на стъкления си трон, а ръката му галеше дръжката на Нотунг. Перингтън бе застанал пред него и чакаше. Нека.

Асасинът бе станал негов шампион, но още не й бе предложил договор. Тя се бе сближила едновременно със сина му и с принцеса Нехемия. Чудеше се дали назначаването й не криеше риск.

Капитанът на стражата обаче бе готов да довери живота си на асасина. Лицето на краля застина като изваяно от камък. Нямаше да накаже Каол Уестфол, защото не искаше Дориан да вдигне врява до небесата. Ех, ако Дориан бе роден воин, а не читател.

Някъде в него обаче имаше мъж, който можеше да се превърне във воин. Може би няколко месеца на бойното поле щяха да му се отразят добре. Мечът и шлемът дисциплинираха нрава на всеки младеж. След тази демонстрация на сила и власт в тройната зала... Да, Дориан можеше и да стане добър генерал, стига да бъдеше притиснат.

Що се отнася до асасина, тя щеше да се превърне в перфектния инструмент на властта му веднага щом раните й заздравееха. Пък и нямаше на кого другиго да се довери. След смъртта на Каин Селена Сардотиен бе най-добрият избор.

Кралят изписа Знак върху стъклената облегалка на трона си. Той владееше езика на Уирда, но не бе виждал руна като нейната. Трябваше да разбере каква е. И ако ставаше дума за някаква магия или пророчество, щеше да я обеси незабавно. Да я види как се гърчи от отровата почти го бе убедило да нареди екзекуцията й. Но след това ги бе усетил — бе видял гневните очи на мъртвите. Някой се бе намесил и я бе спасил. Ако тези същества едновременно я пазеха и нападаха.

Може би тя не бе човек, който да загине по негова заповед. Не и преди да открие какво означава Знакът й. Засега обаче си имаше други грижи.

— Твоята манипулация на Калтейн бе интересна — рече кралят накрая. Перингтън остана коленичил. — Използваше ли силата си върху нея?

— Не, напоследък отпуснах хватката, както ме посъветвахте — отвърна херцогът и завъртя обсидиановия пръстен около дебелия си пръст. — Освен това започна да си личи, стана бледа и уморена. Дори спомена за главоболията.

Измяната на Калтейн бе смущаваща, но ако той бе знаел за намеренията на Перингтън да я изобличи — дори само за да покаже колко лесно може да я адаптира към плана им, колко голяма е решителността й — щеше да попречи на това. Подобни публични разкрития предизвикваха единствено неудобни въпроси.

— Беше твой добър експеримент. Тя се превърна в силен съюзник, а все още не подозира нищо за влиянието, което имахме върху нея. Възлагам големи надежди на тези сили — призна кралят и погледна собствения си черен пръстен. — Каин показа удобствата на физическата трансформация, а Калтейн — възможността да се влияе върху мисли и чувства. Бих искал да опитам силите на пръстена върху ума на още няколко души.

— Чак съжалявам, че Калтейн се оказа толкова податлива — изръмжа Перингтън. — Тя искаше да ме използва, за да докопа сина ти, но аз не желая силата да я превърне във втори Каин. Въпреки всичко не ми допада мисълта как гние в тъмницата.

— Не се безпокой за Калтейн, приятелю. Няма да остане там завинаги. Когато ехото от скандала заглъхне и асасинът е зает с моите задачи, ще направим на Калтейн предложение, на което няма да може да откаже. А ако смяташ, че не може да й се има доверие, си има начини да я контролираме...

— Нека първо видим как ще й повлияе тъмницата — отвърна бързо Перингтън.

— Естествено, естествено. Това е само идея.

Двамата притихнаха и херцогът се изправи.

— Херцоже — каза кралят и гласът му отекна в залата. Огънят в камината потръпна и грейна със зеленикаво сияние. — Скоро ще имаме много работа в Ерилея. Бъди готов. И зарежи плана да използваме ейлвийската принцеса. Буди нежелано внимание.

Херцогът само кимна, поклони се и излезе от залата.

53.

Селена се отпусна на облегалката на стола си, подпря крака на масата и започна леко да се поклаща. Наслаждаваше се на разхлабването на схванатите си мускули и прелистваше страниците на книгата, която държеше. Лапичка спеше под масата и тихичко похъркваше. Отвън слънчевият следобед бе превърнал снега в бляскава течаща вода, чието сияние осветяваше цялата светлина. Раните на Селена вече не я боляха толкова, но тя все още накуцваше. Ако имаше късмет, скоро щеше да започне да тича.

Бе минала цяла седмица от дуела. Филипа вече прочистваше дрешника на Селена, така че в него да се поберат още повече дрехи. Всичките онези одежди, които Селена смяташе да си купи, когато я пуснеха да си ги напазарува сама в Рифтхолд с невероятната заплата на кралски шампион. Надяваше се да започне да я получава веднага щом подпише договора си... когато и да се случеше това.

Когато Филипа бе заета, я посещаваха Нехемия и Дориан. Принцът често й четеше на глас до късно през нощта. Когато Селена най-накрая заспеше, сънищата й се изпълваха с древни думи и отдавна забравени лица, със Знаци на Уирда, които блестяха в сияйно синьо, с краля, който бе призовал армия живи мъртъвци от пъкъла. След като се събудеше, правеше всичко възможно, за да ги забрави, особено нещата, свързани с магия.

Бравата на вратата й се завъртя и сърцето й се качи в гърлото. Настъпил ли бе моментът да подпише договора си.

Вътре обаче не влезе нито Дориан, нито Нехемия, нито дори някой паж. Сякаш всичко замря, когато вместо тях се появи Каол.

Лапичка се спусна към него и замаха с опашка. Селена едва не падна от стола си, докато сваляше крака от масата, и се смръщи от болката, която премина през раната на крака й. Успя да стане, отвори уста, но установи, че не знае какво да каже.

Каол погали Лапичка по главата, а кученцето се скри обратно под масата, обиколи я два пъти и после се сви на кравай.

Защо стоеше на прага? Селена погледна към нощницата си и се изчерви, когато видя, че зяпа голите й крака.

— Как са раните? — попита Каол. Гласът му бе мек и тя осъзна, че той не я зяпа, а оглежда превръзката около бедрото й.

— Добре съм — отвърна бързо тя. — Превръзката е повече, за да предизвиква съчувствие. — Опита да се усмихне, но не успя. — Аз... не съм те виждала от седмица. — Струваше й се като цял живот. — Ти. добре ли си?

Кафявите му очи срещнаха нейните. Внезапно тя отново се озова насред дуела. Каин се смееше зад гърба й, но тя виждаше и чуваше само Каол, който коленичи и се протегна към нея. Гърлото й се сви. В този момент бе разбрала нещо. Но не можеше да си спомни какво.

Може би и то бе част от халюцинацията.

— Добре съм — каза той и тя пристъпи към него, макар да осъзнаваше колко къса е нощницата. — Просто. исках да се извиня, че не проверих по-скоро как си.

Тя спря на крачка от него и наклони глава на една страна. Той дори не носеше меча си!

— Сигурна съм, че си бил зает.

Той просто си стоеше там. Тя преглътна и прибра назад кичур от несресаната си коса.

Пристъпи още една крачка към него. Сега трябваше да вдигне глава, за да го гледа в лицето. Очите му бяха толкова тъжни.

Тя прехапа устна.

— Ти. ти ми спаси живота. Два пъти.

— Направих каквото трябваше — намръщи се Каол.

— И затова съм ти признателна.

— Няма за какво — каза той. Гласът му бе напрегнат. Когато очите му премигнаха, сърцето й се сви.

Тя опита да го хване за ръце, но той се отдръпна.

— Просто исках да видя как си. Сега трябва да бързам за среща — каза той, но тя разбра, че я лъже.

— Благодаря ти, че уби Каин. — Каол се напрегна при думите й. — Помня как се чувствах след първото си убийство. Не беше лесно. Той сведе поглед.

— Не мога да спра да мисля за това. Защото беше лесно. Просто извадих меча си и го убих. Исках да го убия. — Погледна я. — Той знаеше за родителите ти. Как?

— Не зная — излъга тя. Всъщност знаеше много добре. Достъпът на Каин до отвъдното, до пространството между световете, каквото и да представляваше то, му бе дал силата да чете мислите й, спомените й, може би дори душата й. Тръпка премина през тялото й.

— Съжалявам, че са загинали така — омекна лицето на Каол.

Тя преглътна чувствата си, докато отговаряше:

— Беше много отдавна. Валеше и мислех, че влагата в кревата им е от отворения прозорец. Събудих се и разбрах, че не е дъжд. — Тя си пое дълбоко въздух и избута спомена за кръвта им по кожата й от съзнанието си. — Не след дълго ме намери Аробин Хамел.

— И все пак съжалявам — рече той.

— Беше много отдавна — повтори тя, — дори не помня как изглеждаха. — Това също бе лъжа. Помнеше всеки детайл от лицата на родителите си. — Понякога забравям, че са съществували.

Той кимна, повече за да потвърди това, че я е чул, отколкото, че разбира.

— Но това, което направи за мен, Каол — опита тя отново, — не за Каин, а когато...

— Трябва да вървя — прекъсна я той и понечи да се извърне настрани.

— Каол! — каза тя, хвана го за ръката и обърна лицето му към своето. Видя блясъка в очите му, преди да го прегърне през врата и да го притисне към себе си. Той се напрегна, но тя притисна с цялата си сила тялото си към неговото, макар това да раздразни нараняванията й. След миг и неговите ръце я прегърнаха и я задържаха до себе си толкова близо, че когато затвори очи и вдиша аромата му, не можеше да каже къде свършва тя и къде започва той.

Дъхът му върху шията й бе топъл, когато той наведе глава и подпря буза на челото й. Сърцето й заби много бързо и въпреки това се почувства напълно спокойна, все едно можеха да останат така завинаги и да оставят света около тях да изчезне. Представи си пръстите му до тебеширената линия, които се протягаха въпреки бариерата между двамата.

— Всичко наред ли е? — прозвуча гласът на Дориан от прага.

Каол отстъпи толкова бързо от нея, че тя едва не падна.

— Всичко е наред — изпъна рамене той. Въздухът охладня и кожата на Селена настръхна, когато топлината му напусна тялото й. Беше й трудно да погледне към Дориан, докато Каол кимна на принца и излезе от покоите й.

След като Каол си тръгна, очите на Дориан се насочиха към нея. Но Селена остана загледана във вратата, дори след като Каол я бе затворил.

— Не мисля, че се е възстановил от убийството на Каин — рече Дориан.

— Очевидно не — сопна се тя. Дориан повдигна вежди и тя въздъхна. — Съжалявам.

— Да не прекъснах нещо? — попита предпазливо Дориан.

— Нищо. Просто ми стана мъчно за него.

— Ще ми се да не си бе тръгвал толкова бързо. Нося добри новини.

— Стомахът й се сви. — Баща ми най-сетне подготви договора. Ще го подпишеш утре в кабинета му.

— Искаш да кажеш, че официално ставам кралски шампион?

— Явно не те мрази толкова, колкото се прави. Чудо е, че не те накара да чакаш още по-дълго — намигна й Дориан.

Четири години. Четири години трябваше да му служи, а след това щеше да бъде свободна. Но защо Каол си бе тръгнал толкова бързо? Тя погледна към вратата и се запита дали може да го настигне в коридора.

Дориан сложи ръце на кръста си.

— Явно оставаме заедно за известно време. — След което сведе лице към нейното.

После я целуна, но тя се измъкна от прегръдката му.

— Аз... Дориан, аз съм кралският шампион! — Задави се от смях, докато го казваше.

— Определено — отвърна Дориан и понечи да я приближи отново. Тя обаче запази разстоянието между тях, като се обърна към прозореца, към прекрасния ден навън. Широкият свят я очакваше. Можеше да прекрачи бялата линия.

Тя премести поглед към него.

— Не мога да съм с теб, ако съм кралски шампион.

— Можеш, разбира се. Само трябва да го запазим в тайна.

— Вече пазя прекалено много тайни. Не ми трябва още една.

— В такъв случай ще намеря начин да кажа на баща си. И на майка си. — Той направи лека гримаса.

— Как? Дориан, аз служа на баща ти, а ти — ти си престолонаследник.

Това бе вярно и щеше да усложни връзката им — ако имаше такава — особено след като Селена напуснеше замъка. И още повече, докато служеше като кралски шампион на баща му. А и Дориан имаше свои задължения, колкото и неприятно да му бе да го признае. Макар да го искаше и да я бе грижа за него, бе наясно, че любовта им е невъзможна.

Той бе наследникът на престола.

Очите му помръкнаха.

— Значи не искаш да сме заедно?

— Казвам само. че след четири години си тръгвам. Това няма да свърши добре нито за теб, нито за мен. Просто не искам усложнения. — Слънчевата светлина огря тялото й, а тежестта падна от раменете й. — Казвам, че след четири години ще бъда свободна. Никога през живота си не съм била свободна. — Усмихна се широко. — Искам да разбера какво е чувството.

Той отвори уста, но спря, когато видя усмивката й. Макар да не съжаляваше за избора си, изпита странно разочарование, когато Дориан отвърна:

— Както желаеш.

— Искам обаче да останем приятели.

— Винаги — отвърна той и прибра ръце в джобовете си.

Помисли си дали да не го хване за ръката или да го целуне по бузата, но думата „свободна" отекваше в съзнанието й отново и отново и тя не можеше да сподави усмивката си.

Той също се усмихна, макар и малко насилено.

— Мисля, че Нехемия идва да ти разкаже детайлите по договора. Ще се ядоса много, като разбере, че съм я изпреварил. Извини й се от мое име, става ли?

Той спря, докато отваряше вратата.

— Поздравления, Селена — каза тихо. Преди тя да успее да отговори, той затвори вратата зад себе си и изчезна.

Останала сама, Селена погледна към прозореца и постави ръка на сърцето си, като си прошепваше думата отново и отново. „Свободна."

54.

Няколко часа по-късно Каол се загледа във вратата на столовата. Не знаеше какво точно прави тук. Бе потърсил Дориан в покоите му, но не го бе намерил там, а имаше нужда да му каже, че нещата между него и Селена не бяха такива, каквито изглеждаха. Погледна ръцете си.

Кралят почти не му бе продумал последната седмица, а името на Каин не бе споменато на нито една от срещите им. Това бе нормално, тъй като Каин бе просто пионка, използвана да забавлява владетеля, а не част от кралската стража.

Но бе мъртъв. Заради Каол той повече никога нямаше да отвори очи, нямаше да си поеме дъх. Сърцето му бе спряло след неговия удар.

Ръката на Каол се спусна към мястото, където трябваше да се намира мечът му. Бе го захвърлил в края на стаята си, веднага след като се върна от дуела миналата седмица. За щастие, някой бе изчистил кръвта от острието. Може би стражите, които бяха отвели Каол в покоите му и му бяха дали силно питие. Те бяха останали тихо при него, докато реалността полека-лека се завърне пред очите му, а после си тръгнаха, без да изчакат да им благодари.

Каол прокара пръсти през късата си коса и отвори вратата на столовата.

Селена вечеряше, седнала на мястото си. Тя повдигна вежди.

— Две посещения за днес? — каза и остави вилицата си. —

На какво дължа тази чест?

— Къде е Дориан? — намръщи се той,

— Какво би търсил Дориан тук?

— Мислех, че обикновено идва по това време.

— Не очаквай да ме търси повече след днешния ден,

— Защо? — приближи той ръба на масата.

— Понеже прекратих това — хапна тя залък хляб.

— Какво си направила?

— Аз съм кралски шампион. Сигурно осъзнаваш колко нередно би било да имам връзка с принца.

Сините й очи проблеснаха и той се запита защо подчертава думата „принц" и защо сърцето му започва да бие малко по-бързо.

Каол потисна усмивката си.

— Питах се кога ли ще ти дойде акълът...

Дали и тя се вълнуваше като него? Дали и тя постоянно мислеше за окървавените си ръце? Едва ли. Изглеждаше толкова доволна от себе си.

Но в лицето й имаше нещо меко, което му вдъхна надежда — че не е загубил душата си с убийството, че може да намери човещина, да възстанови честта си. Тя бе излязла от Ендовиер и все още можеше да се смее.

Селена нави кичур коса около пръста си. Продължаваше да носи онази нелепа къса нощница, която показваше бедрата й всеки път, когато протегнеше крака под масата. Каол се съсредоточи върху лицето й.

— Би ли искал да седнеш до мен? — попита тя и махна към масата.

— Тъжно ми е, че трябва да празнувам сама.

Погледна към полуусмивката на лицето й. Това, което бе станало с Каин, щеше да го преследва до края на дните му. Но сега.

Дръпна стола пред себе си и седна. Тя му наля бокал вино.

— За четирите години до свободата? — вдигна чаша тя.

— За теб, Селена! — отвърна на поздрава той.

Очите им се срещнаха и Каол не можа да скрие усмивката си, когато тя му се ухили. Може би четири години с нея нямаше да му бъдат достатъчни.

Още щом застана в гробницата, Селена разбра, че сънува. Често посещаваше това място насън — за да убие отново ридерака, за да попадне в капан в саркофага на Елена, за да срещне безлика млада жена със златна коса и твърде тежка корона... Но тази вечер бяха само двете с Елена, а гробницата бе огряна от лунна светлина. От трупа на ридерака нямаше и следа.

— Как върви възстановяването ти? — попита кралицата и се подпря на собствения си саркофаг.

Селена остана на прага. Бронята на кралицата бе заменена от обичайната й рокля. По лицето й нямаше следа от яростта, която го бе изкривила по време на битката.

— Добре — отвърна Селена, но погледна към себе си. В света на сънищата, нараняванията си бяха отишли. — Не знаех, че си воин — добави тя и кимна към Дамарис.

— Историята е забравила много неща за мен. — Очите на Елена засияха от гняв и печал. — По време на цялата война с демоните се борих редом до Гавин срещу Мрачния владетел. Така се влюбихме. Вашите легенди обаче ме представят като безпомощна принцеса, затворена в кула и чакаща с вълшебната си огърлица, която ще помогне на принца.

— Съжалявам — докосна амулета Селена.

— Но ти можеш да си различна — каза тихо Елена, — велика. По-велика дори от мен. От когото и да било.

Селена отвори уста, но от нея не излезе и дума.

Елена пристъпи към нея.

— Можеш да разтърсиш звездите — прошепна тя, — да направиш каквото искаш, стига да посмееш. Дълбоко в себе си и ти го знаеш. Това е, което те плаши най-много.

Тя направи още една крачка към Селена и асасинът положи върховно усилие на волята да не избяга от гробницата. Блестящите очи на кралицата бяха безплътни като лицето й.

— Ти намери и унищожи злото, което Каин донесе на тоя свят. Сега си кралски шампион. Постъпи точно както те помолих.

— Направих го заради свободата си — отвърна асасинът. Кралицата се усмихна така, че на Селена й се прииска да изкрещи, но успя да запази лицето си спокойно.

— Както кажеш. Когато обаче ме помоли за помощ и позволи да почувствам нуждата ти, знаеше, че ще отговоря.

— Защо? — дръзна да попита Селена. — За какво ти е да стана кралски шампион?

Елена вдигна глава към лунната светлина, която огряваше гроба.

— Защото хората имат нужда от спасение не по-малко от теб. Можеш да го отричаш, но тук има живи хора, които се нуждаят от теб. Приятелката ти Нехемия например. Спах дълбок безкраен сън, докато не ме събуди глас. Той не бе гласът на един човек, а на мнозина. Някои шептяха, други крещяха, трети дори не знаеха, че плачат. Всички те искаха само едно. — Тя докосна челото на Селена. Пламна горещина и синя светлина огря лицето на Елена, когато Знакът на Селена блесна и бавно избледня. — Когато си готова и също чуеш риданията им, тогава ще разбереш защо те повиках и защо те защитих. И защо ще продължавам да те защитавам, все едно колко пъти се опитваш да ме прогониш.

Очите на Селена започнаха да парят и тя направи крачка назад. Кралицата се усмихна тъжно.

— Дотогава си на мястото, на което трябва да бъдеш. Като юмрук на краля ще разбереш какво трябва да направим. Засега обаче се наслаждавай на постиженията си.

На Селена й прилоша от мисълта какво могат да поискат от нея, но кимна.

— Добре — въздъхна тя и понечи да излезе, но се спря в коридора. Погледна през рамо, за да види, че кралицата още стои и я гледа с тъжните си очи. — Благодаря, че ми спаси живота.

Елена склони глава.

— Кръвта вода не става — прошепна тя и изчезна.

Ехото от думите й обаче остана в каменната гробница.

55.

На следващия ден Селена приближи стъкления трон, като огледа внимателно залата на Съвета. Беше същото място, където бе срещнала краля преди много месеци. Зеленикав пламък гореше в подобната на зейнала паст камина, а тринайсет мъже седяха на дългата маса и наблюдаваха Селена внимателно. Вече обаче нямаше шампиони. Бе останала само тя. Победителката. Дориан й се усмихна. Стоеше до баща си.

„Дано това да е добър знак."

Въпреки надеждата, която усмивката му събуди, тя не можеше да потисне надигналия се ужас, когато видя как кралят я наблюдава с черните си очи. Златните поли на роклята й издаваха единствения звук в залата. Тя задържа ръцете си притиснати до кафеникавия си жакет, за да не започне да ги кърши.

Спря и се поклони. Каол, който стоеше зад нея, стори същото. Капитанът бе по-близо до нея, отколкото бе необходимо.

— Дошла си да подпишеш договора си — каза кралят. Гласът му накара костите й да потреперят.

„Как може това животно да притежава такава власт над света?"

— Да, Ваше Величество — каза тя колкото се може по-смирено, като гледаше ботушите на владетеля

— Бъди мой шампион и ще станеш свободна жена. Четири години служба са сделката, която синът ми ти предложи, макар да не разбирам защо му е трябвало да се пазари.

С тези думи той отправи отровен поглед към Дориан, който прехапа долната си уста, но не каза нищо

Сърцето й се качи в гърлото. Бе готова да изпълни всяка мерзка задача, която кралят й наредеше, но след като четирите години изминеха, искаше да бъде свободна да живее както пожелае, без да се страхува от преследване и робство. Щеше да отиде някъде далеч, много далеч от Адарлан. Щеше да забрави това ужасно кралство.

Не знаеше дали да се усмихне, или да се разсмее, да кимне, да се разплаче или да затанцува. Щеше да доживее дълбока старост. Нямаше да й се налага да убива. Щеше да се сбогува с Аробин и да напусне Адарлан завинаги.

— Няма ли да ми благодарни!? — излая кралят.

Тя се поклони ниско, като едвам сдържаше радостта си. Бе го победила. Бе прекрачила законите на империята му и сега беше тук като победителка.

— Благодаря Ви за честта и милосърдието, Ваше Величество. Аз съм ваша покорна слугиня.

— Лъжите няма да ти помогнат — изсумтя кралят. — Донесете договора.

Един съветник послушно постави пергаментов свитък на масата пред нея.

Тя се загледа в мастилницата и празното място, където трябваше да напише името си.

Очите на краля блеснаха заканително, но тя не се поддаде. И най-малкият знак на дързост щеше да доведе до обесването й.

— Няма да поставяш условия. Ще правиш каквото ти се каже. Няма да ти се обяснявам. Ако те хванат, ще отричаш до последния си дъх всякаква връзка с мен, ясно ли е?

— Напълно, Ваше Величество.

Той стана от подиума. Дориан понечи да го последва, но Каол поклати глава.

Селена погледна към пода, когато кралят застана до нея.

— Искам да разбереш нещо, асасине — каза студено той. Почувства се мъничка и крехка толкова близо до него. — Ако се провалиш в някоя задача или забравиш да се върнеш, ще си платиш скъпо и прескъпо. — Гласът му слана толкова мек, че дори тя го чуваше едвам-едвам. Ако не се върнеш от някоя от мисиите, на които те изпращам, ще се погрижа твоят приятел капитанът... Той направи пауза, за да подчертае думите си — Да отиде в гроба. Очите й се изцъклиха към празния фон. Ако и след това не се върнеш, ще наредя да убият Нехемия. А после и братята й. Скоро след това ще погреба и майка им. Мога да бъда коварен и подъл точно като теб. Тя усети усмивката му. — Надявам се картинката да ти се е изяснила. — След което се отдръпна. Подписвай.

Тя погледна към празното място на пергамента и това, което й се предлагаше. Пое си дълбоко въздух и с безмълвна молитва за душата си подписа. Всяка следваща буква бе по-трудна от предишната.

Накрая остави мастилницата на масата.

Хубаво. Сега се махай — посочи към вратата кралят. — Ще те призова, когато ми потрябваш.

Той отново седна на трона си. Селена се поклони внимателно, без да смее да го погледне в лицето. Само за миг си позволи да надзърне към Дориан, чиито сапфирени очи блестяха от нещо, което й се стори като тъга, преди да й се усмихне.

Усети как Каол я хваща за ръка.

Каол щеше да умре. Беше го обрекла на смърт. Него и семейство Етгер. С натежало сърце напусна залата.

А навън вятърът продължаваше да вие срещу стъкления замък, неспособен да разбие стените му.

С всяка следваща крачка тя усещаше как й олеква все повече и повече. Каол остана смълчан, докато не слязоха до нивото на каменния замък, след което се обърна към нея.

— E шампионе — каза той. Все още не носеше меча си.

— Да, капитане?

Той се усмихна с крайчеца на устните си.

— Доволна ли си?

Дори не опита да прикрие усмивката си.

— Май продадох душата си, но... да. Доколкото е възможно, да.

— Селена Сардотиен, кралският шампион — рече замислено Каол.

— Какво?

— Харесва ми как звучи — сви рамене той. — Искаш ли да знаеш каква е първата ти мисия?

Тя погледна златистокафявите му очи и всичките обещания, които те криеха, след което го хвана за ръката и се усмихна.

— Кажи ми утре.

Благодарности

Отне ми десет години да издам „Стъкленият трон", а хората, на които трябва да благодаря, са прекалено много, за да се поберат в отпуснатото ми каре.

Безкрайно съм благодарна на моя агент и личен шампион Тамар Риджински, който разбра Селена от първата страница. Благодаря ти за обаждането, което промени живота ми.

Нямам думи, с които да благодаря и на моята брилянтна и смела редакторка Маргарет Милър, че повярва в мен и в „Стъкленият трон". Гордея се, че работя с теб.

На Мишел Наглър и останалите от фантастичния екип на „Блумсбъри" — благодаря ви за цялата подкрепа и многото работа, която свършихте!

Дължа огромна благодарност на Манди Хъбард за това, че бе първата, която ме притисна. Манди, ти си и винаги ще бъдеш моят Йода.

На прекрасния ми съпруг Джош — ти ми даде причина да се будя всяка сутрин. Ти си по-добрата ми половинка във всеки смисъл на думата.

Благодаря на родителите си Брайън и Карол, които ми четяха приказки и никога не казаха, че съм прекалено голяма за тях. На малкия си брат Аарон — ти си човекът, който бих искала да бъда. На Станлий Бримбърг и Джанел Шварц — нямате идея колко ми помагаха вашите думи! (може би тази книга е доказателството) Ще ми се да имаше повече учители като вас

На Сюзан Денард за невероятните предложения и за това, че бе истинска приятелка и в добро, и в зло. Дойде в живота ми, когато имах най-голяма нужда от теб. Сега светът ми е по-добро място, защото ти си в него.

На Алекс Брейкън, невероятния ми партньор критик, феноменален писател и дори още по-добър приятел — нямам думи, с които да изразя благодарността си. О, колко съм благодарна за всички бонбони, които ми прати по време на редакцията.

На Кат Занг, че винаги намираше време да прегледа работата ми и за хубавото приятелство На Бригид Кемерер, за всички мейли, които запазиха разсъдъка ми. На Биляна Ликич, понеже разговорите с теб за героите и сюжета ги направиха истински.

На Лий Бардуго, моята невероятна приятелка, без която нямаше да издържа всичко това.

На Ерин Бауман, Ейми Кауфман, Ванеса ди Грегорио, Мег Спуунър. Къртни Алисън Молтън, Ейми Картър и дамите от Пъб(лизинг) Кроул — вие сте талантливи автори и прекрасни хора. Благодарна съм, че сте част от живота ми.

На Мередит Андерсън, Рае Бюканън, Рене Картър, Ана Делес, Гордана Ликич, Сара Лиу, Джулиан Ма, Шантал Мейсън, Ариана Стърлинг, Саманта Уокър, Даяна Ван и Джейн Зао — никога не съм ви виждала на живо, но дългогодишният ви безкраен ентусиазъм означава много за мен. Кели де Гроот, благодаря за невероятната карта на Ерилея!

Накрая, но съвсем не и по важност, благодаря на всички мои читатели от FictionPress.com. Вашите писма, фен арт и топли думи ми дадоха увереността да опитам да издам книгите си. Гордея се, че ви имам за фенове и още повече за това, че мога да ви нарека приятели. Пътуването бе дълго, но успяхме! Благодаря!

2. СРЕДНОЩНА КОРОНА

На Сюзан, с която ще сме приятелки дори и след като станем на прах.

ПЪРВА ЧАСТ

Кралски шампион

1

Люлеещите се от бурята капаци на прозорците бяха единственият знак за преминаването и. Никой не бе забелязал как прескача градинската стена на мрачното имение, нито пък бе чул как изкачва водосточната тръба и влиза през прозореца в коридора на втория етаж. Ужасната гръмотевична буря и вятърът, идващ от морето, бяха идеалното прикритие.

Кралският шампион се заслони в една ниша, щом чу звука от приближаващи стъпки. Скрита зад черна маска и качулка, тя се сля със сенките и се превърна в поредната ивица мрак. Една слугиня мина покрай отворения прозорец и промърмори нещо, докато го затваряше. Няколко секунди по-късно изчезна по стълбището в другия край на коридора. Така и не забеляза мокрите следи по пода.

Блесна мълния, която освети помещението. Асасинът си пое дълбоко въздух и отново си припомни плана, който бе запаметила през трите дни внимателно наблюдение на имението в покрайнините на Белхейвън. И от двете страни на коридора имаше по пет врати. Спалнята на лорд Нирал бе третата отляво.

Заслуша се, за да прецени дали няма да се появят още слуги, но къщата остана тиха, докато навън бурята бушуваше.

Продължи напред по коридора безшумна като призрак. Вратата на спалнята на лорд Нирал се отвори с тихо скърцане. Асасинът изчака следващия тътен на гръмотевиците, преди да затвори след себе си. Блесналата мълния разкри двете фигури в леглото с балдахин. Лорд Нирал бе на не повече от трийсет и пет, а красивата му тъмнокоса жена спеше дълбоко, облегнала глава на раменете му. Какво ли бяха сторили, за да разгневят краля толкова, че да пожелае смъртта им?

Приближи ъгъла на леглото. Не бе в позиция да задава въпроси. Работата и бе да се подчинява. От това все пак зависеше свободата и. С всяка следваща крачка отново и отново си припомняше плана.

Мечът и излезе от ножницата със звук по-тих и от шепот. Тя си пое дълбоко въздух и се подготви за това, което и предстоеше.

Лорд Нирал отвори очи колкото да види как кралският шампион вдига меча си над главата му.

2

Селена Сардотиен вървеше надолу по коридорите на стъкления замък в Рифтхолд. Тежката торба, която стискаше в ръката си, се поклащаше при всяка нейна стъпка и я удряше в коленете. Въпреки качулката на черния плащ, която скриваше голяма част от лицето и, стражите не я спряха по пътя u към съвещателната зала на краля на Адарлан. Те много добре знаеха коя е тя и каква е работата, която върши за него. Като кралски шампион тя имаше по-висок ранг. Всъщност в замъка бяха останали малцина по-висшестоящи. А онези, които не се бояха от нея, бяха още по-малко.

Тя приближи отворените стъклени врати, а плащът се развя зад гърба и. Стражите от двете страни изпънаха рамене, когато тя им кимна на влизане в залата. Черните u ботуши стъпваха почти безшумно по червения мраморен под.

На стъклен трон в центъра на залата седеше кралят на Адарлан, а черните му очи се спряха на торбата, поклащаща се в ръцете и. Точно както и предишните три пъти, Селена падна на едно коляно пред трона и сведе глава.

Дориан Хавилиард стоеше зад трона на баща си и тя усещаше сапфирените му очи върху себе си. На стълбите пред подиума, както винаги между нея и кралското семейство, бе Каол Уестфол, капитанът на стражата. Погледна го иззад сянката на качулката си, като изучаваше чертите на лицето му. Ако се съдеше по изражението му, тя бе напълно непозната за него. Това бе част от игра, в която през последните няколко месеца и двамата бяха станали майстори. Каол може и да бе неин приятел и някой, на когото има доверие, но все пак бе капитан на стражата и преди всичко носеше отговорността за живота на кралското семейство.

- Стани - рече кралят.

Селена вдигна брадичка, докато се изправяше, и свали качулката си. Кралят u махна с ръка, а обсидиановият му пръстен заблестя на светлината на следобедното слънце.

- Свърши ли работата?

Селена пъхна облечената си с ръкавица ръка в торбата и хвърли отсечената глава към него. Никой не каза нищо, когато мъртвата плът тупна зловещо върху мрамора. Търкулна се и спря досами подиума, а млечнобелите очи се втренчиха в пищния полилей над нея.

Дориан извърна поглед от главата, а Каол втренчи поглед в асасина.

- Съпротивляваше се - рече Селена.

Кралят се приведе напред, като огледа белязаното лице и разреза на врата.

- Почти не мога да го позная.

Селена се усмихна студено, макар гърлото u да се сви.

- Отсечените глави не понасят добре дългия път. - Тя отново бръкна в торбата си и извади ръка. - Ето го и пръстена с печата му.

Опита се да не мисли за разложената плът, чиято смрад ставаше все по-лоша с всеки изминал ден. Подаде ръката на Каол, чиито бронзови очи сякаш гледаха в нищото, когато я взе от нея, за да я занесе на краля. Владетелят сви устни, но взе пръстена от ръката и я захвърли в краката и.

Дориан се размърда неспокойно зад баща си. Докато се бе сражавала в съревнованието, той не изглеждаше като да се безпокои от историята и на убиец. Какво обаче бе очаквал, че и предстои, след като стане кралски шампион? Макар че, от друга страна, отрязаните ръце и глави определено ужасяваха повечето хора, дори и онези, които живееха под игото на Адарлан. А Дориан, който никога не бе виждал битка и начина, по който хладното оръжие разкъсва плътта...

Може би трябваше да е впечатлена, че още не е повърнал.

- Ами съпругата? - попита кралят, като не спираше да върти пръстена.

- Вързах я за това, което остана от съпруга и, на морското дъно - отвърна Селена със злокобна усмивка и извади нежната бледа ръка от торбата си. На нея имаше златна гривна с датата на брака им. Предложи я на краля, но той поклати глава. Селена не смееше да погледне към Дориан и Каол, докато прибираше ръката обратно в торбата.

- Много добре - промърмори кралят. Тя остана неподвижна, докато очите му преценяваха нея, торбата и главата. Времето, преди да поговори отново, и се стори прекалено дълго. - В Рифтхолд зрее бунт, дело на хора, които са готови на всичко, за да ме свалят от трона. Те искат да попречат на плановете ми. Следващата ти задача е да ги намериш и ликвидираш, преди да се превърнат в заплаха за моята империя.

Селена стисна торбата толкова силно, че пръстите я заболяха. Каол и Дориан се втренчиха в краля, все едно за пръв път чуваха за това.

Наистина, преди да я пратят в Ендовиер, бе чувала, че се готви бунт и бе срещала бунтовници в самите солни мини. Но движение в самата столица... И сега я пращаха да го унищожи. Какво знаеха бунтовниците за делата на краля, че да му се бъркат? Тя потисна въпросите, така че той да не може да ги види в изражението на лицето и.

Кралят потропа по облегалката на трона, като все още си играеше с пръстена на Нирал в другата си ръка.

- Има няколко души в моя списък със заподозрени предатели, но ще ти давам имената едно по едно. Замъкът е пълен с шпиони.

Каол се напрегна при тези думи, но кралят махна с ръка и когато капитанът я приближи и и подаде листа, лицето му бе безизразно.

Тя избегна порива да го погледне, макар облечените му с ръкавица пръсти да погалиха нейните, преди да я пусне. Тя запази изражението си неутрално и погледна към листа. На него бе изписано едно-единствено име: Арчър Фин.

Тя впрегна цялата си воля и чувство за самосъхранение, за да не покаже шока, който изпита. Познаваше Арчър. Познаваше го от тринайсетгодишен, когато бе дошъл да се учи в Асасинската крепост. Бе с няколко години по-голям от нея и вече търсен любовник... който имаше нужда да научи как да се предпазва от ревниви клиентки. И от техните съпрузи.

Никога и не се беше сърдил за глупавото и влюбване в него. Даже пофлиртува, като винаги я караше да се смее до припадък. Разбира се, от няколко години не го бе виждала - всъщност отпреди да я пратят в Ендовиер, - но никога не си бе мислила, че е способен на подобно нещо. Той бе красив, мил и добродушен, а не предател, достатъчно опасен, че кралят да поиска главата му.

Това бе абсурдно. Който и да бе дал информацията на краля, бе напълно луд.

- Само него или и клиентките му? - изпусна се Селена.

- Познаваш Арчър? - усмихна се бавно кралят. - Не съм изненадан...

Това бе предизвикателство.

Тя погледна към него, като си наложи да остане спокойна и да диша равномерно.

- Познавах го. Той е много добре охраняван човек. Ще ми трябва време, за да премина през защитите му.

Каза го внимателно и едновременно с това спокойно. Всъщност имаше нужда от време, за да разбере в какво се бе забъркал Арчър и дали кралят не я лъже. Ако наистина бе предател и бунтовник... тя щеше да мисли за това по-късно.

- В такъв случай ти давам един месец - отвърна кралят. - Ако дотогава не са го погребали, ще преосмисля позицията ти, момиче.

Тя кимна, кротка, покорна и благодарна както винаги.

- Благодаря ви, Ваше Величество.

- Когато приключиш с Арчър, ще ти дам следващия в списъка.

Тя бе избягвала политиката в кралствата - особено бунтовете - години наред, а сега се озоваваше в центъра им.

Просто чудесно.

- Действай бързо и внимателно - предупреди я кралят. - Заплащането ти за Нирал вече е в покоите ти.

Селена отново кимна и прибра бележката в джоба си.

Кралят се взираше в нея. Селена погледна настрани, но се принуди да се усмихне леко, да накара очите си да заблестят от нетърпение за убийството.

Най-после кралят погледна към тавана.

- Вземай главата и се махай.

Той прибра пръстена на Нирал, а Селена преглътна отвращението си. Трофей.

Тя хвана главата за тъмната коса и я прибра в торбата. Погледна към Дориан, чието лице бе пребледняло, завъртя се на пети и излезе.

Дориан Хавилиард стоеше смълчан, докато слугите пренареждаха залата и поставяха огромната дъбова маса и богато украсените столове в центъра и. Съветът започваше след три минути. Почти не чу как Каол излиза, за да разпита Селена допълнително. Баща му изсумтя нещо одобрително.

Селена бе убила човек и жена му. А баща му бе издал заповедта. Дориан не можеше да ги гледа и двамата. Бе мислел, че е успял да убеди баща си да не продължава с бруталната си политика след клането над ейлвийските бунтовници преди Юледа, но явно не бе така. А Селена...

Веднага след като слугите приключиха с масата, Дориан седна на обичайното си място отдясно на баща си. Съветниците започнаха да пристигат начело с херцог Перингтън, който веднага отиде при краля и започна да му шепти нещо - прекалено тихо, че Дориан да може да ги чуе.

Принцът не си направи труда да заговори когото и да е, а само се загледа в

стъклената кана с вода на масата. Селена изобщо не приличаше на себе си.

Всъщност се държеше така вече втори месец - откакто стана кралски шампион. Красивите u скъпи рокли си отидоха, заменени от черни туники и панталони, а косата u бе вързана на плитка, която потъваше в неизменното u тъмно наметало. Приличаше на красив призрак, а когато го погледнеше, се държеше, все едно не го познава.

Щом можеше да убива хора, без да u мигне окото, да го манипулира сигурно u беше още по-лесно. Дали не го бе накарала да се сприятели... не, да се влюби в нея, за да я защитава пред баща си и тя да е сигурна, че ще стане шампион...

Дориан не искаше дори да си го помисля. Щеше да я навести скоро - може би още утре. Да види има ли шанс да бърка.

Не можеше да спре да се пита дали обаче изобщо означава нещо за Селена.

Селена вървеше тихо и бързо по коридорите и стълбите, по познатия път към кралските канали. Това беше същият проход, към който водеше и тайният тунел зад гоблена в стаята u, но оттук миришеше по-лошо заради слугите, които изхвърляха отпадъци на всеки час.

Скоро втори чифт стъпки отекна в подземието. Каол. Тя не каза нищо, докато не стигна края на канала, загледана в отделните арки от двете страни на реката. Наоколо нямаше никого.

- Е - каза тя без да поглежда зад гърба си, - ще ме поздравиш ли, или просто са те изпратили да ме следиш?

Тя се обърна към него. Торбата все още се поклащаше в ръката u.

- А ти Селена ли си в момента, или кралският шампион? - Бронзовите му очи заблестяха на светлината на факлата.

Каол, разбира се, правеше разликата. Той не пропускаше нищо. Селена не можеше да прецени дали това я радва, или не. Особено предвид леко хапливия му тон.

Когато не му отговори, той я попита:

- Как мина в Белхейвън?

- Както винаги. - Тя знаеше какво има предвид. Интересуваше се дали мисията u е минала успешно.

- Каза, че се е съпротивлявал - посочи с брадичка той към торбата.

Тя сви рамене и се обърна към черната река.

- Не беше проблем.

С тези думи хвърли торбата в канала. Не продумаха, когато тя избълбука, а после потъна.

Каол се прокашля. Селена знаеше, че той мрази тези разпити. Преди първата u мисия се бе суетил толкова, че тя се бе запитала дали в крайна сметка няма да u забрани да тръгне. Когато се върна с отрязана глава в торбата и злокобна вест за смъртта на сър Карлин, му бе отнело цяла седмица, докато я погледне в очите.

Какво друго обаче бе очаквал?

- Кога започваш следващата си мисия? - попита той.

- Утре или вдругиден. Имам нужда от малко почивка - добави тя, когато той се намръщи. - Освен това ще ми отнеме само два дни, за да разбера каква е охраната на Арчър и как трябва да го нападна. Надявам се да не опра до месеца, който кралят ми даде.

Надяваше се и Арчър да знае защо е в списъка на краля и в кои точно негови планове се е набъркал. Така тя щеше да разбере и какво да прави с него.

Каол застана зад нея, все още загледан в мръсната вода. Торбата вече несъмнено бе повлечена от течението към река Ейвъри и морето.

- Бих искал да те разпитам.

- Няма ли първо да вечеряме? - повдигна вежда тя.

Той се намръщи, а тя от своя страна се нацупи.

- Не се шегувам. Трябва да разбера какво точно е станало с Нирал.

Тя му се усмихна и обърса ръкавиците в панталоните си, преди да се отправи обратно нагоре по стълбите.

Каол я хвана за ръката.

- Ако Нирал се е съпротивлявал, може би има свидетели, които...

- Не можа да издаде нито звук - сопна се Селена и дръпна ръката си от неговата, след което хукна нагоре по стълбите. След две седмици път просто искаше да поспи. Дори разстоянието до покоите u u се виждаше безкрайно. - Няма нужда да ме разпитваш, Каол.

Той обаче я спря отново на една сенчеста площадка, като постави ръка на рамото u.

- Когато те няма - каза той, а светлината на факлите освети лицето му, - нямам никаква представа какво ти се случва. Не зная дали си ранена, дали не си в някоя тъмница. Вчера чух, че са хванали убиеца на Нирал. - Той приближи лицето си към нейното. Гласът му бе прегракнал. - Докато не пристигна, мислех, че говорят за теб. Бях готов да тръгна да те търся.

Това обясняваше защо когато пристигна, видя коня му оседлан в конюшните. Въздъхна, а лицето u внезапно пламна.

- Вярвай малко повече в мен. Кралски шампион съм все пак.

Нямаше време да реагира, когато той я придърпа към себе си и я прегърна. Тя му отвърна със същото без миг колебание, след което вдиша дъха му. Не я бе прегръщал от деня, в който тя официално стана шампион, макар споменът за онази прегръдка да бе избледнял. А сега го държеше и желаеше това никога да не спира.

Носът му опря задната част на врата u.

- Богове, вониш ужасно - промърмори той.

Тя изсъска и го блъсна назад. Лицето u пламна от яд.

- Няколкоседмичното разнасяне на части от трупове не води до приятен аромат. Ако ми бе дал време да се изкъпя, вместо да ме извикаш незабавно при краля, може би щях... - Селена се спря при вида на усмивката му и го блъсна по рамото. -Идиот! - След което го хвана за ръката и го дръпна нагоре по стълбите. - Хайде да вървим към покоите ми, където ще ме разпиташ като истински джентълмен.

Каол изсумтя и я смуши с лакът. Но не пусна ръката u.

След като щастливата Лапичка се успокои достатъчно, че позволи на Селена да говори, без да бъде лигавена цялата, Каол изстиска цялата информация, след което си тръгна с обещанието да се върне след вечеря. Селена позволи на Филипа да я гълчи в банята за състоянието на косата и ноктите и, а накрая се просна в леглото.

Лапичка скочи и се сви до нея. Селена погали златистата козина на кученцето и се загледа в тавана. Изтощението налегна измъчените и мускули.

Кралят бе повярвал.

Каол също не се бе усъмнил в историята и, нито за миг. Не можеше да реши дали трябва да се чувства доволна, разочарована или виновна от това. Лесно обаче изрече лъжите - че Нирал се е събудил точно преди да го убие, че е трябвало да пререже гърлото на жена му, за да не вика, че цялата история е била далеч по-кървава, отколкото и е било приятно. Бе добавила и някои верни детайли - за прозореца на втория етаж, бурята, слугата със свещта... най-хубавите лъжи се получаваха, когато ги смесиш с истина.

Селена стисна амулета на гърдите си. Окото на Елена. Не бе виждала древната кралица от последната им среща в гробницата, надяваше се призракът да я остави на мира сега, когато вече бе шампион. Въпреки това, в месеците откакто Елена и бе дала амулета си, Селена бе установила, че присъствието му я успокоява. Металът бе винаги топъл, все едно имаше свой собствен живот.

Тя го стисна здраво. Ако кралят разбереше какво бе направила през последните два месеца...

Тръгна на първата мисия с намерението бързо да обезвреди мишената си. Бе готова за убийството, каза си, че сър Карлин е непознат, чийто живот не означава нищо за нея.

Когато обаче стигна имението му и видя добротата, с която се отнасяше към слугите си, когато го видя да свири на лирата на пътуващ музикант, когото бе подслонил, осъзна, че не може да свърши работата, за която е наета. Опита да се принуди, да се убеди, да се подкупи да го направи. Но не можа.

Затова трябваше да намери труп.

Бе дала на лорд Нирал същия избор, който бе предложила и на сър Карлин - да умре на място или да инсценира собствената си смърт и да избяга далеч, без да използва истинското си име никога повече. Досега я бяха изпратили по следите на четирима и те всички бяха избрали бягството.

Не бе трудно да се разделят с пръстените и другите си принадлежности. Още по-лесно ги бе убедила да и дадат дрехите си, така че да ги посече според раните, които твърдеше, че им е нанесла. Трупове също се намираха. Моргите винаги изобилстваха от такива, не бе трудно и да се намери някой, който да прилича на търсената жертва - особено предвид факта, че мишените и живееха достатъчно далеч, че плътта им да се разложи по пътя.

Нямаше представа на кого принадлежи главата на лорд Нирал - знаеше само, че имаше подобна коса, а когато наряза лицето му и го остави да се разложи, това свърши работа. Ръката дойде от същия труп. Тази на дамата принадлежеше на младо момиче, загинало малко след първия си цикъл, поразено от болест, която само допреди десет години щеше да бъде изцерена без проблеми от изкусен лечител. Но магията си бе отишла и мъдрите лечители бяха обесени или изгорени на клада.

Хората умираха на тълпи. Умираха от глупави и някога напълно лечими болести.

Обърна се на една страна и зарови лице в меката козина на Лапичка.

Как щеше да фалшифицира смъртта на Арчър? Той бе популярен и лесно разпознаваем. Не можеше да разбере каква е връзката му с подземния свят. Но след като бе попаднал в списъка на краля, може би през годините, през които не го бе виждала, бе използвал талантите си, за да стане могъщ.

Каква информация обаче можеше да има за делата на краля, че да се превърне в заплаха? Владетелят бе покорил целия континент - какво още искаше?

Разбира се, имаше и други континенти с богати царства - като Вендлин, далечната земя отвъд морето. Вендлин досега бе удържал атаките му, но Селена не знаеше какво е развитието на войната след като я бяха затворили в Ендовиер.

А и защо бунтовниците биха се грижили за събитията в други владения на друг континент, когато техният бе достатъчно голям проблем?

Не, плановете на краля се отнасяха за нещо тук.

Тя не искаше да знае. Не искаше да научава какво прави кралят и какво готви на империята си. Селена трябваше да използва този месец, за да реши какво да прави с Арчър и да се преструва, че никога не е чувала тази ужасна дума: планове.

Селена потрепери. Танцуваше по ръба на бръснача. Сега, когато мишените u бяха хора от Рифтхолд... когато една от тях беше Арчър... трябваше да започне да играе по-добре. Ако кралят узнаеше истината за това, което прави...

Щеше да я унищожи.

3

Селена тичаше в мрака на тайния коридор. Задъха се, когато погледна през рамо и видя ухиления Каин. Очите му горяха като въглени.

Колкото и бързо да бягаше, преследвачът u никога не изоставаше. Той оставяше диря от зеленикави Знаци на Уирда. Странните символи осветяваха древните камъни. А зад Каин прегърбен вървеше ридеракът, чиито дълги нокти нанасяха дълбоки бразди в пода.

Селена се препъна, но запази равновесие. Чувстваше се, все едно върви в рядка кал. Не можеше да му избяга. Рано или късно, щеше да я настигне. А щом ридеракът я хванеше... тя не смееше да погледне към огромните зъби, които излизаха от устата му, нито към черните очи, които блестяха от неестествен глад.

Каин се изсмя, а кикотът му отекна в каменните стени. Вече бе съвсем близо. Толкова близо, че пръстите му я докоснаха по врата. Той прошепна името u. Истинското u име.

Тя изкрещя.

Селена се събуди от кошмара, стиснала Окото на Елена. Огледа стаята за по-плътни сенки или сияещи Знаци на Уирда, които да подскажат, че тайната врата към прохода се е отворила. Видя обаче само тлеещия в камината огън.

Отпусна се обратно на възглавниците си. Това бе само лош сън. Каин и ридеракът си бяха отишли, а Елена нямаше да я безпокои повече.

Всичко бе свършило.

Лапичка, която спеше на завивките, постави главичка на стомаха u. Момичето прегърна кученцето и затвори очи.

Всичко бе свършило.

Селена метна пръчката в широкото поле на игрището, скрито от студените утринни мъгли. Лапичка хукна през тревата като златиста мълния. Бе толкова бърза, че Селена подсвирна одобрително. Зад нея Нехемия изцъка с език, докато гледаше светкавичната хрътка. Принцесата бе толкова заета да печели доверието на кралица Джорджина, за да научи чрез нея плановете на владетеля за Ейлве, че утрините бяха единственото време, в което двете можеха да се виждат. Дали кралят знаеше, че принцесата е сред шпионите, за които говори?

Едва ли, иначе нямаше да направи Селена свой шампион. Приятелството между двете бе добре известно на всички.

- Защо Арчър Фин? - прошепна Нехемия на ейлвийски. Селена u бе разказала за последната си мисия, без да разкрива много детайли. Лапичка хвана пръчката и се върна при тях, като махаше с опашка. Макар още да не бе пораснала напълно, вече бе ненормално голяма. Дориан така и не бе казал с куче от каква точно порода се е чифтосала майката. Предвид размерите на Лапичка, вероятно вълкодав или дори истински вълк.

Селена сви рамене при въпроса на Нехемия и прибра ръце в джобовете си.

- Кралят смята, че Арчър е част от някакво тайно движение срещу него. Движение от Рифтхолд, което иска да го свали от трона.

- Никой не би имал дързостта. Бунтовниците се крият в планините и горите - на места, където местните могат да им помогнат и да ги скрият. Рифтхолд би бил смъртоносен капан.

Селена отново сви рамене, точно когато Лапичка се върна с пръчката, за да u я хвърлят отново.

- Очевидно не е така. И кралят има списък с хора, които смята за ключови фигури в това движение.

- А ти смяташ да ги избиеш всичките? - Тъмното лице на Нехемия леко пребледня.

- Един по един - отвърна Селена, като метна пръчката колкото се може по-надалече в мъглата. Лапичка се стрелна подире u, а сухата трева и остатъците от снега, навят през последната буря, започнаха да хрущят под краката u. - Ще ми разкрива имената им един по един. Вижда ми се прекалено драматично. Щом обаче пречат на плановете му...

- Какви планове? - попита Нехемия.

- Надявах се ти да знаеш - намръщи се Селена.

- Не зная.

Настъпи неловко мълчание.

- Ако научиш нещо... - започна Нехемия.

- Ще видя какво мога да направя - излъга Селена. Не бе сигурна дали наистина иска да разбере какво е намислил кралят и дали би го споделила с някой друг. Това бе егоистично и може би глупаво, но тя не можеше да забрави предупреждението, които u бе отправил.

Че ако го предаде, ще убие Каол.

А после Нехемия.

А накрая и семейството u.

И всичко това - всяка инсценирана смърт, всяка лъжа - ги излагаше на риск.

Нехемия поклати глава, но не каза нищо. Когато принцесата, Каол или дори Дориан я погледнеха по този начин, u се струваше, че не може да го понесе. Те обаче също трябваше да вярват в лъжите u. Заради собствената им безопасност.

Нехемия започна да кърши ръце, а очите u станаха далечни. Селена често бе виждала това изражение през последните месеци.

- Ако се тревожиш за мен...

- Не - отвърна Нехемия, - ти можеш и сама да се грижиш за себе си.

- Какво има тогава?

Стомахът на Селена се сви. Ако Нехемия u заговореше отново за бунтовниците, не знаеше дали ще издържи. Да, тя искаше да се освободи от краля - и като негов шампион, и като дете на поробен народ, - но не искаше да се забърква в заговорите, които се крояха в Рифтхолд, нито пък да споделя отчаяните надежди на бунтовниците. Да се изправи срещу краля бе глупаво. Всички, които го правеха, биваха унищожени.

Нехемия обаче каза:

- Изпращат все повече хора в лагера на смъртта в Калакула. С всеки изминал ден там пристигат нови бунтовници от Ейлве. Повечето смятат за чудо това, че изобщо са живи. След като войниците избиха петстотин от тях, моите хора се страхуват. -Лапичка отново се върна. Този път Нехемия взе пръчката от устата на кучето и я метна в мъглата. - Но условията в Калакула...

Тя направи пауза, като вероятно си мислеше за трите белега, обезобразили гърба на Селена. Постоянно напомняне за жестокостта в солните мини на Ендовиер... както и че макар да е свободна, хиляди все още се мъчат и умират там. А за Калакула се говореше, че е дори още по-отвратителен лагер от Ендовиер.

- Кралят не желае да говори с мен - каза Нехемия, докато си играеше с една от тънките си плитки. - Три пъти го молих да обсъдим условията в Калакула и три пъти ми отвърна, че е прекалено зает. Зает с това да ти намира жертви.

Селена се изчерви от горчивината в гласа на Нехемия. Лапичка отново се върна, но когато Нехемия взе пръчката, я задържа в ръка.

- Трябва да направя нещо, Елентия - рече тя, като използва името, което даде на Селена в нощта, когато момичето u разкри, че е асасин. - Трябва да помогна на хората си. Кога събирането на информация става безплодно? Кога трябва да действаме?

Селена преглътна. Думата „действаме“ я плашеше повече, отколкото искаше да признае. Повече дори от думата „планове“.

Лапичка седна в краката им и замаха с опашка в очакване да u хвърлят пръчката.

Но когато Селена отново не каза и не обеща нищо, както винаги, когато Нехемия u говореше за тези неща, принцесата пусна пръчката на земята и тихо тръгна към замъка.

Селена изчака стъпките на Нехемия да заглъхнат и въздъхна. След няколко минути трябваше да се види с Каол за сутрешното им бягане, но после... после отиваше в Рифтхолд. Арчър можеше да почака до следобеда.

Все пак кралят u бе дал цял месец и въпреки въпросите за Арчър, които я очакваха, тя заслужаваше да разпусне.

А и имаше пари за харчене.

4

Каол Уестфол тичаше през игрището, а Селена го следваше. Хладният сутрешен въздух беше като парченца стъкло в дробовете му, а дъхът му излизаше на пара. Бяха облечени колкото се може по-топло, но без да се натоварват излишно - с няколко чифта ризи и ръкавици, - но макар да бе изпотен, Каол имаше чувството, че ще замръзне.

Знаеше, че и Селена се чувства така. Носът u бе порозовял, бузите - поруменели, ушите - силно зачервени. Тя го видя, че я гледа, и се ухили. Тюркоазеносините u очи, които винаги го изумяваха, заблестяха весело.

- Умори ли се? - подразни го тя. - Знам, че не си тренирал изобщо, докато ме нямаше.

Той успя да се изкиска, макар да бе задъхан.

- Ти си тази, която не е тренирала по време на мисията си. За втори път тази сутрин трябваше да забавям ход, за да не изостанеш.

Това бе лъжа. Сега тя с лекота поддържаше темпото му, пъргава като сърна. Понякога му бе трудно да не зяпа движенията u.

- Продължавай да си го повтаряш - каза тя и се затича малко по-бързо.

Той увеличи темпото, тъй като не искаше да изостава. Слугите бяха изчистили част от натрупалия в парка сняг, така че да образуват пътека, но земята си оставаше ледена и хлъзгава.

Каол започваше да осъзнава колко много мрази да остава зад нея. Далеч от нея. Как ненавижда тези проклети мисии, които ги разделяха за дни, а понякога и за цели седмици. Не знаеше кога и как се бе случило, но бе започнал да се безпокои дали тя ще се върне от поредната си задача, или не. След всичко, което бяха преживели заедно...

Бе убил Каин след дуела. За да я спаси. Част от него не съжаляваше за това, съзнаваше, че би го направил отново. Но друга част го събуждаше посред нощ, облян в студена пот, която твърде много напомняше за кръвта на Каин.

- Какво има? - погледна го тя.

Той пребори чувството за вина.

- Гледай си в краката, за да не паднеш.

Този път тя го послуша.

- Говори ли ти се за това?

Да. Не. Ако някой можеше да разбере вината и гнева, които го измъчваха заради убийството на Каин, щеше да е тя.

- Колко често - попита той между вдишванията - мислиш за хората, които си убила?

Тя го погледна, след което забави ход. На него не му се спираше. Щеше да продължи да бяга, ако тя не го бе хванала и задържала за лакътя. Устните u се

свиха.

- Ако смяташ, че е добра идея да ме съдиш преди закуска...

- Не! - прекъсна я Каол задъхан. - Не, не това имах предвид... - Той си пое дълбоко въздух. - Не те съдя.

Само да успееше да си поеме дъх, щеше да u обясни какво има предвид. Очите u бяха ледени като парка наоколо, но след това тя внезапно килна глава.

- Става дума за Каин, нали?

Когато чу името му, стисна зъби, но успя да кимне.

Погледът u веднага омекна. Мразеше съчувствието и разбирането, което прочете в лицето u. Той бе капитан на стражата. Нормално бе да му се наложи да убие някого. Вече бе видял и свършил доста неща в името на краля. Бе се борил с други мъже, бе ги наранявал. Тези чувства бяха неестествени и не трябваше да ги споделя с нея. Между двама им имаше преграда, бе сигурен в това. Преграда, която все повече изтъняваше.

- Не забравям никого от хората, които съм убила - каза накрая тя. Парата от дъха u увисна между тях. - Дори тези, чийто живот съм отнела, за да се защитя. Все още виждам лицата им, помня точния удар, който ги е убил. - Тя погледна към оголените дървета. - Понякога сякаш друг човек е извършил тези неща. А и съм доволна за повечето хора, които съм убила. Но независимо от причините, поради които го правиш, това винаги ти отнема частица от теб. Затова не мисля, че някога ще ги забравя.

Погледът u срещна неговия отново и той кимна.

- Но, Каол - каза тя и стисна ръката му. Той не бе усетил, че все още го държи. -Това, което стана с Каин, не бе убийство. - Той се опита да отстъпи, но тя не го пусна. - Това, което стори, не бе нечестно. И не го казвам само защото спаси моя живот. - Тя направи пауза. - Никога няма да забравиш смъртта на Каин - пророни накрая. Когато погледите им се срещнаха, сърцето му заби като барабан, чийто тътен отекна в цялото му тяло. - Но и аз няма да забравя, че ме спаси.

Поривът да я прегърне бе смазващ. Принуди се да отстъпи от нея, наложи си отново да кимне.

Между тях имаше преграда. Кралят можеше и да не се безпокои от приятелството им, но ако то се превърнеше в нещо повече, това можеше да убие и двама им. Кралят щеше да се усъмни в лоялността на Каол, в позицията му, във всичко.

А ако се наложеше да избира между владетеля и Селена... Помоли се на Уирда да не се стига до там. Да остане от тази страна на преградата бе логичният избор. Честният избор, особено предвид начина, по който Дориан продължаваше да гледа Селена. Не можеше да предаде приятеля си по този начин.

- Е - каза накрая Каол с престорено ведър тон, - това Асасинът на Адарлан да ти е длъжник си има своите предимства.

- На твоите услуги - поклони се тя.

Усмивката му този път бе искрена.

- Хайде, капитане - каза тя и се затича бавно. - Гладна съм, а и не искам да ми замръзне дупето.

Той се засмя тихо, а после се затича подире u.

Когато свършиха с бягането, краката на Селена се подгъваха, а дробовете я боляха толкова силно, че се уплаши да не кървят. Забавиха ход, докато се връщаха към топлия замък и огромната закуска, която тя смяташе да опустоши преди да иде на пазар.

Влязоха в градините на замъка и тръгнаха по чакълените пътеки между огромните подравнени храсти. Тя остана с ръце, скрити под мишниците - въпреки ръкавиците пръстите u бяха замръзнали, а ушите определено я боляха. Може би трябваше да започне да носи забрадка, макар че Каол нямаше да спре да я дразни.

Тя погледна към спътника си, който бе свалил горнището на дрехата си и бе разкрил подгизналата от пот риза, залепнала по тялото му.

Когато завиха след поредния храст, Селена завъртя очи, като видя кой ги очаква.

Всяка сутрин все повече и повече млади дами си намираха извинение да се разхождат из градините призори. В началото бяха само няколко, случайно погледнали потното тяло на Каол и забавили ход. Селена можеше да се закълне, че се ококориха така, че очите им за малко не изпаднаха от главите им, и изплезиха езици чак до земята.

Следващата сутрин се появиха отново, облечени в още по-хубави рокли. А на последващия ден дойдоха още момичета. И след това още повече. Сега всяка от пътеките, водещи от парка към замъка, бе вардена от групи млади жени, които чакаха Каол да мине покрай тях.

- Нямам думи - изсъска Селена, когато минаха покрай две жени, които запърхаха с клепки към него. Явно се бяха събудили преди зората да се пукне, за да се облекат така изискано.

- Какво? - вдигна вежди Каол.

Не можеше да прецени дали наистина не забелязва, или не иска да коментира, но...

- Градините са доста пълни за сезона - каза тя внимателно.

- Някои хора полудяват от това, че стоят затворени цяла зима - сви рамене той.

„Или просто се наслаждават на капитана на стражата и неговите мускули.“

Тя обаче просто каза:

- Ами да, така е.

След което си замълча. Нямаше нужда да му показва очевидното, особено предвид факта, че някои от дамите бяха изключително красиви.

- Днес ли ще ходиш в Рифтхолд да шпионираш Арчър? - попита тихо Каол, когато пътят най-сетне се разчисти от кикотещите се изчервени девойчета.

- Най-вероятно - кимна тя. - Искам да разбера графика му, затова вероятно ще го следя.

- Мога да ти помогна.

- Не ми трябва помощта ти.

Тя знаеше, че той вероятно ще приеме тези думи като надменни - а и те наистина бяха такива. Истината обаче бе, че ако той се намесеше, щеше да стане почти невъзможно да измъкне Арчър от кашата. Това, след като разбереше истината за него, а също и за какви планове на краля става дума.

- Знам, че не ти трябва. Просто си мислех...

Той млъкна, след което поклати глава, все едно се кара сам на себе си. Тя осъзна, че u се иска да разбере какво беше тръгнал да казва, но бе най-добре да остави темата.

Подминаха още един храст. Замъкът бе толкова близо, че тя почти простена при мисълта за скорошната закуска, когато...

- Каол - отекна гласът на Дориан в студения въздух.

И тогава наистина простена, макар и съвсем тихичко. Каол я погледна учуден преди да завият и да видят как Дориан върви към тях, придружаван от русокос мъж. Тя никога не бе виждала младежа, който бе добре облечен и изглеждаше на възрастта на Дориан, но Каол целият се напрегна.

Младежът не изглеждаше опасен, макар на нея да u бе ясно, че никой в този проклет двор не е за подценяване. Носеше само кинжал на кръста си, а бледото му лице изглеждаше ведро въпреки студеното утро.

Видя, че Дориан я наблюдава полуусмихнат. Очите му блещукаха весело и на нея u ще прищя да го зашлеви. След това принцът погледна към Каол и се засмя.

- А аз си мислех, че госпожиците са излезли заради Роланд и мен. Когато всички простинат, ще пиша на бащите им, че ти си виновен.

Каол леко се изчерви. Значи не бе толкова невеж за присъствието им, колкото се правеше.

- Лорд Роланд - каза той тихо на приятеля на Дориан и се поклони.

- Капитан Уестфол - поклони се младежът в отговор.

Гласът му я накара да изтръпне. Не бе надменен или яростен, но... имаше нещо, което тя не можеше да назове.

- Позволи ми да ти представя братовчед си - каза u Дориан, след което потупа Роланд по рамото. - Лорд Роланд Хавилиард от Мий. - След което посочи Селена. -Роланд, това е Лилиан. Тя работи за баща ми.

Все още използваха фалшивата u самоличност пред останалите придворни, макар всички да знаеха, че тя не е в двореца заради административните дела или политиката.

- Удоволствието е мое - поклони се ниско Роланд. - Нова ли си в двора? Не съм те виждал преди.

От начина, по който говореше, Селена разбра какво е отношението му към жените.

- Пристигнах тази есен - отвърна тихо тя.

Роланд я дари с усмивката на ухажор.

- И каква работа вършиш за чичо ми?

Дориан се размърда неспокойно, а Каол замръзна. Селена обаче отвърна на усмивката на Роланд и отговори.

- Погребвам враговете на краля така, че никой да не ги намери.

За нейна изненада Роланд се разсмя. Тя не се осмели да погледне към Каол. Бе сигурна, че после ще u се накара жестоко.

- Чух, че имаме нов кралски шампион. Не очаквах да е толкова... привлекателен?

- Какво те води в замъка, Роланд? - попита капитанът.

Когато Каол погледнеше така нея, тя обикновено се понасяше в обратната посока. Роланд обаче само се усмихна. Усмихваше се прекалено много и прекалено лесно.

- Негово Величество ми предложи място в Съвета.

Очите на Каол се стрелнаха към Дориан, който кимна в знак, че потвърждава.

- Пристигнах снощи и започвам работа днес.

Каол се усмихна - ако това можеше да се нарече така. Приличаше повече на озъбена гримаса. Да, Селена със сигурност щеше да побегне, ако я погледнеше по този начин. Дориан също разчете изражението му и нарочно се разсмя.

Но преди да заговори, Роланд погледна Селена по-внимателно. Твърде внимателно.

- Може би ще работим заедно, Лилиан. Намирам позицията ти за интригуваща.

Тя нямаше нищо против да поработи върху него. С кинжал, лопата и неотбелязан гроб.

Каол все едно прочете мислите и, защото постави ръка на гърба и.

- Закъсняваме за закуска - рече той и кимна към Дориан и Роланд. - Поздравления за назначението.

Звучеше все едно е пил развалено мляко.

Когато влязоха в замъка, тя осъзна, че трябва да се изкъпе. Това обаче нямаше нищо общо с потните и дрехи, а се дължеше на мазната усмивка и жадния поглед на Роланд Хавилиард.

Дориан изпрати Селена и Каол с поглед, докато се скриха иззад храстите. Ръката на капитана остана върху гърба и. Тя не направи нищо, за да я махне оттам.

- Баща ти е направил неочакван избор въпреки слабата конкуренция - отбеляза Роланд зад него.

Дориан сподави яда си, преди да отговори. Никога не бе харесвал братовчед си, когото бе виждал поне два пъти в годината като малък. Каол направо мразеше Роланд и всеки път, когато станеше дума за него, го наричаше „жалък интригант“ и „разглезен сополив задник“. Това беше изръмжал и преди три години, когато бе ударил Роланд така силно в лицето, че младежът бе припаднал.

Роланд обаче си го бе заслужил. Затова инцидентът не навреди на Каол и не му попречи да стане капитан на стражата. Нещо повече - дори повиши мнението на останалите стражи и на по-нисшите благородници за него. Дориан не смееше да попита какво бе накарало баща му да назначи Роланд в съвета. Мий бе малък, макар и процъфтяващ крайбрежен град на Адарлан, но нямаше реално политическо значение. Дори нямаше армия, а само обикновени стражи. Роланд бе син на братовчед на баща му. Може би владетелят смяташе, че трябва да има повече съветници с кръвта на Хавилиард. Роланд обаче бе неопитен и винаги се бе интересувал повече от момичета, отколкото от политика.

- Откъде идва шампионът на баща ти? - попита Роланд, като отново привлече вниманието на Дориан.

Дориан се обърна към замъка, като избра друг вход, различен от този, който бяха използвали Каол и Селена. Все още помнеше как изглеждаха, когато ги бе заварил в покоите и след съдбоносния дуел преди два месеца.

- Историята на Лилиан не е моя, че да я разказвам - излъга Дориан. Всъщност просто не искаше да обяснява на братовчед си за съревнованието. Беше достатъчно неприятно, че трябва да го разхожда тази сутрин. Единственото забавно нещо бе да наблюдава Селена, докато тя така очевидно разсъждаваше как да погребе младия благородник.

- Тя за лична употреба на баща ти ли е, или работи и за останалите съветници?

- Няма и ден, откакто си тук, а вече си намерил врагове, от които да се отървеш, братовчеде?

- Ние сме от рода Хавилиард, братовчеде. Винаги има врагове, от които да се отървем.

Дориан се намръщи, макар това да бе вярно.

- Договорът u е стриктно с баща ми. Но ако се чувстваш заплашен, мога да говоря с капитан Уестфол да...

- Не, естествено. Просто любопитствах.

Роланд бе задник и знаеше какъв ефект има името Хавилиард върху жените, но беше безобиден. Нали?

Дориан не знаеше отговора на този въпрос. И не бе сигурен дали иска да го узнава.

Заплатата u на кралски шампион не бе малка, но Селена успя да я изхарчи до последното петаче. Обувки, шапки, туники, рокли, скъпоценности, оръжия, фиби и, разбира се, книги. Накупи си толкова много книги, че Филипа донесе още един рафт, на който да ги нареди.

Когато Селена се върна в покоите си следобеда, натоварена с кутии за шапки, шарени чанти с парфюми и сладки и книги, които смяташе да прочете незабавно, едва не изпусна всичко при вида на Дориан Хавилиард в преддверието си.

- Богове - възкликна той и пое покупките u.

Не знаеше и половината. Това бе само тази част от пазара, която можеше да носи. Бе поръчала още неща и скоро щяха да u ги доставят.

- Е - каза той, като стовари торбите на масата и едва не се спъна в купчина панделки, - поне днес не си облечена в онова ужасно черно.

Тя го погледна през рамо, докато се изправяше. Носеше рокля в бели и люлякови цветове. Бе малко светло за зимата, но се надяваше, че така пролетта ще дойде по-скоро. Освен това колкото по-добре бе облечена, толкова по-добре я обслужваха. За нейна изненада, мнозина от продавачите я помнеха от преди години - но се хванаха за лъжата u, че е пътувала до южния континент.

- На какво дължа удоволствието? - Тя свали бялото си палто, още един подарък, който си бе направила, и го подхвърли на стола. - Не се ли видяхме заранта в градината?

Дориан остана седнал, а момчешката усмивка не напускаше лицето му.

- Приятелите не може ли да се виждат и повече от веднъж на ден?

Тя го изгледа кръвнишки. Всъщност не бе сигурна, че наистина може да е приятелка с Дориан. Не и когато я гледаше с блеснал поглед и не и след като бе син на човека, в чиито ръце бе съдбата u. Но два месеца, след като бе прекратила така наречената им връзка, често установяваше, че той u липсва. Не целувките и свалките, а той.

- Какво искаш, Дориан?

На лицето му се изписа гняв и той се изправи. Селена трябваше да вдигне глава, за да може да го гледа в очите.

- Нали каза, че искаш да останем приятели? - прошепна той.

Тя затвори очи за миг.

- Не те излъгах.

- Ами дръж се като моя приятелка - повиши глас той, - вечеряй с мен, поиграй билярд с мен, разкажи ми за книгите, които четеш, които си накупила... - Той кимна към кашоните и.

- О? - попита тя и се принуди да се усмихне. - Толкова ли малко задължения имаш, че можеш да прекарваш цели часове с мен?

- Е, имам обичайното ято госпожици, на които да обръщам внимание, но за теб мога винаги да намеря време.

- Каква чест - запърха с клепки тя. Всъщност от мисълта за това, че Дориан е с други жени, и идеше да строши прозореца, но не бе честно да му позволява да го узнае. - Погледна към малката масичка до стената. - Всъщност трябва да се върна в Рифтхолд.

Не лъжеше. Все още оставаха няколко часа до края на деня. Предостатъчно, за да проучи елегантното имение на Арчър и да разбере къде се намира той.

Дориан кимна и усмивката му угасна.

Единствено тиктакането на часовника нарушаваше тишината. Селена скръсти ръце, припомняйки си аромата на Дориан и вкуса на устните му. Но преградата, която се бе издигнала между тях, ги разделяше все повече с всеки изминал ден...

Така беше по-добре.

Дориан я приближи и разпери ръце.

- Да се боря ли с теб трябва? Това ли искаш?

- Не - отвърна тихо тя, - искам да ме оставиш сама.

Неизказаните думи проблеснаха в очите му. Селена остана загледана в него и не помръдна, докато той не излезе.

Останала сама, тя сви и отпусна юмруците си.

Внезапно всички покупки и се сториха отвратителни.

5

Приклекнала на един покрив в най-модерната и уважавана част на Рифтхолд, Селена се мръщеше на идващия от Ейвъри леден вятър. Скрита в сенките на един комин, тя погледна часовника си за трети път. Предишните срещи на Арчър Фин бяха траели само около час. А сега бе прекарал в къщата от другата страна на улицата цели два.

В изисканата къща със зелен покрив нямаше нищо интересно. Не знаеше кой живее в нея, единствено името на клиента - някоя си лейди Баланшин. Бе използвала трика от предните две къщи, за да разбере това - направи се, че е куриер с пратка за лорд еди-кой-си. Когато икономът отговореше, че това не е къщата на лорд-еди-кой-си, тя се правеше на смутена, питаше чия е, бъбреше си със слугата и после продължаваше по пътя си.

Селена намести краката си и отметна глава назад. Слънцето почти се бе скрило, а температурата падаше с всяка изминала минута. Нямаше да научи много повече, освен ако не проникнеше в къщата. Предвид вероятността обаче Арчър да прави това, за което му плащат, тя не бързаше да нахълтва. По-добре да разбереше къде ходи и с кого се среща, преди да предприеме следващата си стъпка.

Бе минало толкова време, откакто бе правила нещо подобно в Рифтхолд - да се крие по изумрудените покриви в търсене на информация за плячката си. Когато кралят я пратеше в Белхейвън или в имението на някой благородник, емоцията бе съвсем различна. Но тук, в Рифтхолд, чувството бе все едно...

Все едно не си бе тръгвала. Все едно можеше да погледне назад и да види Сам Кортланд, коленичил зад нея. Все едно довечера щеше да се върне в Асасинската крепост в другия край на града, а не в стъкления замък.

Селена въздъхна и прибра ръце под мишниците си, за да запази пръстите си затоплени и гъвкави.

Беше минала година и половина от нощта, в която загуби свободата си. От нощта, в която загуби Сам. Там някъде градът криеше истината за случилото се. Ако дръзнеше да се вгледа по-внимателно, щеше да я узнае. Бе сигурна в това.

Но бе сигурна и че знанието ще я унищожи.

Входната врата на къщата се отвори и Арчър слезе напето по стълбите, право към каляската, която го очакваше. Селена успя да зърне златистокафявата му коса и изисканите му дрехи, преди да се скрие от погледа и.

Тя изпъшка и се изправи, след което се затича по покрива. След няколко доста страшнички изкачвания и скокове се озова обратно на калдъръмената улица.

Последва каляската на Арчър, като ту се скриваше, ту изникваше от сенките, докато пътуваха из града. Темпото се забавяше от уличното движение. Макар да не бързаше да узнае как са я хванали и кой е отговорен за смъртта на Сам, и да бе сигурна, че кралят бърка за Арчър, част от нея се чудеше дали истината за

бунтовниците и за плановете на владетеля няма да е също толкова опустошителна. За нея и за всички, които обича.

Селена се наслаждаваше на топлината на припукващия огън, положила глава на облегалката на малкия диван и поставила крака на страничната подложка. Редовете на листа, който четеше, започнаха да се замъгляват, но това не я изненада. Минаваше единайсет, а тя бе на крака от ранни зори.

Изтегнат на килима пред нея, Каол прелистваше документи и отбелязваше разни неща със стъклената си писалка, блещукаща на светлината на огъня. Селена въздъхна и отпусна хартията в ръцете си.

За разлика от нейните просторни покои, Каол разполагаше само с една голяма спалня, чиито мебели се изчерпваха с масичка край единствения прозорец и стар диван до камината. Няколко гоблена висяха на сивите каменни стени, а в ъгъла имаше голям дъбов шкаф. Леглото с балдахин бе постлано с доста стари пухени завивки, чийто червен цвят отдавна бе избледнял. Банята не беше така обширна като нейната, но достатъчно за вана и тоалетна. Имаше само един грижливо подреден малък шкаф за книги. Ако тя познаваше Каол достатъчно добре - по азбучен ред. Вероятно съдържаше само най-любимите му книги - за разлика от библиотеката на Селена, в която бяха натъпкани всички заглавия, които бе докопала, все едно дали бе харесала прочетеното, или не. Въпреки неестествено подредения рафт с книги, тя харесваше стаята му. Беше уютна.

Бе започнала да идва тук преди две седмици, когато мислите за Каин, Елена и тайните проходи я бяха накарали да избяга от собствените си покои. И въпреки че се бе оплакал, че му нарушава спокойствието, Каол никога не я пъдеше при честите u посещения след вечеря.

Внезапно писалката на Каол спря да драска.

- Напомни ми върху какво точно работеше.

Тя се обърна по гръб и размаха във въздуха листа, който държеше.

- Събирам информация за Арчър. Клиенти, любими места, програма за деня.

Златистокафявите очи на Каол изглеждаха втечнени на светлината на пламъците.

- И за какво ти е всичко това? Можеш просто да го застреляш в някоя тъмна алея. Каза, че е добре охраняван, но нямаше проблеми да го проследиш днес.

Тя се намръщи. Понякога Каол бе досадно интелигентен.

- Понеже ако кралят наистина си има работа с група заговорници, трябва да узная повече за тях, преди да убия Арчър. Като го следя, мога да открия още заговорници или поне следи за това къде се намират.

Тук не излъга. Бе последвала богато украсената каляска на Арчър по улиците на столицата именно затова.

Но през цялото време, в което го бе следила, той само бе отишъл да изпълни ангажиментите си, а след това се бе върнал в собственото си имение.

- Ясно - отвърна Каол. - И сега просто наизустяваш информацията, така ли?

- Ако смяташ, че няма причина да съм тук и трябва да се махам, можеш да ми го кажеш.

- Просто се чудя какво те е отегчило толкова, че да задремеш преди десет минути.

- Не съм! - облегна се на лактите си тя.

- Чух те как хъркаш - повдигна вежди той.

- Лъжеш, Каол Уестфол! - Тя хвърли листа по него и подскочи на дивана. - Просто затворих очи за минутка.

Той поклати глава и се върна към своята работа.

- Не хъркам наистина, нали? - изчерви се Селена.

- Като дъскорезница - отвърна той с каменно изражение на лицето.

Селена удари с юмрук по една възглавничка и той се ухили. Тя изсумтя, след което спусна ръката си надолу и прокара пръсти по нишките на стария килим.

- Защо мразиш Роланд?

- Не съм казвал, че го мразя - погледна я Каол.

- Но е имало инцидент, при който...

- Имаше много инциденти и изобщо не ми се говори за тях.

Тя свали крака от облегалката на дивана и се изправи.

- Много си сприхав, знаеш ли?

Взе друг от документите, карта на града, на която бе отбелязала местоположението на клиентите на Арчър. Повечето, изглежда, живееха в луксозния квартал на Рифтхолд, обитаван от елита. Там бе и собствената му къща, скътана на тиха и спокойна уличка. Селена прокара нокът по нея и се спря, когато очите u попаднаха на една улица на няколко сгради разстояние.

Тя познаваше улицата и къщата в края u. Винаги, когато влизаше в Рифтхолд, правеше всичко възможно да не я приближава много. Днес също - дори бе заобиколила, за да не попадне на нея.

Без да смее да поглежда към Каол, попита:

- Знаеш ли кой е Рурк Фаран?

Името я изпълни с отдавна потиснати гняв и скръб, но успя да го произнесе. Защото, макар да не искаше да узнава истината за това как е хваната, трябваше да го направи. Макар да бе минало много време.

Усети вниманието на Каол върху себе си.

- Разбойническият главатар?

Тя кимна. Очите u все още бяха вперени в картата върху онази уличка, където всичко се бе объркало.

- Имал ли си взимане-даване с него?

- Не - отвърна Каол, - но това е защото Фаран е мъртъв.

- Фаран е мъртъв? - свали листа тя.

- От девет месеца. Намериха него и тримата му най-приближени убити от... - Каол прехапа устната си в опит да се сети името. - Уесли. Човек на име Уесли ги изкла. Той беше... - Каол наклони глава към нея. - Личният телохранител на Аробин Хамел. - Тя бе затаила дъх. - Познаваше ли го?

- Мислех, че да - прошепна в отговор тя. През четирите години, които бе изкарала с Аробин, Уесли бе постоянното тихо присъствие, човек, когото едва я понасяше и винаги бе давал да се разбере, че ще я убие, ако тя се превърне в заплаха за господаря му. Но в нощта, когато я бяха предали и заловили, Уесли се бе опитал да я спре. Тя бе решила, че Аробин му бе заповядал да я заключи, за да я спре да отмъсти на Фаран, задето е убил Сам, но...

- Какво се случи с Уесли? - попита тя. - Намериха ли го хората на Фаран?

Каол прокара пръсти през косата си, загледан в килима.

- Не. Намерихме Уесли ден по-късно, благодарение на Аробин Хамел.

Тя усети как кръвта се отцежда от лицето и, но успя да попита:

- Как?

Каол я погледна внимателно.

- Тялото му бе побито на желязната ограда пред къщата на Рурк. Имаше достатъчно кръв, за да допуснем, че Уесли е бил жив, когато са го направили. Слугите от къщата никога не си признаха, но останахме с впечатлението, че и те са били инструктирани да го оставят така, докато умре. Решихме, че е опит да се уравновеси смъртта със смърт, така че когато следващият разбойнически главатар се издигне, да не гледа на Аробин и на асасините му като на врагове.

Тя се загледа отново в килима. Нощта, в която бе избягала от Асасинската крепост, за да преследва Фаран, Уесли се бе опитал да я спре.

Бе и казал, че това е капан.

Селена потисна мисълта, преди да стигне до заключението. Това бе истина, която щеше да разкрие друг път, когато е сама и не трябва да мисли за Арчър и бунтовниците. Когато можеше да разбере защо Аробин Хамел я е предал - и какво да прави с това ужасно знание. Колко ще го накара да страда, за да си плати.

След няколко минути тишина, Каол попита:

- Така и не разбрахме обаче защо Уесли е тръгнал по петите на Рурк Фаран. Уесли бе само един телохранител. Какво може да е имал срещу Фаран?

Очите и засмъдяха, а тя погледна към прозореца и небето, окъпано в звездна светлина.

- Отмъщавал е.

Все още можеше да види разкривения труп на Сам, проснат на масата под Асасинската крепост, да усети ръцете на Фаран по парализираното си от ужас тяло. Преглътна с мъка.

- Фаран отвлече, изтезава и уби един... един от спътниците ми. Следващата нощ излязох, за да му върна услугата. Нещата не се развиха добре за мен.

Една от цепениците в огъня изпука и озари стаята за миг със светлината на пламъците.

- Това ли е нощта, в която те хванаха? - попита Каол. - Мислех, че не знаеш кой те е предал.

- Все още не знам. Някой нае мен и спътника ми, за да убием Фаран, но това бе просто капан. Фаран бе примамката.

Настъпи тишина, а след това Каол попита:

- Как се казваше?

Тя сви устни и прогони спомена за това как бе изглеждал на онази маса.

- Сам - отвърна тя. - Казваше се Сам. - Пое си глътка въздух. - Дори не знам къде са го погребали. Не знам и кого да попитам.

Каол не отвърна нищо. Без сама да знае защо, тя продължи да говори.

- Провалих го - каза тя. - Във всеки смисъл на думата.

Отново настъпи тишина. Накрая тя въздъхна.

- В едно нещо не си - отговори Каол. - Обзалагам се, че той е искал да оцелееш. Да живееш. Поне в това не си го провалила.

Когато кимна, трябваше да отклони поглед, за да спре сълзите си.

След малко Каол отново проговори:

- Казваше се Литаен. Преди три години тя работеше за една от придворните дами. Роланд разбра това и реши, че ще е забавно да го намеря в леглото с нея. Знам, че не може да се сравнява с това, което си изпитала...

Селена не знаеше, че харесвал някоя, но...

- А тя защо го направи?

Той сви рамене, но лицето му помръкна от спомена.

- Защото Роланд е Хавилиард, а аз съм просто капитан на стражата. Убеди я да отиде в Мий с него. Но така и не разбрах какво е станало после.

- Обичал си я.

- Така мислех. Мислех, че и тя ме обича. - Той поклати глава и се скара мислено на себе си. - Сам обичаше ли те?

Да. Повече от всеки друг. Достатъчно, че да рискува и да изгуби всичко. Толкова силно, че тя все още го усещаше, дори сега.

- Много - въздъхна на глас.

Часовникът отброи единайсет и половина и Каол поклати глава, сякаш за да прогони напрежението.

- Уморен съм.

Тя се изправи. Нямаше представа защо се бяха заприказвали за хората, които значат толкова много за тях.

- Тогава ще тръгвам.

Той също стана на крака, а очите му заблестяха.

- Ще те изпратя до покоите ти.

- Мислех, че няма нужда да ме ескортират повече - повдигна брадичка тя.

- Няма - каза той и отвори вратата, - но е нещо, което приятелите правят един за друг.

- Интересно - отвърна тя и запърха с клепки, - изпращаш ли Дориан до покоите му, или това е привилегия, запазена само за дамите?

- Ако познавах истинска дама, щях да я изпращам. Не знам обаче дали мога да те нарека така.

- Какъв кавалер си само! Нищо чудно, че онези девойчета те чакат всяка сутрин в градината.

Той изсумтя и двамата притихнаха, докато вървяха към нейните покои. Това си бе същинско пътешествие, най-често мразовито, тъй като коридорите на замъка бяха опасани с прозорци, допускащи вътре зимния мраз.

Когато стигнаха вратата на покоите и, тя му пожела лека нощ и понечи да влезе. Пръстите и хванаха бравата на вратата и тя се обърна към него.

- В името на всичко свято, Каол - каза и той я погледна с ръце в джобовете. Селена се усмихна леко. - Щом е избрала Роланд пред теб, значи е най-голямата глупачка, живяла някога.

Той се вгледа в нея и отвърна тихо:

- Благодаря ти.

След което тръгна обратно към стаята си.

Селена го изпрати с поглед, който следеше мощните мускули по гърба му, видими дори под тъмната туника. Внезапно благодари на съдбата, че Литаен отдавна е напуснала замъка.

Звънът на мрачната часовникова кула в градината отекна, когато настъпи полунощ. Макар Каол да я бе изпратил до вратата и, след пет минути разходки в спалнята тя излезе отново, като този път се отправи към библиотеката. Имаше планини непрочетени книги в покоите си, но в момента не и бе до нито една от тях. Трябваше да прави нещо, което да я разсее от разговора с Каол и от спомените, които той бе извадил наяве.

Селена уви наметалото плътно около себе си и се загледа към страховитата снежна виелица, която биеше по прозорците. Надяваше се в камините в библиотеката да има напален огън, иначе щеше да вземе някоя интересна книга, да се прибере в стаята си и да се свие с Лапичка в кревата си.

Селена зави зад един ъгъл и навлезе в тъмния опасан с прозорци коридор, който водеше към библиотеката.

И замръзна.

Предвид ледената нощ не бе изненада да види някой забулен в черно наметало и качулка, смъкната така, че да скрива лицето му. Но нещо във фигурата, застанала между отворените врати на библиотеката, предизвика такъв първичен ужас в нея, че тя не посмя да продължи напред.

Онзи наклони глава и също замръзна.

Навън виелицата продължаваше да блъска по прозорците.

„Това е просто човек“ - каза си тя, когато фигурата изцяло се обърна към нея. Човек с наметало, по-черно от нощта, с качулка, толкова дълбока, че скриваше чертите му напълно.

Фигурата подуши въздуха като звяр.

Селена не посмя да помръдне.

Човекът подуши отново, след което тръгна към нея. Движеше се като сянка между сенките, като облак черен пушек, стелещ се по пода...

Усети някаква топлина в гърдите, а после блесна светлина.

Окото на Елена.

Нещото спря заедно с дъха на Селена. После изсъска и се скри обратно в сенките отвъд вратите на библиотеката. Мъничкият скъпоценен камък в центъра на амулета заблестя още по-ярко и Селена премигна от силната светлина.

Когато отвори очи, амулетът бе изстинал, а качулатата фигура бе изчезнала без следа.

Селена не влезе в библиотеката. Изобщо. Просто се прибра обратно в покоите си, като отчаяно се мъчеше да остане спокойна. Повтаряше си, че и се е привидяло, че това е някаква странна халюцинация, породена от това, че е останала будна прекалено дълго...

Но не можеше да спре ехото на омразната дума в ушите си.

Планове.

6

Човекът пред библиотеката сигурно нямаше нищо общо с краля, каза си Селена, докато вървеше - а не тичаше - към покоите си. В замъка имаше много особени хора и макар рядко да срещаше в библиотеката други посетители, бе възможно някой... да е искал да отиде там сам. Без да се представя никому. В двор, в който четенето бе излязло от мода, бе напълно възможно някой придворен да се опита да скрие любовта си към книгите от присмеха на приятелите си.

Някой злокобен и звероподобен придворен. Който кара амулета u да гори.

Селена влезе в спалнята си, точно когато лунното затъмнение започна, и изпъшка.

- Разбира се, че има затъмнение - изръмжа тя и загърби вратата на балкона, за да приближи към гоблена на стената.

Макар да не искаше да вижда Елена отново и дори се надяваше никога повече да не се случи... имаше нужда от отговори.

Може би мъртвата кралица щеше да u се присмее и да u каже, че няма нищо. Богове, надяваше се Елена да стори точно това. Защото ако не го направеше...

Селена поклати глава и погледна към Лапичка.

- Ще дойдеш ли с мен?

Кученцето сякаш надуши какво смята да направи стопанката му, защото направи истинско представление - обиколи леглото и се сви на кравай със сумтене.

- Така си и знаех.

За броени минути Селена избута най-големия скрин пред гоблена, така че да скрива тайната врата, взе една свещ и тръгна надолу по забравените стълби, водещи към подземието.

Трите каменни арки я приветстваха. Лявата u позволяваше да шпионира Голямата зала. Тази в центъра водеше към каналите и към скрития изход, който някой ден можеше да спаси живота u. А дясната... тя водеше до гробницата на древната кралица.

Докато вървеше към гробницата, дори не посмя да погледне към мястото, където бе видяла как Каин призовава ридерак от друг свят, макар останките от разбитата от изчадието врата все още да стояха разпръснати по стълбите. Имаше вдлъбнатини в камъка там, където ридеракът го бе драл, докато я бе преследвал надолу по стълбите. После тя бе открила Дамарис, меча на отдавна загиналия крал Гавин, и бе убила чудовището с него.

Селена погледна към ръката си. Пръстен от бели белези минаваше през дланта u и образуваше кръг около палеца u. Ако Нехемия не я бе открила онази нощ, отровата от ухапването на ридерака щеше да я убие.

Най-накрая стигна вратата в края на витото стълбище и се озова пред бронзовото чукало с форма на череп.

Може би това не беше добра идея. Може би отговорите на въпросите не си струваха.

Трябваше да се върне горе. Като се замислеше, тук щеше да разбере само нещо наистина лошо.

Елена изглеждаше доволна, че Селена е изпълнила заповедта и и бе станала кралски шампион, но ако се появеше, щеше да изглежда все едно желае да изпълни още някоя от задачите и. А Уирда и бе свидетел, че и сега си има достатъчно грижи.

Макар че онова нещо в коридора не изглеждаше никак дружелюбно.

Чукалото сякаш и се ухили. Кухите му очи се втренчиха в нейните.

Богове. Трябваше да си ходи.

Пръстите и обаче сами посегнаха към бравата на вратата, все едно я направляваше невидима ръка...

- Няма ли да почукаш?

Селена отскочи назад и когато се облегна на стената, кинжалът вече беше в ръката и. Това беше невъзможно. Беше си го въобразила.

Чукалото, оформено като череп, бе проговорило. Устата му се бе размърдала.

Да, това беше несъмнено, безспорно, напълно невъзможно. Прекалено невероятно дори за магиите на Елена.

Бронзовият череп я погледна, след което и се изплези. Имаше език.

Може би бе паднала по стълбите и си бе ударила главата в камъните - далеч по-вероятен вариант от това. Докато гледаше черепа, в ума и нахлу порой ругатни, всяка от които - по-вулгарна от предишната.

- Не бъди толкова смотана - изсумтя черепът и сви очните си кухини. - Привързан съм към вратата. Нищо не мога да ти направя.

- Но ти - преглътна тежко тя - си вълшебен.

Това бе невъзможно. Трябваше да е невъзможно. Магията бе изчезнала от земите на краля преди десет години, дори преди той да я забрани.

- Всичко на тоя свят е вълшебно. Но благодаря, че отбеляза очевидното.

Тя се успокои, колкото да каже:

- Но магията вече не работи.

- Новата не. Кралят обаче не може да заличи старите заклинания на древните сили. Виж примерно Знаците на Уирда. Те още си работят. Особено онези, които вдъхват живот.

- Ти си... жив?

- Жив? - изсмя се черепът. - Аз съм направен от бронз. Не дишам, не се храня, не пия. Не, не съм жив. Нито мъртъв, между другото. Просто съществувам.

Тя загледа мъничкия череп. Не беше по-голям от юмрука и.

- Редно е да се извиниш - рече той. - Нямаш идея колко шумна и досадна беше през последните месеци с цялото това припкане нагоре-надолу и с убиването на грозни животни. Мълчах си, докато не си рекох, че вече си видяла достатъчно странни неща, че да приемеш съществуването ми. Явно ме очаква горчиво разочарование.

С треперещи ръце тя прибра кинжала си и остави свещта настрана.

- Толкова съм благодарна, че най-накрая си решил, че си струва да ме заговориш.

Бронзовият череп затвори очи. Имаше си клепачи. Как не бе забелязала?

- И защо да заговарям някой, който никога не ме поздравява и дори не си прави труда да похлопа, преди да влезе?

Селена си пое дълбоко въздух и погледна към вратата. Камъните на прага още носеха следите от ридерака.

- Тя вътре ли е?

- Коя? - направи се на ударен черепът.

- Елена. Кралицата.

- Да, разбира се. Тук е от около хиляда години.

Очните му кухини сякаш засияха.

- Не ми се подигравай, иначе ще те изтръгна от вратата и ще те стопя.

- Никакъв шанс. Дори най-силният човек не може да ме откъсне от вратата. Лично крал Бранън ме постави там да наглеждам гроба му.

- Толкова ли си стар?

- Много е невъзпитано да коментираш възрастта ми - изсумтя черепът.

Селена скръсти ръце. Глупости. Магията винаги водеше до подобни глупости.

- Как се казваш?

- А ти как се казваш?

- Селена Сардотиен - каза истината тя.

- Колко забавно - изсмя се черепът. - По-смешно нещо не бях чувал от векове!

- Млъкни.

- Аз се казвам Морт, ако те интересува.

Селена взе свещта.

- Всичките ни срещи ли ще бъдат толкова приятни? - посегна тя към бравата на вратата.

- Наистина ли няма да почукаш? Страшно си невъзпитана!

С върховно усилие на волята тя се сдържа да не заблъска силно мъничкото личице, когато почука три пъти по дървената врата.

Морт се ухили, когато вратата се отвори.

- Селена Сардотиен - каза той на себе си и отново се изсмя. Тя му изсъска и затръшна вратата.

Гробницата бе изпълнена със смътна светлина и Селена доближи решетката, през която се процеждаше сребърен лъч и се отразяваше в повърхността. Обикновено тук бе по-светло, но затъмнението бе направило гробницата изключително мрачна.

Спря недалеч от прага, остави свещта на земята и се загледа в...

Нищото. Елена я нямаше.

- Ехо?

Морт се изкикоти от другата страна на вратата.

Селена завъртя очи и отново я отвори. Естествено, че Елена нямаше да е тук, когато имаше да я пита нещо важно. Щеше да остави някой като Морт, с когото да си приказва. Разбира се, защо не?

- Ще дойде ли тази нощ? - попита Селена.

- Не - отвърна Морт с тон, който подсказваше, че е трябвало и сама да се досети. -Изхаби се да ти помага последните два месеца.

- Какво? Тя... отишла ли си е?

- Засега. Докато не си върне силата.

Селена скръсти ръце и си пое дълбоко въздух.

Залата изглеждаше същата, както и последния път, когато бе дошла тук. Каменните саркофази стояха в центъра. Единият изобразяваше Гавин, съпруг на Елена и пръв крал на Адарлан, а другият - самата Елена. И двата изглеждаха поразително истински. Сребристата коса на кралицата се спускаше по ковчега на вълни, прекъсвани само от короната на главата u и от заострените u уши, които подсказваха, че е полуелфа.

Вниманието на Селена бе привлечено от думите в краката на Елена: „Ах! Времената на Разлома!“.

Бранън, елфът, дал живот на Елена - и първи крал на Терасен - лично бе изписал думите върху саркофага.

Всъщност цялата гробница бе много особена. На пода бяха изобразени звезди, а на тавана - цветя и дървета. По стените имаше Знаци на Уирда - древни символи, които все още имаха сила. Сила, която Нехемия и семейството u дълги години бяха пазили в тайна, докато Каин някак не я бе овладял. Ако кралят някога узнаеше за силата им, щеше да може да призове чудовища, както бе сторил Каин, и да отприщи невиждано зло върху Ерилея. Плановете му щяха да станат дори по-гибелни.

- Елена обаче се досети, че пак ще дойдеш тук - отбеляза Морт, - даже ти остави съобщение.

Селена имаше чувството, че стои срещу приливна вълна и се надява тя да я отмине. Това съобщение и идващата с него тегоба можеха да почакат - още миг или два свобода... Тя се върна в задния край на гробницата, който бе отрупан със злато и скъпоценности.

Сред всичко това бяха изложени доспехите и мечът на Гавин, легендарния Дамарис. Дръжката беше от сребристо злато и имаше малко украшения, с изключение на един орнамент във форма на око. В неговата вдлъбнатина нямаше скъпоценен камък, беше просто празен златен пръстен. Някои легенди твърдяха, че докато държал Дамарис, Гавин виждал само истината и затова бил провъзгласен за крал. Или някакви други подобни глупости.

Ножницата на Дамарис бе украсена с няколко Знака на Уирда. Сякаш всичко бе свързано с тези проклети символи. Селена се намръщи и разгледа бронята на краля. Все още носеше драскотини и вдлъбнатини, несъмнено от отминали битки. Може би дори от сблъсъка с Ераван Мрачния владетел, повел армия от демони и живи мъртъвци срещу континента, във времената, когато кралствата не са били нищо повече от воюващи помежду си територии.

Елена бе казала, че също е била воин. Нейната броня обаче я нямаше. Къде ли бе отишла? Сигурно стоеше забравена в някой замък из кралствата.

Забравена. По същия начин, по който легендата бе превърнала великата принцеса воин в девойка, която трябва да бъде спасявана от Гавин.

- Не е свършило, нали? - попита Селена накрая.

- Не - отвърна Морт по-тихо отпреди.

От това Селена се страхуваше вече седмици - не, месеци наред.

Лунната светлина в гробницата избледня. Скоро затъмнението щеше да е пълно и всичко наоколо щеше да потъне в мрак, разпръскван единствено от пламъка на свещта.

- Да чуем съобщението - въздъхна Селена.

Морт се прокашля и след това изрече с глас, който злокобно прозвуча като този на кралицата:

- Бих те оставила на мира, стига да можех. Ти обаче знаеш, че има препятствия, които си неспособна да избегнеш. Независимо дали ти харесва, или не, ти си обвързана със съдбата на този свят. Като кралски шампион вече имаш силата да промениш живота на мнозина.

Стомахът на Селена се сви.

- Каин и ридеракът бяха само началото на заплахата срещу Ерилея. - Думите на Морт отекнаха в гробницата. - Далеч по-злокобна сила се надига, за да погълне света.

- И аз трябва да я открия, така ли?

- Да. Ще има следи, които да те водят. Знаци, които ще трябва да следваш. Това, че отказваш да убиеш жертвите на краля, е само първата и най-малка стъпка.

Селена погледна към тавана, все едно можеше да види какво има отвъд изобразените дървета, далеч над нея.

- Видях някого в коридора на замъка тази нощ. Нещо. Накара амулета да заблести.

- Човек? - попита Морт, като звучеше заинтригуван пряко волята си.

- Не зная - призна Селена, - но не го почувствах като такъв.

Тя притвори очи и си пое дълбоко въздух. Месеци бяха минали в очакване точно на това.

- Всичко е свързано с краля, нали? Всички тези ужасни неща? Дори заповедта на Елена е свързана с въпроса откъде идват неговите сили и каква точно заплаха представлява за Ерилея?

- Вече знаеш отговора на този въпрос.

Сърцето u бясно затуптя. От страх, от гняв - самата тя не знаеше.

- Щом е толкова могъща и знае толкова много, сама да намери източника на силите на краля!

- Това е твоя съдба и твоя отговорност.

- Не съществува такова нещо като съдба - изсъска Селена.

- Казва момичето, спасено от ридерака, защото някаква сила я е накарала да дойде тук навръх Самхейн, за да види къде точно е Дамарис.

Селена приближи вратата.

- Казва момичето, изкарало година в Ендовиер. Момичето, което е видяло, че на боговете не им пука за живота ни повече, отколкото на нас за насекомите под подметките ни. - Тя загледа ухиленото лице на Морт. - Всъщност дори не знам защо трябва да помагам на Ерилея, след като боговете определено не си правят труда да го сторят.

- Сама не го вярваш - отвърна черепът. Селена стисна дръжката на кинжала си.

- Напротив. Предай на Елена да си намери друга глупачка, която да u търчи по задачите.

- Трябва да разбереш какво е намислил кралят и откъде идва силата му. Преди да стане прекалено късно.

Селена изсумтя.

- Не виждаш ли? Вече е прекалено късно. От години е прекалено късно. Къде беше Елена преди десетилетие, когато цял полк терасенски герои можеше да отвърне на призива u? Къде беше тя и абсурдните u загадки, когато светът имаше нужда от тях? Когато армиите на Адарлан посичаха воините на Терасен? Когато кралствата едно по едно паднаха в нозете на този крал? - Очите u запламтяха, но Селена натика болката обратно в мрачното място, откъдето тя извираше. - Светът вече е съсипан. Няма да похабя живота си в изпълнение на безсмислени задачи.

Морт присви очи. Светлината в гробницата избледня, луната бе почти напълно затъмнена.

- Съжалявам за това, което си изгубила - каза накрая той с глас, който не звучеше съвсем като неговия. - Съжалявам за смъртта на родителите ти онази нощ. Това беше...

- Никога не споменавай родителите ми! - изсъска Селена и посочи към черепа. -Не ми пука дали си вълшебен лакей на Елена, или част от болния ми ум. Спомени родителите ми отново и ще направя тази врата на подпалки. Ясна ли съм?

Морт само u се ухили.

- Толкова ли си себична? Толкова ли си страхлива? Защо дойде тогава тази нощ, Селена? За да помогнеш на всички ни? Или за да спасиш само собствената си кожа? Елена ми разказа всичко за теб. За миналото ти.

- Млъквай, черепче! - излая тя и избяга нагоре по стълбите.

7

Селена се събуди призори с пронизващо главоболие. Трябваше u само да погледне към почти разтопилата се свещ на нощното си шкафче, за да разбере, че срещата в гробницата не е била просто лош сън. Това означаваше, че дълбоко под стаята u имаше говорещо чукало на врата, съживено с древна магия. А също, че Елена отново бе намерила начин да усложни живота u.

Селена простена и зарови лице във възглавницата си. Бе искрена, когато наговори онези неща на вратата. Светът не можеше да бъде спасен. Дори ако не бе видяла от първа ръка колко опасен може да бъде само опитът за това. А и онзи човек в коридора...

Тя се обърна по гръб и Лапичка я докосна по бузата с влажния си нос. Селена погали кученцето по главата и се загледа в тавана и в сивата светлина, процеждаща се през завесите.

Не искаше да си го признава, но Морт беше прав. Тя бе отишла до гробницата, само за да помоли Елена за помощ срещу създанието от коридора и да получи уверение, че няма да u се наложи да прави нищо.

„Планове“ - бе казал кралят. Ако Елена искаше да разбере какви са и да открие истината за силата му... значи нещата отиваха много на зле, по-зле, отколкото дори предполагаха лагерите на смъртта в Калакула и Ендовиер, в които ежедневно умираха бунтовници.

Тя се загледа в тавана за още няколко минути, докато две неща не u станаха ясни.

Първото бе, че ако не разбереше каква е заплахата, щеше да допусне фатална грешка. Елена току-що u беше казала, че трябва да открие какво става. Нито дума да го унищожи. Нищо за опълчване срещу краля. Това си бе известно облекчение.

Второто бе, че трябва да говори с Арчър, да се сближи с него и да измисли начин, по който да фалшифицира смъртта му. Защото ако наистина бе част от движение, което знае какво прави кралят, може би щеше да u спести усилията да шпионира владетеля и да събира сама парченцата от пъзела. Но сближеше ли се с Арчър, играта ставаше на живот и смърт.

Селена се изкъпа бързо и се облече в най-красивите си и топли дрехи, преди да извика Каол.

Бе настъпил моментът, в който трябваше да се сблъска - уж случайно - с Арчър Фин.

Заради навалелия през нощта сняг чистачите бяха натоварени с неблагодарната работа да приведат модните квартали на Рифтхолд в приличен вид. Търговията си бе търговия и въпреки кишавите улици и хлъзгави тротоари столицата бе точно толкова натоварена този следобед, колкото и през най-топлите месеци.

Въпреки това на Селена u се искаше да е лято, тъй като влажните улици намокриха краищата на синкавата u рокля и бе толкова студено, че дори наметалото u от бяла козина не можеше да я стопли. Докато вървяха надолу по претъпкания главен булевард, тя се стараеше да е близо до Каол. Той бе настоявал да u помогне с Арчър. Да го покани днес бе най-невинният начин да се отърве от присъствието му. Бе настояла той да носи обикновени дрехи, а не униформата си на капитан.

Според него това означаваше да цъфне в черна туника.

За щастие, никой не им обърна внимание - имаше прекалено много хора и прекалено много магазини. Тя обожаваше този булевард, на който можеше да купиш и продадеш всичко на този свят. Бижута, шапки, дрехи... Каол не я изненада и мина покрай всичките витрини все едно бяха пътни знаци. Дори не погледна към прекрасните неща, които предлагаха.

Както обикновено, пред „Уилоус“ - чайната, в която Арчър обядваше - се бе насъбрала тълпа. Той, изглежда, се хранеше всеки ден тук в компанията на други мъже, които работеха като платени любовници. Това, че и повечето богати матрони на Рифтхолд идваха, никак не вредеше.

Когато наближиха чайната, тя хвана Каол за ръката.

- Ако нахлуеш вътре с поглед, който подсказва, че искаш да пребиеш някого -хвана го под ръка тя, - всички ще разберат, че нещо не е наред. Не говори с него, умолявам те. Аз ще го очаровам.

- Значи си ме взела за украшение - повдигна вежди Каол.

- Да, и трябва да си благодарен, задето оценявам качествата ти на моден аксесоар.

Той изсумтя под нос нещо, което бе сигурна, че не иска да чуе, но въпреки това забави ход и крачката му стана почти елегантна.

Пред купола на чайната имаше скъпи каляски, от които слизаха различни хора. Селена и Каол също бяха имали възможността, а и трябваше да наемат каляска, предвид ужасния мраз и подгизналата u рокля. Като последната глупачка тя бе решила, че иска да се разходи, хванала капитана на стражата под ръка, макар и през цялото време да се оглеждаше по ъглите на уличките за спотайваща се заплаха. Като се замисли, с каляската щеше да влезе в „Уилоус“ доста по-ефектно.

Входът бе ограничен само за членове. Селена бе пила чай там няколко пъти много отдавна, благодарение на името Аробин Хамел. Още помнеше звъна на порцеланови чаши, клюките, боядисаната в цвят на мента зала и високите прозорци, които гледаха към прекрасна градина.

- Няма да влизаме вътре - отсече Каол.

Тя му се усмихна лукаво.

- Не ми казвай, че си уплашен от няколко баби и подхилкващи се девойки.

Той я погледна кръвнишки, а тя го потупа по ръката.

- Не ме ли слушаше, докато ти обяснявах плана? Ще се престорим, че си чакаме масата. Не се паникьосвай. Няма да те дам на ужасните старици.

- Следващата тренировка - рече той, докато минаваха покрай тълпа красиво облечени жени - ми напомни да те ступам.

Една възрастна жена се сепна, когато чу тези думи и Селена трябваше да я погледне извинително, все едно иска да каже: „Мъже!“. А след това заби нокти в дебелата туника на Каол и изсъска:

- Тук идва моментът, в който трябва да млъкнеш и да се преструваш на глупаво украшение. Не би следвало да е много трудно.

Той я ощипа в отговор и това u подсказа, че на следващата тренировка горко ще съжалява за днешния ден. Въпреки това се ухили.

След като намери местенце под стълбите, които водеха към двойните врати, Селена погледна джобния си часовник. Арчър бе започнал обяда си в два и обикновено приключваше след час и половина, което означаваше, че ще се появи всеки момент. Тя направи голямо шоу, като се престори, че тършува в мъничкото си портмоне, а Каол, слава на боговете, не каза нищо. Само наблюдаваше младите жени наоколо, все едно са особено опасни зверове, които всеки миг могат да го нападнат.

Минаха няколко минути, а пръстите u изтръпнаха в ръкавиците. Хората продължиха да влизат и излизат от чайната, така бързо, че никой не забеляза, че двамата само стоят отпред и не влизат. Тогава обаче входните врати се разтвориха и Селена видя кичури бронзова коса и ослепителна усмивка, които я накараха да се раздвижи.

Каол изигра ролята си с неподозирано майсторство, като я приближи до стълбите, докато...

- Ох! - извика тя, щом се блъсна в широкото, мускулесто рамо.

Каол даже я побутна към него, като положи ръка на гърба u, за я задържи да не падне по стълбите. Тя погледна напред изпод мигли и тогава...

Премигване. Второ премигване.

- Лена? - усмихна се красавецът.

Според плана тя също трябваше да се усмихне, но когато чу прякора, който u бе измислил...

- Арчър!

Почувства как Каол се напряга, но дори не си направи труда да го погледне. Не беше много лесно да свалиш поглед от Арчър, който си оставаше най-красивият мъж, когото е виждала. Не просто хубав. Красив. Кожата му изглеждаше златиста дори посред зима, а зелените му очи...

„Богове, в името на Уирда, спасете ме.“

Устата му също бе същинско произведение на изкуството, едновременно чувствена и мека, приканваща към целувка.

Арчър поклати глава, все едно излиза от транс.

- Трябва да се дръпнем от стълбите - протегна той силната си ръка към улицата долу, - освен ако със спътника ти нямате резервация...

- И без това подранихме - каза тя, като пусна Каол и се върна на улицата. Арчър я последва и тя огледа дрехите му - майсторски ушити туника и панталони, високи до коленете ботуши, тежък плащ. Всяка от тях демонстрираше богатството му, но така, че да шепти, вместо да крещи. За разлика от типичното жиголо, което излъчваше нежност и кич, Арчър винаги го играеше мъжкар. Имаше широки рамене и мускулесто тяло, усмивка, която сякаш подсказваше, че знае всичко. Дори красивото му лице излъчваше мъжество, което я караше да забравя какво е искала да каже.

Но самият Арчър също сякаш бе изгубил ума и дума, когато двамата застанаха един срещу друг на улицата, на няколко крачки от шумната тълпа.

- Мина доста време - усмихна се той отново.

Каол остана зад нея, без да казва нищо. И без да се усмихва.

Арчър пъхна ръце в джобовете си.

- Едвам те познах. Беше малко момиче, когато те видях за последно. Беше... богове. Беше на тринайсет.

Не можа да се сдържи и измърка в отговор, пърхайки с клепки:

- Но вече не съм тринайсет.

Арчър се усмихна чувствено и я изгледа от глава до пети, преди да отвърне:

- И на мен така ми се струва.

- Но и ти си заякнал - върна му жеста тя и го огледа одобрително.

- Професионално изкривяване - ухили се Арчър. Наклони глава на една страна и премигна с прекрасните си очи към Каол, който вече стоеше скръстил ръце. Не бе забравила колко добър е Арчър в улавянето на детайли. Това вероятно бе една от причините да стане най-изтъкнатото жиголо в Рифтхолд и опасен съперник на Селена в тренировките в Асасинската крепост.

Тя се взря в Каол, но той не забеляза, тъй като бе зает да гледа лошо към Арчър.

- Той знае всичко - рече тя. Напрежението напусна Арчър, но с него си отидоха и изненадата, и веселието, заменени от странно съжаление.

- Как се измъкна? - попита внимателно Арчър. Не спомена нито професията и, нито лагера на смъртта в Ендовиер, въпреки думите и, че Каол знае истината.

- Пуснаха ме. По нареждане на краля. Вече работя за него.

Арчър отново погледна към Каол, а Селена приближи жиголото.

- Той ми е приятел - каза меко тя. Страх или подозрение прочете в очите му? И дали защото бе бунтовник и криеше нещо, или просто защото се бе превърнала в слугиня на тиранина? Тя се постара да остане спокойна и отпусната, все едно наистина е попаднала случайно на стар приятел.

- Аробин знае ли, че си се върнала? - попита Арчър.

Това беше въпрос, за който не бе подготвена и който не искаше да чува.

- Той има очи навсякъде - сви рамене тя. - Ще се изненадам, ако не знае.

- Съжалявам - кимна тъжно Арчър. - Чух за Сам и за това, което се е случило в къщата на Фаран. - Той поклати глава и притвори очи. - Просто... съжалявам.

Сърцето и се сви от думите му, но кимна.

- Благодаря ти.

Постави длан върху ръката на Каол, внезапно изпитала нужда да го докосне, да е сигурна, че той още е там. Трябваше да спре да говори за това. Въздъхна и се престори, че стъклените врати са и интересни.

- Трябва да влизаме - излъга тя и се усмихна на Арчър. - Знам, че в Крепостта бях една малка досадница, но... би ли искал да вечеряме утре? Имам свободна вечер.

- И тогава си имаше своите добри моменти - отвърна на усмивката и Арчър. - Ще трябва да разместя някои ангажименти, но да, ще се радвам. - Той бръкна под плаща си и извади пъстра картичка, на която бяха изписани името и адресът му. -Просто кажи кога и къде и ще бъда там.

Селена остана смълчана, след като Арчър си тръгна, а Каол не я заговори, макар да имаше да u казва много неща.

Но не знаеше дори откъде да започне.

По време на целия разговор не бе спрял да мисли за това как иска да размаже красивата мутричка на Арчър в каменната сграда.

Каол не беше глупав. Знаеше, че не всичките u усмивки и изчервявания са престорени. И макар да не бе обвързан с нея - а и връзка между двамата да бе възможно най-глупавият ход, който можеше да направи, - идеята, че Арчър може да я съблазни, го изкушаваше да хвърли един бой на жиголото.

Вместо да се отправи към замъка, Селена тръгна към богаташкия квартал в сърцето на града, без да бърза. След половин час тишина Каол прецени, че вече се е успокоил достатъчно, за да говори възпитано.

- Лена? - попита той.

Относително възпитано.

Златните искрици в тюркоазените u очи засияха на следобедното слънце.

- От всичко, което си казахме, това ли те притесни най-много?

Всъщност да. Уирда му бе свидетел, беше ужасгн.

- Когато каза, че го познаваш, нямах представа, че сте били толкова... близки.

Той усети как пак побеснява и си наложи да се успокои. Дори да бе омаяна от красотата му, все пак щеше да го убие, напомни си.

- Да, и това ще ми позволи да науча повече за бунтовниците - каза тя, докато разглеждаше скъпите къщи, покрай които минаваха. Улиците в тази част на града бяха спокойни въпреки шумотевицата само на няколко преки от тях. - Той е от малцината, които наистина ме харесват, знаеш ли. Или поне така беше преди няколко години. Няма да е трудно да разбера какви точно са плановете срещу краля и кои са останалите в съзаклятието.

Трябваше да се срамува, че е доволен от това, че тя ще го убие. Смяташе се за по-добър човек и съвсем не за ревнив.

А и боговете му бяха свидетели, че двамата с Арчър не бяха любовници. Бе видял изражението на лицето u, когато жиголото спомена Сам.

Самият той бе чул между другото за смъртта на Сам Кортланд. Не знаеше, че двамата със Селена са били заедно, че Селена... го е обичала толкова силно. В нощта, когато я бяха хванали, тя не бе излязла за пари. А за отмъщение за загуба, каквато Каол не можеше и да си представи.

Минаха надолу по улицата, а тя остана притисната до него. Той сподави порива да я прегърне по-силно.

- Каол? - каза тя след няколко минути.

- Хм?

- Разбра, че ненавиждам да ме нарича Лена, нали?

Той се усмихна и изпита леко облекчение.

- Значи следващия път, когато поискам да те подразня...

- Не си го и помисляй.

Усмивката му се разшири, а когато тя му се усмихна в отговор, облекчението прерасна в чувство, от което в стомаха му запърхаха пеперуди.

8

Бе планирала да изкара остатъка от деня, като следи Арчър от разстояние, но след като излязоха от чайната Каол я информира, че кралят е изискал присъствието u като страж по време на официалната вечеря днес. Можеше да измисли хиляди извинения, за да откаже, но така само щеше да привлече ненужно внимание към себе си. Ако наистина планираше да изпълни молбата на Елена, кралят и цялата му империя трябваше да са сигурни, че тя е техен верен слуга.

Официалната вечеря се състоя в Голямата зала и Селена трябваше да положи огромно усилие, за да не се втурне към дългата маса в центъра и да награби с пълни шепи храната от чиниите на събралите се съветници и аристократи. Печено агне, поръсено с мащерка и лавандула, патица в портокалов сос, фазан с лук...

Наистина не беше честно.

Каол я сложи на пост до една колона в близост до стъклените врати. Макар да не носеше униформата на кралски страж със златен уивърн на гърдите, тя не се отличаваше от останалите, тъй като също бе облечена в черни дрехи. Поне бе на достатъчно разстояние от тях, че да не чуят как u къркори стомахът.

Другите маси също бяха наредени. Около тях бяха по-нисшите благородници, поканени на събирането. Всички бяха облечени безупречно. Вниманието им бе насочено към централната маса, където кралят и кралицата седяха заедно с най-приближените си аристократи. Грубоватият херцог Перингтън също беше там, недалеч от Дориан и Роланд, които говореха с останалите надменни и напудрени мъже от Кралския съвет. Тези хора бяха изсмукали кръвта на владенията си, за да се облекат за пред тиранина.

Но пък точно тя едва ли имаше право да ги съди.

Макар да се опитваше да избегне да поглежда към краля, всеки път, щом спреше очи на него, се чудеше защо му е да събира тези глупаци на едно място. Не разбра обаче нищо, а и не мислеше, че той би бил толкова глупав, че да разкрие истинските си планове пред тези хора.

Каол бе до най-близката до стола на краля колона. Очите му шареха навсякъде, постоянно нащрек. Бе събрал най-верните си хора тази нощ. Сякаш не разбираше, че никой не е такъв самоубиец, че да нападне краля на такова събитие. Бе се опитала да му обясни това, но Каол само u каза да не прави пакости.

Все едно u се умираше!

Вечерята приключи, когато кралят се изправи и се сбогува с гостите. Кралица Джорджина послушно и тихо го последва извън Голямата зала. Другите гости останаха, но вече започнаха да се разхождат от маса на маса, като разговаряха много по-спокойно, отколкото в присъствието му.

Дориан стана на крака, а Роланд го последва. Двамата заговориха три изключително красиви придворни дами. Роланд каза нещо, което разсмя момичетата и ги накара да се изчервят, а устните на Дориан се разтеглиха в усмивка.

Не можеше да хареса Роланд. Нямаше причини да е срещу него, освен усета си и разказа на Каол, но... нещо в изумрудените му очи я караше да иска да придърпа Дориан настрана от него. Престолонаследникът играеше на ръба, осъзна Селена. От него се изискваше да бъде любезен с определени хора. Може би тя трябваше да поговори с Каол за това.

Намръщи се. Ако кажеше на Каол, само щеше да усложни нещата. Може би трябваше да предупреди Дориан след вечеря. Бе прекратила романтичната им връзка, но все още я бе грижа за него. Наистина бе женкар, но иначе отговаряше на всички изисквания за принц. Бе интелигентен, чаровен и добронамерен. Защо Елена не се бе обърнала към него за помощ?

Не беше възможно Дориан да знае какво замисля баща му. Нямаше да се държи така, ако подозираше, че се готви нещо злокобно. И може би не трябваше и да научава.

Но каквото и да чувстваше Селена към него, Дориан щеше да стане владетел. Вероятно някой ден баща му щеше да разкрие силите си и да го принуди да избере какъв владетел иска да бъде. Тя обаче не бързаше да изправя принца пред този избор. Все още не. Можеше само да се моли, че ще е по-добър от баща си.

Дориан знаеше, че Селена го наблюдава. Току поглеждаше към него по времето на цялата иначе доста тягостна като настроение вечеря. Не спираше обаче да гледа и към Каол и всеки път, щом го зърнеше, лицето u се променяше - ставаше по-меко и някак замечтано.

Тя се облегна на колоната до стъклените врати и почисти ноктите си с кинжал. Слава на Уирда, че баща му си беше излязъл, тъй като щеше да я наругае за това.

Роланд каза нещо на трите момичета пред тях - чиито имена Дориан чу и моментално забрави, - а те отново се разсмяха. Роланд определено му съперничеше по чар, а и изглеждаше, че майка му е дошла с него, за да му намери булка - имотно момиче, което да добави богатствата си към тези на Мий. На Дориан обаче не му трябваше да го разпита, за да разбере, че до сватбата си Роланд щеше максимално да се възползва от предимствата да живее като млад благородник в кралския замък.

Докато го слушаше как флиртува, Дориан не знаеше дали иска да го фрасне, или просто да си тръгне. Животът сред празноглавите придворни обаче го бе калил и затова той се задоволи само с това да изглежда изключително отегчен.

Погледна отново към Селена, само за да я завари как зяпа Каол, който от своя страна наблюдаваше Роланд. Селена усети погледа му и вдигна очи към него.

Нищо. Никаква емоция. Дориан усети как се изнервя, така бързо, че не можеше да запази самообладание. Особено когато тя отново отмести поглед към капитана. И продължи да се взира в него.

Достатъчно.

Без да си прави труда да казва довиждане на Роланд или на момичетата, той излезе от Голямата зала. Имаше си по-големи грижи от това какво чувства Селена към приятеля му. Той бе престолонаследникът на най-голямата империя в света.

Цялото му съществуване бе свързано с короната и със стъкления трон, на който един ден щеше да седне. Селена бе приключила нещата между тях именно заради короната и трона - понеже искаше свобода, която той не можеше да u даде.

- Дориан - извика някой, когато той излезе в коридора. Не му трябваше да се обръща, за да разбере, че е Селена. Тя го настигна с лекота, въпреки че той крачеше бързо и нервно, при това без да го осъзнава. Не знаеше накъде отива, само че трябваше да излезе от Голямата зала. Тя го докосна по лакътя и той се намрази заради удоволствието, което изпита от това.

- Какво искаш? - попита я. Излязоха от претъпканите коридори и Селена го дръпна за лакътя, принуждавайки го да забави ход. - Какво не е наред?

- Какво може да не е наред?

А всъщност искаше да я попита откога желае него. Мразеше се, задето му пука. Мразеше всеки миг, който бе прекарал с нея.

- Изглеждаш все едно би размазал някого в стената.

Той повдигна вежда. Бе сигурен, че не е направил гримаса.

- Когато се ядосаш - обясни му тя, - очите ти стават... студени. Като стъклени.

- Добре съм си.

Продължиха да вървят, а тя остана зад него, следвайки го към... мястото, на което щеше да отиде. Библиотеката, реши той, като зави по един коридор. Щеше да се скрие в кралската библиотека.

- Ако имаш да ми казваш нещо - изрече той провлачено, сподавяйки гнева си, -просто го направи.

- Нямам доверие на братовчед ти.

Той се спря. Бляскавият коридор около тях бе празен.

- Та ти дори не го познаваш!

- Наречи го инстинкт.

- Роланд е безобиден.

- Може би. А може би не. Той обаче си има свои цели, а ти си твърде умен, за да се оставиш да бъдеш пионка, Дориан. Не забравяй, че той е от Мий.

- И какво от това.

- Мий е малък незначителен крайморски град. Роланд няма много какво да губи, но за сметка на това има много какво да спечели. Такива хора са опасни. Безпощадни. Ако може, ще те използва.

- Свикнал съм. По същия начин един асасин от Ендовиер ме използва, за да стане шампион на краля.

- Така ли мислиш? - сви устни тя.

- Не зная какво да мисля - извърна се той.

Тя изръмжа. Наистина му изръмжа.

- Тогава нека ти кажа какво мисля аз, Дориан. Свикнал си да получаваш всичко наготово. Включително хората. И понеже веднъж стана така, че не получи, каквото искаше...

Той се извърна към нея.

- Та ти не знаеш какво исках. Дори не ми даде шанс да ти кажа.

- Не ми се води този разговор точно сега - завъртя очи тя. - Дойдох да ти кажа да държиш този свой братовчед под око. На теб явно не ти пука. Не очаквай тогава на мен да ми пука, когато се събудиш в ролята на марионетка. Ако вече не си такава! Той отвори уста. Беше толкова ядосан, че искаше да удари по стената.

Селена обаче вече му бе обърнала гръб.

Селена застана пред килията на Калтейн Ромпие.

Някога красивата дама се бе свила до стената. Роклята u бе подгизнала, а черната u коса бе разрошена и сплъстена. Бе заровила лице в ръцете си, но Селена виждаше, че кожата u е мокра от пот и има нездрав сивкав оттенък. А миризмата...

Не бе я виждала от дуела, от деня, в който Калтейн бе сипала отрова във водата u, така че да загине в ръцете на Каин. Когато го победи, Селена бе напуснала, без да стане свидетел на писъците u. Бе изтървала момента, в който Калтейн бе признала, че я е отровила, подмамена от приятеля си херцог Перингтън. Херцогът, естествено, бе отрекъл, и сега Калтейн бе хвърлена тук в очакване на наказанието си.

Два месеца по-късно изглеждаше, че все още не знаят какво да правят с нея.

Или че не им пука.

- Здравей, Калтейн - каза тихо Селена.

Калтейн вдигна глава и тъмните u очи засияха, щом я разпозна.

- Здравей, Селена.

9

Селена приближи решетките. В килията имаше кофа с вода, кофа за облекчаване, трохите от последното ядене на затворничката и влажна купа сено, оформена в груб сламеник. Това бе всичко, което бяха дали на Калтейн.

„Всичко, което заслужава.“

- Дошла си да ми се подиграваш? - Гласът и, някога мелодичен и изтънчен, сега звучеше като дрезгав шепот. Тук долу бе леденостудено. Бе цяло чудо, че Калтейн още не се е разболяла.

- Имам някои въпроси към теб - каза Селена, като умишлено говореше тихо. Стражите не я бяха питали нищо, когато слезе в тъмниците, но не искаше да ги слушат какво говорят.

- Заета съм днес - усмихна се Калтейн и се облегна на каменната стена. - Защо не дойдеш утре?

Изглеждаше много по-млада сега, когато бе разпуснала косата си. Селена осъзна, че едва ли е много по-голяма от нея. Асасинът приклекна и подпря ръка на решетките, за да запази равновесие.

Металът бе студен като лед.

- Какво знаеш за Роланд Хавилиард?

- На посещение ли е дошъл? - загледа се в тавана Калтейн.

- Назначиха го за кралски съветник.

Тъмните като нощта очи на Калтейн срещнаха тези на Селена. В тях се четеше спотаена лудост, но също и безкрайна умора.

- Защо ме питаш за него?

- Защото искам да знам дали може да му се има доверие.

- Не можеш да имаш доверие никому - изсмя се немощно Калтейн, - най-малкото на Роланд. Нещата, които съм чувала за него, биха погнусили дори и теб. Предполагам.

- Какво например?

- Измъкни ме от тази клетка и ще ти кажа - озъби се в усмивка Калтейн.

- Ами ако вляза вътре и намеря начин да проговориш? - усмихна се в отговор Селена.

- Недей - прошепна Калтейн и се размърда така, че Селена да види синините по китките и. Приличаха на следи от ръце и асасинът усети как я полазват тръпки.

- Стражата отвръща поглед, когато Перингтън ме посещава - скри ръце в роклята си Калтейн.

- Съжалявам - прехапа устни Селена. Бе искрена.

Трябва да каже това на Каол при следващата им среща. Да му обърне внимание за нощната стража.

Калтейн облегна буза на коляното си.

- Той съсипа всичко и дори не знам защо. Можеше просто да ме прати у дома.

Гласът u прозвуча по начин, който бе смразяващо познат на Селена от престоя u в

Ендовиер. Завладееха ли спомените и болката Калтейн, нямаше да има начин да се разговаря с нея.

- Беше близка с Перингтън - прошепна тихо Селена. - Научи ли нещо за плановете му?

Това бе опасен въпрос, но ако някой знаеше нещо, това бе Калтейн. Момичето обаче остана загледано в нищото и не отговори.

Селена се изправи.

- Късмет.

Калтейн само потрепери и скри ръце под мишниците си.

Трябваше да я остави да замръзне, да умре за това, което бе опитала да u направи. Да излезе от тъмниците с усмивка, защото поне веднъж бяха затворили правилния човек.

- Пускат гарваните тук - започна да мърмори Калтейн, повече на себе си, отколкото на Селена, - а главоболията ми стават все по-лоши и по-лоши. Навсякъде плющят черни криле.

Селена запази лицето си безизразно. Не чуваше никакви гарвани - нямаше грачене, а още по-малко плющене на криле. И да имаше такива, бе невъзможно да долетят толкова надълбоко в подземията.

- Какво имаш предвид?

Калтейн обаче вече се бе свила на кравай и се мъчеше да запази колкото се може повече топлина в себе си. Селена не искаше и да помисля колко студена е килията нощем и добре помнеше какво е да се свиеш така в отчаян копнеж за малко топлинка, без да знаеш дали ще се събудиш на следващата сутрин, или мразът ще те вкочани в мрака.

Без да му мисли, Селена свали черното си наметало и го хвърли през решетките, като се прицели внимателно, за да избегне засъхналото повръщано по камъните. Бе чула, че момичето е пристрастено към опиума. Да я затворят без необходимата доза бе като да я подлудят нарочно, а тя и преди това бе почти луда.

Калтейн се загледа в наметалото в скута си, а Селена се завъртя, за да се изкачи по тесния мразовит коридор и да достигне топлите и светли горни етажи.

- Понякога - рече тихо Калтейн и Селена спря. - Понякога си мисля, че нарочно ме доведоха тук. Не за да се омъжа за Перингтън, а заради нещо друго. Да ме използват за нещо.

- За какво?

- Така и не ми казват. Когато идват тук долу, не ми казват нищо, а и аз не мога да си спомня. Всичко е... отломки. Парчета от счупено огледало, всяко - с различно отражение.

Тя бе луда. Селена сподави порива да отвърне с нещо язвително, като си спомни синините по китките u.

- Благодаря ти за помощта.

Калтейн се уви с плаща на Селена.

- Нещо идва - прошепна тя, - аз трябва да го поздравя.

Селена издиша, без да осъзнава, че беше затаила дъха си. Този разговор не водеше доникъде.

- Довиждане, Калтейн.

Момичето се изсмя тихо. Звукът последва Селена дълго след като остави мразовития затвор зад гърба си.

- Копелета гадни - излая Нехемия и стисна чашката си с чай толкова силно, че Селена се уплаши да не я счупи. Двете седяха на леглото и, а помежду им бе сервирана голяма закуска. Лапичка наблюдаваше всяка тяхна хапка, готова да изяде всичко, което изпадне. - Как може стражите да и обръщат гръб? Как може да я държат в такива условия? Та тя е придворна! Щом с нея се отнасят така, кой знае какви са условията за престъпниците от другите класи!

Нехемия се спря и погледна извинително към Селена.

Селена сви рамене и поклати глава. След срещата си с Калтейн бе излязла да проследи Арчър, но започна такава снежна буря, че видимостта стана нулева. След час преследване из заснежения град, тя се предаде и се прибра в замъка.

Бурята бе продължила цяла нощ. Натрупа дебела снежна покривка, която попречи на Селена да тича сутринта с Каол. Затова бе поканила Нехемия на закуска в леглото, а принцесата - която вече бе намразила снега - с радост дойде в покоите и и скочи в топлите завивки.

Нехемия остави чая си настрана.

- Трябва да кажеш на капитан Уестфол за това как се отнасят с нея.

Селена изяде кифличката си и се облегна на възглавниците.

- Вече го направих. Зае се с проблема.

Не спомена, че след като се върна в спалня си, където Селена четеше, Каол бе с окървавени кокалчета, раздърпана риза и студен блясък в очите, който и подсказа, че в стражата на тъмниците ще има сериозни промени и нови назначения.

- Знаеш ли - рече Нехемия, като нежно избута с крак Лапичка, която се опитваше да си открадне храна от чинията и, - някога придворните не са били такива. Имало е времена, в които хората са ценели верността и лоялността и са служели на владетеля си от уважение, а не от страх.

Тя поклати глава и златните накити по китките и издрънчаха. Лешниковата и кожа изглеждаше гладка и прекрасна на утринното слънце. На Селена и се стори несправедливо, че Нехемия изглежда толкова добре дори рано сутрин.

- Мисля, че това достойнство е угаснало в Адарлан преди много поколения, но преди Терасен да бъде завзет, кралският двор там беше за пример - продължи Нехемия. - Баща ми разказваше истории за воините и благородниците, служили на крал Орлон, за невероятната им сила и вярност. Затова кралят на Адарлан се прицели първо в Терасен. Понеже бе най-силното кралство и понеже ако Терасен бе имал шанса да се подготви за война, Адарлан щеше да бъде унищожен. Баща ми все още твърди, че ако Терасен се надигне, би имал шанса да се превърне в истинска заплаха за Адарлан.

Селена се приведе към огнището.

- Зная - успя да отвърне тя.

- Дали такъв двор ще се появи отново? - обърна се към нея Нехемия. - Не само в Терасен, но някъде другаде? Чувала съм, че придворните във Вендлин пазят старата традиция, но те са от другата страна на океана и не ни помагат. Когато кралят ни зароби, погледнаха настрани и все още отказват да ни помогнат.

Селена си наложи да изсумти и да махне с ръка.

- Това са много тежки разговори за закуска. - След това напълни устата си със сандвич. Когато се осмели да погледне към Нехемия, видя, че изражението на принцесата остава изпитателно. - Някакви новини за краля?

Нехемия изцъка с език.

- Само това, че е включил онзи келеш Роланд в съвета си, а на Роланд е възложено да опитоми мен. Явно съм била груба с министър Мълисън, съветника, отговарящ за лагера на смъртта в Калакула. Предполага се, че Роланд трябва да ме предразположи.

- Не знам за кого да ми е жал повече - за теб или за Роланд...

Нехемия понечи да я перне и Селена се разсмя, отбивайки удара и. Лапичка използва разсейването им, за да си отмъкне парче бекон от подноса, а Селена се развика:

- Ах, ти, крадла такава!

Кученцето обаче бързо скочи от леглото, отиде до камината и загледа нахално право към Селена, докато изяждаше бекона.

Нехемия се разсмя и Селена се присъедини към нея, преди да подхвърли на Лапичка още едно парче бекон.

- Хайде да лежим целия ден - предложи Селена и се протегна обратно на купчината възглавници и завивки.

- Ще ми се да можех - въздъхна тежко Нехемия, - но, уви, имам друга работа.

„Както и аз“ - осъзна Селена. Трябваше да се приготви за вечерята с Арчър.

10

Дориан потръпна, докато влизаше в кучкарника и изтръскваше снега от червеното си наметало. Зад него Каол се опита да стопли длани с дъха си. Двамата младежи влязоха навътре, а сеното хрущеше под краката им. Дориан мразеше зимата -нетърпимия студ и това, че ботушите му сякаш винаги бяха влажни.

Бяха избрали да влезнат в замъка през кучкарника, понеже бе най-лесният начин да избегнат десетгодишния брат на Дориан, който се бе върнал от училище тази сутрин и вече бе започнал да раздава заповеди на всички, имали нещастието да се озоват на пътя му. Холин никога не би ги потърсил тук. Той мразеше животните.

Продължиха сред какафонията от лай и скимтене, а Дориан постоянно спираше, за да погали любимите си хрътки. Можеше да изкара целия ден тук - дори и само за да избегне пира по случай завръщането на Холин.

- Не мога да повярвам, че мама го върна от училище - промърмори той.

- Искала е да види сина си - отвърна Каол, докато все още разтриваше ръцете си, макар в кучкарника да бе много по-топло, отколкото навън. - А и с този бунт, който назрява срещу баща ти, Холин трябва да му е под око, докато нещата се наредят.

„Докато Селена избие предателите“ - бе това, което Каол нямаше нужда да изрича.

Дориан въздъхна.

- Дори не искам да си представям какъв абсурден подарък му е измислила мама. Помниш ли последния?

Каол се ухили. Бе трудно да забравят последния подарък, който Джорджина направи на сина си - четири бели понита с миниатюрна златна каляска, която Холин да управлява сам. Бе изпотъпкал половината цветя в любимата градина на кралицата.

Каол се отправи към вратата в далечния край на кучкарника.

- Знаеш, че не можеш да го избягваш вечно.

Дориан виждаше, че дори докато говори, очите на капитана следят за възможна заплаха. След толкова години Дориан бе свикнал с това, но то все още нараняваше гордостта му.

Минаха през стъклените врати и влязоха в замъка. За Дориан коридорът бе топъл и светъл. Цветя и вечнозелени венци украсяваха арките и масите. Но за Каол това вероятно бе място, в което може да се е спотаил враг.

- Може да се е променил през последните няколко месеца. Да е пораснал -предположи Каол.

- Така каза и миналото лято и едва не му избих зъбите.

- Слава на Уирда, че моят брат никога не смееше да ми отговаря - поклати глава Каол.

Дориан се опита да прикрие изненадата си. Откак преди години Каол бе абдикирал от титлата на наследник в Аниел, не бе виждал семейството си и рядко говореше за тях.

Дориан с радост щеше да убие бащата на Каол заради това, че му бе отнел наследството, и дори отказваше да се вижда с него, когато той идваше на аудиенция при краля в Рифтхолд. Каол никога не се оплакваше, но престолонаследникът знаеше, че всичко това го наранява.

- Напомни ми защо трябва да отида на тази вечеря? - шумно въздъхна Дориан.

- Защото татко ти ще убие и двама ни, ако не се покажеш да поздравиш брат си.

- Може и да наеме Селена за тази работа.

- Тя е заета тази вечер. Има среща с Арчър Фин.

- Не трябваше ли да го убива?

- Иска да получи информация от него. - Настъпи тишина. - Не го харесвам.

Дориан се скова. Бяха успели поне един следобед да не говорят за нея. И през тези няколко часа нещата бяха все едно нищо помежду им не се е променило. Само дето беше.

- Не смятам, че трябва да се плашиш от Арчър. Няма да ти я открадне. Всъщност до края на месеца трябва да е мъртъв.

Думите му прозвучаха по-остро и студено, отколкото искаше.

- Затова ли, мислиш, се безпокоя? - погледна го косо Каол.

„Да. И е очевидно за всички, освен за вас двамата.“

Той обаче не искаше да води този разговор с Каол, а и Каол със сигурност не искаше да говори за това с него, затова Дориан просто сви рамене.

- Тя ще се оправи, а ти ще се смееш сам на себе си, че си се безпокоил. Колкото и добре да е охраняван Арчър, тя неслучайно стана кралски шампион, нали така?

Каол кимна, ала Дориан прочете тревогата в очите му.

Селена знаеше, че алената рокля е леко скандална. Знаеше също, че изобщо не е подходяща за зимата, предвид широкото деколте и разголения гръб. През черните дантели дори се виждаше, че не носи корсет.

Арчър Фин обаче винаги бе харесвал дръзките жени, които предизвикват модата. А тази рокля с прилепналите корсаж и ръкави, и елегантната пола, падаща на вълни, бе нова и различна.

Затова, когато едва не се сблъска с Каол на излизане от покоите си, не остана изненадана, че той спря на място и премигна. Два пъти.

- Здравей и на теб! - усмихна му се Селена.

Каол остана на прага, а бронзовите му очи огледаха нея и роклята и. От глава до пети и обратно.

- Не те пускам с това.

Тя изсумтя и мина покрай него, като нарочно му разкри още по-провокативния си гръб.

- Не зависи от теб.

Каол тръгна подире и, докато тя се отправи към предната порта и очакващата я каляска.

- Ще настинеш до смърт.

- Не и с това - уви се тя в хермелиновото си палто.

- Поне оръжия носиш ли?

Тя слезе надолу по главното стълбище, което водеше към входната зала.

- Да, Каол, нося. Нося тази рокля, понеже искам Арчър да ме попита същото. Да реши, че нямам такива.

И наистина, по краката u имаше ножове, а фибите, които образуваха къдрава вълна в косата u, бяха дълги и остри. Предоставени u, за нейна радост, от Филипа, която бе казала, че не u прилича „да се разхожда със стоманени неща между гърдите“.

- О! - каза само Каол. Стигнаха главния вход в тишина, а когато приближиха огромните двойни врати, водещи към двора, Селена си сложи ръкавиците. Канеше се да излезе, когато Каол я хвана за рамото.

- Пази се - каза той, докато разглеждаше каляската, кочияша и лакея. Явно получиха одобрението му. - Не се излагай на риск.

- С това си вадя хляба.

Не трябваше да му разправя за това как са я хванали, да му позволява да я вижда уязвима. Сега щеше да се страхува за нея, да се съмнява в уменията u. Да я дразни до безкрай. Тя не знаеше защо го прави, но се отърси от допира му и изсъска.

- До утре!

Той изтръпна, все едно бе ударен, и се озъби.

- Как така до утре?

Глупавият гняв я обзе отново и тя се усмихна бавно.

- Ти си умно момче - каза и тръгна към каляската. - Сети се сам.

Каол продължи да я гледа, все едно не я познава. Бе напълно неподвижен. Не можеше да го остави да я мисли за ранима, глупава или неопитна. Не и след като бе пожертвала толкова много, за да стигне до тук. Може би не трябваше да го допуска до себе си. От идеята, че той я смята за слаба и че иска да я защити, u идеше да счупи нечия глава.

- Лека нощ - каза тя и преди да успее да осмисли какво всъщност е казала, се качи на каляската и отпътува.

После щеше да мисли за Каол. Сега трябваше да се съсредоточи върху Арчър и да измъкне истината от него.

Арчър я чакаше в специален ресторант, често посещаван от елита на Рифтхолд. Повечето от масите вече бяха заети, а скъпите дрехи и бижута на посетителите блестяха на слабата светлина.

Докато слугата на входа u помагаше да съблече палтото си, тя направи така, че Арчър да може да огледа хубаво разголения u гръб през черните дантели - които от своя страна скриваха белезите от Ендовиер. Усети, че и слугата я зяпа, но се направи, че не забелязва.

Арчър въздъхна и тя се обърна към него, за да види как клати глава широко ухилен.

- Красива, ослепителна... това са думите, които търсиш - каза тя и го хвана за ръката, а слугите ги упътиха към маса в една от нишите в богато украсената зала.

Арчър прокара пръст по червеното кадифе на ръкава u.

- Радвам се, че вкусът ти се е развил със самата теб. Както изглежда, и арогантността ти.

Тя и без това щеше да се усмихне. Поне така си каза.

Когато седнаха, им изрецитираха менюто и те поръчаха вино, а Селена установи, че се е загледала в красивото му лице.

- Та - каза тя и се облегна назад, - колко дами искат да ме убият заради това, че съм те заела за тази вечер?

- Ако ти кажа - засмя се тихо той, - ще побегнеш обратно към замъка.

- Още ли си се радваш на такова внимание?

Арчър махна с ръка и отпи от виното си.

- Още дължа пари на Кларис - каза той, споменавайки името на най-влиятелната мадам в столицата, - но... да. - Очите му заблещукаха весело. - А твоят сърдит приятел? Трябва ли да си пазя гърба от него?

Бе танц, прелюдия към онова, което предстоеше. Тя му намигна.

- Той е достатъчно умен, за да знае, че не може да ме заключи.

- Уирда да е на помощ на човека, който опита. Още помня каква фурия беше.

- А аз мислех, че си ме намирал за сладка.

- Сладка, да... като малкото на пума.

Тя се разсмя и отпи малко от виното си. Трябваше да остане трезва. Когато остави чашата си на масата, видя, че Арчър отново я удостоява с тъжния преценяващ поглед, който u бе отправил вчера.

- Мога ли да попитам как стана така, че работиш за него?

Знаеше, че има предвид краля. И знаеше, че не са единствените хора в ресторанта. От Арчър щеше да излезе добър убиец.

Може би подозренията на краля не бяха толкова безпочвени.

Тя обаче се бе подготвила и за този, и за други въпроси, затова само се усмихна злокобно:

- Изглежда, усилията ми са по-полезни за изграждането на една империя, отколкото за мината в Ендовиер. А и да работя за него не е много по-различно от това да работя за Аробин.

Последното не беше лъжа. Арчър кимна бавно.

- Професиите ни не са толкова различни. Всъщност не мога да преценя кое е по-лошо: да си трениран за бойното поле или за спалнята.

Ако си спомняше добре, Кларис го бе открила като скитащ из столицата дванайсетгодишен бездомен сирак и го бе взела, за да го обучи. А когато станал на седемнайсет и наддаването за девствеността му започнало, между клиентките настанала истинска битка.

- И аз не знам. Предполагам, че са еднакво ужасни. - Тя вдигна чашата вино за наздравица. - За честитите ни собственици.

Очите му се спряха за миг върху нея, преди да вдигне чашата и да промърмори:

- За нас.

Гласът му бе достатъчен, за да я накара да се изчерви, но погледът в очите му, извивката на божествените му устни... той също бе оръжие. Красиво, но смъртоносно оръжие.

Той се приведе напред и я прикова с поглед. Това бе предизвикателство - и интимна покана.

„Уирда и боговете да са ми на помощ.“

Този път наистина трябваше да отпие дълбока глътка от виното си.

- Няколко сладникави погледа няма да ти стигнат, за да ме прелъстиш, Арчър. Абсурдно е да очакваш, че номерата ти ще минат пред мен.

Той се разсмя дълбоко, а гласът му отекна в цялото u същество.

- Пък аз мисля, че ти ме познаваш достатъчно добре, за да знаеш, че не ги използвам. Ако го бях направил, вече щяхме да сме напуснали ресторанта.

- Какво дръзко твърдение. Не мисля, че искаш да се надпреварваш с мен, когато става дума за номера.

- Ох, ако знаеш какво искам да правя с теб...

Никога не бе била толкова щастлива да види слуга през живота си, нито бе подозирала, че паница супа може да е толкова интересна.

Селена отпрати каляската си, само за да направи напук на Каол и да подкрепи думите си с дела, и се озова в каляската на Арчър. Самата вечеря бе минала приятно - като среща между стари приятели, прекарана в разговори за театъра, книгите и лошото време. Приятни и безопасни теми, макар той да бе продължил да я гледа все едно тя е плячката, а той - ловецът в едно дълго преследване.

Седнаха един до друг в каляската, достатъчно близо, че тя да усети елегантния му парфюм, който я караше да мисли за копринени чаршафи и светлина на свещи. Трябваше да реши какво ще прави.

Каляската спря и Селена надникна през мъничкия прозорец, за да види познато красиво имение. Арчър я погледна и внимателно пое пръстите u, преди да ги поднесе към устните си. Целувката бе нежна и бавна и накара кръвта u да кипне.

- Искаш ли да влезеш? - прошепна той.

- Свободна нощ ли имаш? - преглътна тежко тя.

Определено не очакваше това. И не го искаше... встрани от флирта.

Той вдигна глава, но задържа ръката u, а палецът погали пламналата u кожа.

- Когато го правя по свой избор, а не за пари, е съвсем различно, да знаеш.

Някой друг може би щеше да пропусне горчивината в гласа му, но тя бе израснала без да има право на избор и я разпозна. Измъкна ръката си от неговата.

- Мразиш ли живота си? - Думите u прозвучаха като шепот.

Арчър я погледна - истински, така, сякаш досега не я бе виждал.

- Понякога - призна той и очите му се загледаха през прозореца зад гърба u, в каменното имение отвъд. - Но някой ден ще събера парите да изплатя на Кларис всичко - и ще бъда свободен. Завинаги.

- Би изоставил професията си?

Той се усмихна криво. Това бе най-истинското от всичките му изражения, които бе видяла тази вечер.

- Тогава или ще бъда толкова богат, че да не ми се налага да работя, или толкова стар, че никой да не ме иска.

Тя си спомни времето, когато поне за малко бе свободна. Когато светът изглеждаше необятен и прекрасен и сякаш очакваше нея и Сам. Това бе свобода, за която още се бореше, защото макар да я бе изпитала само за миг, бе най-хубавото нещо, което u се бе случвало.

Тя си пое дълбоко въздух и го погледна в очите. Часът бе настъпил.

- Кралят ме изпрати да те убия.

11

Обучението му при асасините не бе минало напразно, тъй като за миг Арчър се озова на другия край на каляската с кинжал, появил се в ръката му от нищото.

- Моля те - прошепна задъхан той, - моля те, Лена.

Тя отвори уста, готова да обясни всичко, но той бе изпаднал в паника. Очите му бяха изцъклени, а дишането - учестено.

- Мога да платя.

Една малка и злобна част от нея се наслади на факта, че е толкова уплашен. После обаче вдигна ръце, за да покаже, че е невъоръжена. Поне на пръв поглед.

- Кралят смята, че си част от бунтовническо движение срещу властта му.

Той отвърна със смях, груб и горчив, в който нямаше и следа от красивия самоуверен мъж, когото тя познаваше.

- Не участвам в никакво движение, кълна се в Уирда! Може да съм проститутка, ала не съм изменник!

Селена задържа ръцете си така, че той да може да ги вижда, и отвори уста, за да му каже да млъкне и да я изслуша.

- Не знам нищо за подобно движение. Не съм чувал за някой, който би дръзнал да се изрепчи на краля. Но... но... - Дишането му се учести още повече. - Ако ме пощадиш, мога да ти разкажа за група, която наистина крои нещо в Рифтхолд.

- Значи кралят се цели в погрешните хора?

- Не зная - добави бързо той, - но тази група... със сигурност би искал да научи за нея. Изглежда, са разбрали, че кралят ни подготвя някакъв нов невиждан досега ужас. Те искат да го спрат.

Ако Селена бе добър и мил човек, щеше да му каже да се успокои и да си събере мислите. Обаче не бе нито добра, нито мила. Паниката развързваше езика му и затова тя го остави да говори.

- Знам само това, което шушнат клиентите ми. Но има група, която се събира в Рифтхолд. Те искат да върнат Елин Галантиус на трона в Терасен.

Сърцето u спря да бие. Елин Галантиус, изгубената наследница на Терасен.

- Елин Галантиус е мъртва - прошепна тя.

- Те не мислят така - поклати глава Арчър. - Казват, че е жива и събира армия срещу краля. Че иска да възстанови двора си, да намери оцелелите благородници на крал Орлон.

Тя се взря в него. Искаше да отпусне пръсти, да вдиша дълбоко. Ако в това имаше някаква истина...

Но нямаше. Ако тези хора наистина твърдяха, че са срещнали престолонаследницата, то тя трябваше да е измамница.

Съвпадение ли бе обаче, че Нехемия спомена двора на Терасен тази сутрин? Както и че Терасен е едничката сила, способна да се изправи срещу краля, стига да си стъпи на краката? Нехемия обаче се бе заклела да не я лъже повече. Ако знаеше нещо, щеше да u го каже направо.

Селена затвори очи, макар че и така бе наясно с всяко движение на Арчър. В тъмнината събра мислите си и потисна глупавата отчаяна надежда под покривалото на страха.

Отвори очи. Арчър я гледаше ококорен, а лицето му бе побеляло като тебешир.

- Нямам намерение да те убивам, Арчър - каза тя. Той се облегна на седалката и отпусна кинжала си. - Вместо това ще ти дам избор. Можеш да инсценираш смъртта си още сега и да напуснеш града преди пладне. А мога да ти дам време и до края на месеца. Четири седмици, през които да оправиш делата си и да си вземеш паричките, които си спечелил в Рифтхолд. Това време обаче ще си има цена. Ще те оставя жив само ако ми намериш информация за бунтовниците от Терасен и за това какво знаят за плановете на краля. А в края на месеца ще инсценираш смъртта си, ще отидеш някъде далеч и никога повече няма да използваш името Арчър Фин.

Той я погледна предпазливо.

- Ще ми трябва времето до края на месеца, за да си събера парите. - След което въздъхна и потърка лицето си. След дълга пауза каза: - Може пък всичко това да е за добро. Ще се измъкна от Кларис и ще започна живота си наново някъде другаде. -Макар да u се усмихна немощно, в очите му все още се четеше ужас. - Защо изобщо кралят ме подозира?

Тя се намрази заради съжалението, което изпита към него.

- Не зная. Просто ми даде бележка, на която бе написано името ти. Каза, че си част от някакво движение, което може да обърка плановете му, каквито и да са те.

- Де да бях такъв - изсумтя Арчър.

Тя започна да го изучава - мъжествената извивка на врата му и широките рамене, всичко в него предполагаше сила. Но това, на което бе станала свидетелка, разкриваше единствено слабост. Каол веднага бе разбрал що за човек е Арчър. Бе прозрял, че силата му е илюзия. А тя не. Почувства как се изчервява от срам.

- Можеш ли наистина да ми намериш информация за бунта в Терасен?

Макар наследницата да бе измамница, движението заслужаваше внимание. Елена u бе казала да търси следи. Сега u се удаваше възможност да намери такива.

- Утре вечер ще има бал в къщата на един клиент - кимна Арчър. - Чух как с приятелите му говорят за движението. Ако те уредя да присъстваш на тържеството, ще можеш да огледаш кабинета му. Може би ще намериш истински предатели, а не само заподозрени.

И някакви идеи какво може да е намислил краля. Да, тази информация щеше да u бъде много полезна.

- Изпрати подробностите утре сутрин в замъка, адресирани до лейди Лилиан Гордайна - каза му тя, - но ако тържеството се окаже безсмислено, ще преразгледам предложението си. Не ме прави на глупачка, Арчър.

- Та ти си протеже на Аробин - прошепна той и отвори вратата на каляската, като запази дистанция между тях, докато слизаше. - Не бих посмял.

- Хубаво - отвърна тя. - И още нещо.

Той спря с ръка на вратата на каляската. Тя се приведе напред и позволи на тъмнината да проблесне в погледа u.

- Ако разбера, че си се разприказвал, ако привлечеш твърде много внимание към себе си в опит да избягаш, ще те приключа. Ясно ли е?

- Аз съм Ваш вечен слуга, милейди - поклони се ниско той.

И след това се усмихна така, че тя се запита дали няма да съжалява за решението си да го остави жив. Облегна се на седалката и удари по тавана на каляската. Кочияшът потегли към замъка.

Макар да бе уморена, трябваше да свърши още нещо, преди да си легне.

Потропа веднъж, а след това открехна вратата, колкото да надникне в спалнята на Каол. Той стоеше неподвижен пред камината, все едно досега бе крачел напред-назад.

- Мислех, че спиш - каза тя и влезе вътре. - Минава дванайсет.

Той скръсти ръце пред гърдите си. Капитанската му униформа бе разкопчана под яката.

- За какво тогава дойде? Мислех, че изобщо няма да се прибираш тази нощ.

Тя уви плаща около себе си и заби пръсти в меката му тъкан. Вирна брадичка.

- Оказа се, че Арчър не е така чаровен, както го помня. Невероятно е как една година в Ендовиер променя начина, по който виждаш хората.

Устните му се извиха леко нагоре, но лицето му остана спокойно.

- Научи ли каквото искаше?

- Дори повече - отвърна тя и обясни какво u бе разказал Арчър (като промени историята и се престори, че той се е изпуснал между другото). Разказа му за слуховете за изчезналата наследница на Терасен, но прескочи частта за това как Елин Галантиус се опитва да си върне двора и да въздигне армия. Пропусна и че Арчър не е част от движението. Естествено и факта, че самата тя иска да разбере какви са истинските планове на краля.

Когато приключи разказа с новината за предстоящия бал, Каол отиде до камината и облегна ръце на нея, загледан в гоблена на стената. Макар да бе избелял, тя веднага разпозна древния град, сгушен в планината над езерото.

Аниел, домът на Каол.

- Какво смяташ да кажеш на краля? - попита той и извърна глава към нея.

- Нищо, докато не науча кое наистина е вярно и не изцедя достатъчно информация от Арчър, преди да го убия.

- Просто бъди внимателна - кимна Каол и се отдръпна от камината.

- Престани да ми го повтаряш.

- Лошо ли е?

- Да, лошо е! Не съм някаква глупачка, която да не може да се защитава и да използва главата си!

- Да съм казвал такова нещо?

- Не, но постоянно повтаряш „внимавай“ и ми обясняваш колко се безпокоиш, все искаш да помагаш и...

- Защото наистина се безпокоя!

- Не трябва! Мога да се грижа за себе си не по зле от теб!

Той направи крачка към нея, но тя не отстъпи.

- Селена, повярвай - изръмжа той и очите му заблестяха, - знам, че можеш да се грижиш за себе си. Безпокоя се обаче, защото ми пука. Боговете са ми свидетели, знам, че не бива, но е така. Затова ти казвам да внимаваш, защото винаги ме е грижа какво ще стане!

Тя премигна.

- О! - успя само да каже.

Той потупа носа си и притвори очи, след което си пое дълбоко въздух.

Селена му се усмихна глуповато.

12

Балът с маски се състоя в имение край река Ейвъри и бе толкова претъпкан, че Селена нямаше проблеми да влезе с Арчър. Филипа бе успяла да u намери елегантна бяла рокля, направена от пластове ефирна коприна, оформени като пера. Маска в подобен стил закриваше горната половина на лицето u, а бели перли и пера бяха вплетени в косата u.

Това, че балът бе с маски, се оказа на късмет, тъй като разпозна няколко от гостите. Това бяха най-вече други куртизанки, които бе познавала, дошли с мадам Кларис. Докато пътуваха с каляската, Арчър u бе обещал, че Аробин Хамел няма да присъства, нито пък Лизандра - куртизанка, с която Селена имаше дълга и неприятна история. Бе сигурна, че ако я види отново, ще я убие. Сега обаче дори видът на Кларис, която се носеше през бала и уреждаше поръченията на своите подчинени, почти я изкара извън нерви.

Докато Селена бе избрала костюма на лебед, Арчър се бе облякъл като вълк - със сиви туника и панталони и черни ботуши. Вълчата маската скриваше цялото му лице, освен чувствените му устни, които се изкривиха в хищна усмивка, щом тя го хвана под ръка.

- Бил съм и на по-хубави тържества - рече той, - но Дейвис има най-добрия готвач в Рифтхолд.

И наистина, масите в помещението изобилстваха от най-красивите и скъпи ястия, които бе виждала. Пасти с крем, курабийки, поръсени със захар и много, много шоколад. Може би щеше да успее да си хапне малко, преди да тръгне.

С усилие върна погледа си на Арчър.

- Откога ти е клиент?

Вълчата усмивка помръкна.

- От няколко години. Така забелязах промяната в поведението му. - Гласът му спадна до шепот, а думите му достигнаха само до нейните уши. - Стана параноичен. Яде по-малко и използва всяка възможност да се скрие в кабинета си.

От другата страна на балната зала имаше огромни прозорци, гледащи към бляскавата повърхност на река Ейвъри. Селена можеше да си ги представи отворени през лятото. Щеше да е красиво да танцуваш по брега на реката на фона на звездите и светлините на града.

- Имам пет минути, преди да започна смените си - каза Арчър, без да изпуска от поглед Кларис, която обикаляше помещението. - Тя ще очаква наддаване за мен в нощ като тази.

Стомахът на Селена се преобърна и тя установи, че се протяга да хване ръката му. Той обаче само се усмихна.

- Само още няколко седмици, нали? - В думите му имаше достатъчно горчивина, та тя да стисне пръстите му утешително.

- Точно така - закле се Селена.

Арчър кимна към пълен човек на средна възраст, който разговаряше с група добре облечени гости.

- Това е Дейвис - прошепна той. - Не съм виждал много по време на визитите си, но подозирам, че той е водачът в групата.

- И го подозираш, само защото си видял някакви хартийки из къщата?

Арчър прибра ръце в джобовете си.

- Една нощ преди два месеца бях тук, когато трима от приятелите му дойдоха. Всички те са ми клиенти. Казаха, че имало нещо спешно и когато Дейвис се измъкна от стаята...

- Ти случайно си чул всичко? - усмихна се коварно тя.

Арчър също се усмихна, но после отново стана сериозен и погледна към Дейвис, който наливаше вино на гостите около себе си. Включително на две момичета, които изглеждаха на не повече от шестнайсет. Усмивката на Селена също угасна. Ето това бе част от живота в Рифтхолд, която не u бе липсвала.

- Прекараха по-голямата част от времето да джафкат срещу краля, вместо да правят планове. И независимо от твърденията им, не мисля, че наистина ги интересува съдбата на Елин Галантиус. Мисля, че искат владетел, който да служи на техните интереси. Вероятно искат война само заради печалбите, които биха имали от нея. Ако дадат припаси на Галантиус...

- Тя ще им е длъжница. Не искат кралица, а марионетка. - Разбира се. Разбира се, че ще се стремят към нещо такова. - Тези хора от Терасен ли са изобщо?

- Не. Семейството на Дейвис е оттам, но той е прекарал целия си живот в Рифтхолд. Ако твърди, че е верен на Терасен, това не е истина.

- Подло копеле - озъби се тя.

- Сигурно - сви рамене Арчър, - но са отървали доста хора от кралските екзекутори. Нощта, в която приятелите му нахлуха в къщата, бе защото бяха измъкнали един от своите, преди да бъде разпитан. Отвели го от Рифтхолд рано сутринта на следващия ден.

Каол знаеше ли за това? Предвид начина, по който бе реагирал на убийството на Каин, тя не мислеше, че изтезанията и обесванията са част от работата му. Вероятно дори не му ги споменаваха. Нито на него, нито на Дориан.

Ако Каол обаче не отговаряше за разпитите, кой тогава се занимаваше с това? Този ли човек бе предоставил списъка предатели на краля?

Имаше да обмисли много неща. Всичко бе оплетено в паяжина от тайни.

- Можеш ли да ме вкараш в кабинета на Дейвис? Трябва да го огледам - попита Селена.

- Мила моя, защо, мислиш, те доведох тук? - ухили се Арчър и я поведе към близката врата. Слугинският вход. Никой не забеляза как се промъкват вътре, а и да бяха видели, щяха да предположат друго, предвид начина, по който ръцете на Арчър галеха раменете, ръцете и врата u.

Усмихнат изкусително, Арчър я вкара в малкия коридор, а после я поведе нагоре по стълбите, като внимаваше да я милва, в случай, че някой ги погледне. Слугите обаче бяха затрупани с работа, а горният етаж бе тих и празен. Дървените стени и червеният килим бяха безупречни. Картините струваха цяло състояние и дори тя разпозна някои от художниците. Арчър се движеше с ловкост, вероятно придобита през годините, в които се бе измъквал от чужди спални. Стигнаха до заключена двойна врата

Преди Селена да успее да извади една от иглите на Филипа, за да отвори ключалката, в ръката на Арчър се появи шперц. Той u се усмихна съучастнически и миг по-късно вратата се отвори, за да разкрие стая, цялата в с рафтове книги, саксии цветя и застлана с изкусно изплетен син килим. В центъра имаше огромно бюро с две кресла пред него и стол до камината. Селена се спря на прага и провери тънкия кинжал в корсажа си. След това събра краката си, за да провери ножовете на бедрата си.

- Аз ще слизам - каза Арчър, като погледна към коридора зад тях. Шумът от забавата в балната зала се чуваше и тук. - Моля те, побързай.

Тя повдигна вежда, макар това да остана скрито от маската.

- Да не ми казваш как да си върша работата?

Той се приведе напред и докосна с устни врата u.

- Не бих си позволил - прошепна в кожата u. След това се завъртя на пети и се отдалечи.

Селена бързо затвори вратата, след което отиде до прозореца в другия край на стаята и спусна завесите. Слабата светлина, процеждаща се изпод вратата, u бе достатъчна, за да стигне до дървеното бюро и да запали едва свещ. Видя книжа, покани за днешния бал, счетоводна книга...

Всичко бе нормално. Напълно нормално. Тя претърси остатъка от бюрото, като отваряше чекмеджетата и потропваше по всяка повърхност, за да види дали няма нещо скрито. Когато не намери нищо, отиде до един от рафтовете и почука по книгите, за да провери дали част от тях не са кухи.

Канеше се да се откаже, когато едно заглавие привлече вниманието u. Книга с един-единствен Знак на Уирда, изписан на гръбчето u с кървавочервено мастило.

Издърпа я, изтича до бюрото, остави свещта и разтвори книгата.

Бе пълна със Знаци на Уирда. Имаше ги на всяка страница, заедно с думи от език, който не разбираше. Нехемия бе казала, че това е тайно познание, че Знаците са древни и забравени от векове. Заглавия като това се изгаряха с останалите магически книги. Тя бе намерила една в дворцовата библиотека - „Ходещите мъртъвци“, - но бе попаднала на нея напълно случайно. Знанието за употребата на Знаците бе изгубено, само семейството на Нехемия помнеше как се употребяват. Но тук, в ръцете u... Тя започна да прелиства книгата.

Някой бе написал изречение от вътрешната страна на задната корица. Селена приближи свещта, за да го прочете.

Бе гатанка - или някаква странно завъртяна фраза.

Можеш да видиш истината само през окото.

Какво ли означаваше това? И какво правеше корумпираният търговец Дейвис с книга, изписана със Знаците? Ако се опитваше да се бърка в плановете на краля...

Заради доброто на Ерилея Селена се надяваше кралят никога да не е чувал за Знаците.

Тя запомни гатанката. Можеше да си я запише, когато се върнеше в замъка, и евентуално да попита Нехемия дали знае какво означават думите и дали е чувала за Дейвис. Арчър може би u бе дал безценна информация, но очевидно не беше запознат с подробностите.

Много хора се бяха разорили след забраната на магията. Хора, които си бяха изкарвали хляба със силата u, останаха без нищо. Бе нормално да потърсят друг източник на сила, макар кралят да го бе обявил извън закона. Но това...

И тогава долетяха стъпките. Селена бързо остави книгата на рафта и погледна към прозореца. Роклята u бе твърде голяма, а прозорецът - твърде малък и твърде високо. Нямаше как да се измъкне оттам. А другият изход...

Ключалката на двойната врата изщрака.

Селена се облегна на бюрото и извади носната си кърпичка, след което се прегърби, и щом Дейвис влезе в кабинета си, започна да плаче жално.

Щом я видя, нисичкият пълен мъж спря, а цъфналата на лицето му усмивка угасна. За щастие, беше сам. Селена го приближи, като направи всичко възможно да изглежда засрамена.

- О! - каза тя, като попи с кърпичка несъществуващите си сълзи през процепа на маската. - Толкова съжалявам... имах нужда да остана насаме за малко и ми казаха да дойда тук.

Дейвис присви очи, след това завъртя ключа.

- Как влязохте? - Гласът му бе мазен и пресметлив, но в него се долавяше и страх.

- Чистачката - подсмръкна тя, треперейки. Надяваше се да не одерат жената жива заради това. Селена умишлено започна да заеква. - Моят любим... ме изостави.

Понякога наистина се чудеше дали няма нещо сбъркано в нея - плачеше с лекота.

Дейвис отново я погледна и устните му се изкривиха - не от жал, осъзна тя, а от презрение към глупавата сантиментална девойка, която лее сълзи и сополи по любимия си. Явно за него бе огромна загуба на време да утешава някой човек, който страда.

Мисълта, че Арчър трябваше да служи на тези хора като играчка...

Съсредоточи се върху дишането си. Просто трябваше да се измъкне оттук, без да предизвика подозренията на Дейвис. Една дума към стражите долу и тя щеше да загази повече, отколкото искаше. А можеше да завлече и Арчър със себе си.

Отново потрепери.

- Долу има гардеробна за дамите - каза Дейвис и пристъпи към нея, очевидно за да я придружи. Идеално.

Когато приближи, свали птичата си маска и разкри лице, което в младостта си вероятно бе било красиво. Годините и алкохолът обаче го бяха направили подпухнало. Носът бе червеникав от напуканите капиляри, а светлата му коса оредяваше.

Той пристъпи към нея и я хвана за ръка. Тя потърка очите си още веднъж и прибра кърпичката в джоба си.

- Благодаря ви - прошепна и погледна към пода, докато го хващаше за ръката, -простете, че нахлух така.

Чу как рязко си поема въздух, преди да види блясъка на стомана.

Обезвреди го с едно движение, като го тръшна на пода.

Но не и преди тънкото острие да одраска ръката и. Платът на роклята се скъса, когато тя притисна мъжа към килима, а по кожата и потече тънка струйка кръв.

- Никой няма ключ за този кабинет - изсъска Дейвис въпреки неизгодната си позиция. Смел ли беше, или глупав? - Дори и чистачката.

Селена премести ръката си, като потърси точките на врата му, които биха го изпратили в несвяст. Ако успееше да скрие ръката си, щеше да се измъкне незабелязано.

- Какво търсеше? - попита Дейвис. Дъхът му я лъхна на алкохол, а той се замята в хватката и. Тя не си направи труда да отговори, а той пробва да се изправи и да я събори. Тя го притисна с тежестта си и вдигна ръка, за да нанесе удар.

А той се изсмя.

- Не ти ли е любопитно да узнаеш с какво бях намазал по острието?

Можеше да му издере лицето с нокти заради мазната усмивка, с която я дари. С едно движение вдигна кинжала и го подуши.

Никога не можеше да забрави отвратителната мускусна миризма на глориела, слаба отрова, която обаче причиняваше часове парализа. Използваха я в нощта, когато я плениха, за да е безпомощна пред кралските стражи, които я хвърлиха в тъмниците.

- Точно колкото да те обезвреди, докато пристигнат стражите ми - ухили се триумфално Дейвис. - Те ще те отведат на по-усамотено място.

И там щяха да я изтезават. Нямаше нужда да го казва.

Копеле.

Колко ли отрова й бяха сложили? Драскотината бе къса и плитка. Тя обаче знаеше, че глориелата вече прониква в кръвта й, точно както когато бе лежала до размазания труп на Сам, а смрадливият пушек продължаваше да се просмуква в него. Трябваше да се маха. Сега.

Тя вдигна свободната си ръка, за да го повали в несвяст, но пръстите и бяха някак несвързани с останалата част от тялото и, а той бе силен въпреки ниския си ръст. Явно бе и обучен от някого, тъй като прекалено бързо я хвана за китките, за да я притисне към земята. Толкова силно я блъсна, че дъхът и секна. Зави и се свят и изтърва кинжала си. Глориелата действаше бързо. Прекалено бързо. Трябваше да се измъкне!

Връхлетя я паника. Роклята и пречеше, но тя фокусира малкото и останал контрол, за да го ритне така, че той да я изтърве.

- Кучка! - излая той и отново се метна към нея, но тя вече бе взела собствения му отровен кинжал. Миг по-късно Дейвис вече държеше врата си, а кръвта му изпръска роклята и ръцете и.

Той рухна до нея, хванал се с две ръце за гърлото, сякаш можеше да задържи живота си в него. Вече хриптеше, но Селена не бе в настроение да бъде милостива и не го довърши бързо, а само се изправи на крака. Дори не го погледна, а взе кинжала и сряза полата на роклята до коленете си. Миг по-късно отиде до малкия прозорец на кабинета му и огледа стражите и каляските долу. Всяка следваща мисъл, която минаваше през главата и, докато се изкачваше към ръба, ставаше все по-мътна и по-мътна.

Не знаеше как се е спасила и колко време и е отнело, но внезапно се озова на земята и се затича към главната порта. Стражите или слугите - не бе сигурна - се развикаха. А тя бягаше колкото се може по-бързо, макар с всеки удар на сърцето глориелата да u отнемаше все повече от контрола над собственото u тяло.

Вече беше в богаташкия квартал, близо до Кралския театър. Тя огледа небето в търсене на стъкления замък. Ето го! Бляскавите кули никога не u се бяха виждали толкова красиви и изкусителни. Трябваше да стигне до тях.

Селена стисна зъби и се затича през потъналия в мъгла свят.

Бяха u останали достатъчно сили, за да отмъкне палтото на един заспал на ъгъла пияница и да изтрие кръвта от лицето си. Но u трябваха няколко опита, за да запази ръцете си спокойни, докато тича. Когато наближи главните порти на замъка, прикри с палтото съсипаната си рокля. Стражите я разпознаха, въпреки че светлината беше твърде слаба, за да успеят да я огледат добре. Раната бе плитка и къса, можеше да се справи с нея.

Просто трябваше да влезе вътре, в безопасност...

Но се спъна по криволичещия път, който водеше към замъка, и бягането u се превърна в олюляване още преди да стигне. Не можеше да влезе през входа така, освен ако не искаше всички да разберат кой е виновен за смъртта на Дейвис.

Със залитане влезе през страничния вход, където железните порти бяха оставени открехнати. Те водеха към казармите, които също не бяха идеалното място за нея, но ставаха. Може би стражите щяха да останат дискретни.

„Единият крак пред другия, само още малко..."

Не си спомни как е влязла в казармите, само скърцането на металните панти, когато натисна вратите. Светлините на замъка я ослепиха, но поне знаеше, че е вътре.

Вратата към трапезарията бе отворена. Посрещнаха я звуците от смях и наздравици.

От студа ли изтръпваше, или от глориелата?

Трябваше да каже на някого, че има нужда от противоотрова. Просто да каже...

Подпря ръка на стената, а с другата задържа палтото около себе си. Промъкна се покрай столовата. Всяка глътка въздух й се струваше дълга като цял живот. Никой не я спря. Никой дори не я погледна.

В края на този коридор имаше врата, до която трябваше да стигне. Врата, която щеше да я отведе на сигурно място. Продължи да се подпира на стената и започна да брои вратите, покрай които преминаваше. Бе близо. Толкова близо. Наметалото u се закачи на една брава и се скъса.

Но тя стигна мечтаната врата, където щеше да е в безопасност. Пръстите u не усещаха дървото, когато я бутна и застана на прага.

Озова се в калейдоскоп от ярка светлина, дърво, камък и хартия... а в дъното му имаше познато лице, което я зяпна иззад бюрото.

Тя се задави и погледна надолу, за да види кръвта, която покриваше роклята, ръцете и дланите u. В кръвта виждаше Дейвис и разкъсаното му гърло.

- Каол - простена тя. Копнееше да види познатото лице.

Но той вече прекосяваше тичешком кабинета си. Извика името u точно когато коленете u се подгънаха и тя падна. Видя само златистите му очи и запази съзнание колкото да прошепне:

- Глориела.

А после светът потъна в мрак.

13

Това бе една от най-дългите нощи в живота на Каол.

Всяка секунда преминаваше в ужасяваща яснота - като безкрайната агония, в която Селена бе изпаднала. Тя бе покрита с толкова много кръв, но Каол не знаеше дали е нейната, а от глупавата рокля с пластове и волани не можеше да види раните.

Бе я изгубил. Напълно. В главата му нямаше никаква мисъл, само ревяща паника. Той затвори вратата, извади ножа си и разкъса роклята и.

Но не забеляза никакви рани, само корсаж, който падна на пода, и малка драскотина на ръката и. Когато свали роклята, видя, че по нея няма никаква кръв. Тогава паниката му попремина и той си спомни думата, която му бе прошепнала -глориела.

Отрова за временна парализа на жертвата.

След това всичко влезе в ритъм. Тихо извика Рес и каза на младия и талантлив страж да си държи устата затворена и да намери най-близкия лечител. Уви я в плаща си така, че никой да не види кръвта по кожата и, отнесе я до покоите и, раздаде заповеди на лечителите и накрая я притисна към леглото, докато изсипваха противоотровата в гърлото и. Последваха дълги часове, през които я държеше, докато тя повръщаше, придърпваше косата и назад и се зъбеше на всички, които влизаха в стаята.

Когато Селена най-после заспа, той остана до нея и изпрати Рес и най-верните си хора да потърсят отговори за случилото се в града. Когато се върнаха и му разказаха за богатия търговец, убит със собствения си отровен кинжал, Каол сглоби пъзела какво се бе случило.

Накрая бе сигурен само в едно - че е щастлив, че Дейвис е мъртъв. Защото ако не беше, Каол щеше да слезе до града и лично да го прати на оня свят.

Селена се събуди. Устата и бе пресъхнала, а главата я болеше, но поне можеше да се движи. Можеше да размърда пръстите на ръцете и краката си и разпозна аромата на завивките си. Така разбра, че е в собственото си легло и е в безопасност.

Когато отново отвори очи, клепачите и натежаха. Тя премигна, за да прогони замайването, което все още не я бе напуснало. Стомахът я болеше, но ефектът на глориелата бе преминал. Тя погледна наляво, все едно дори насън бе знаела, че той е там.

Каол бе задрямал на стола си, изпънал ръце и крака, с облегната назад глава, която разкриваше разкопчаната му яка и силната извивка на врата му. От ъгъла, под който падаше слънчевата светлина, можеше да прецени, че е призори.

- Каол - прошепна прегракнало.

Той веднага се събуди и се приближи към нея, сякаш през цялото време бе осъзнавал присъствието и. Щом я видя, ръката, насочена към меча му, се отпусна. -Будна си - изръмжа той, мъчейки се да прикрие гнева си. - Как се чувстваш?

Селена се погледна. Някой бе измил кръвта и я бе облякъл в нощница. Зави и се свят само като си размърда главата.

- Отвратително - призна тя.

Той обхвана главата си с ръце и подпря лакти на коленете си.

- Преди да продължиш, ми кажи само това: ти ли уби Дейвис, понеже те е заварил в кабинета си, и той ли те поряза с отровно острие?

Докато изговаряше думите, се озъби, а гневът стигна до златистокафявите му очи.

Стомахът и се сви от спомена, но кимна.

- Хубаво - каза той и се изправи.

- Ще кажеш ли на краля?

Каол скръсти ръце и застана до края на леглото, загледан в нея.

- Не. - Гневът отново достигна погледа му. - Понеже не ми се иска да споря дали можеш да шпионираш, без да те хванат. Хората ми също ще си мълчат. Но следващия път, когато извършиш такава глупост, отиваш в тъмницата.

- За това, че го убих?

- За това, че ми изкара акъла! - Той прокара пръсти през косата си и започна да крачи напред-назад, след което се завъртя на пети и я посочи с пръст. - Знаеш ли как изглеждаше, като довтаса на вратата ми?

- Ще рискувам с предположение... не особено добре?

Той я изгледа кръвнишки.

- Ако не бях изгорил роклята ти, щях да ти я покажа.

- Изгорил си роклята ми?

- Е, то оставяше и да запазя доказателството наоколо?

- Можеш да загазиш за това, че си ме покрил.

- Ще се оправя.

- Сериозно?

Той се приведе над леглото и изръмжа, опрял ръце на матрака:

- Да, ще се оправя!

Тя опита да преглътне, но устата и бе толкова пресъхнала, че нямаше какво. Освен гнева, прочете в очите му и спомен за такъв ужас, че потръпна.

- Толкова ли зле беше?

Той седна на ъгъла на леглото и раменете му увиснаха.

- Беше ти лошо. Ама наистина лошо. Не знаехме колко глориела има в раната и лечителите решиха да се застраховат, като те натъпкаха с конска доза от лекарството. Затова повръща няколко часа.

- Нищо не помня от това. Дори не помня как се върнах в замъка.

Той поклати глава и се загледа в стената. Под очите му имаше тъмни кръгове, а по брадата му бяха поникнали тънки косъмчета. Изглеждаше напълно изтощен. Вероятно бе заспал съвсем наскоро.

Тя самата не бе знаела къде отива, докато глориелата разкъсваше тялото и. Бе знаела само, че трябва да намери сигурно място.

И подсъзнателно бе разбрала при кого ще и е най-сигурно.

14

Селена се мразеше за това, че u трябваше толкова време да събере кураж да посети библиотеката след срещата с онова... нещо преди няколко нощи. И още -мразеше, че въпросната среща е превърнала любимото u в целия замък място в непозната и може би смъртоносна територия.

Почувства се леко глупаво, когато отвори високите дъбови врати на библиотеката, въоръжена до зъби - макар повечето от оръжията u да бяха скрити. Не u трябваше някой да попита защо кралският шампион влиза сред книгите като на бойно поле.

Нямаше обаче никакво желание отново да ходи в Рифтхолд. Предпочете да осмисли информацията, която бе научила в кабинета на Дейвис, и да потърси връзка между онази книга със Знаци на Уирда и плановете на краля. И понеже бе видяла нещо странно да се случва само на едно място в замъка... Е, събра сили да провери какво е търсило онова нещо в библиотеката. И дали има някаква следа къде е отишло след това.

Библиотеката изглеждаше както винаги - мрачна като пещера и невероятно красива с древната си каменна архитектура и безкрайните коридори, опасани с книги. И напълно тиха.

Знаеше, че в замъка има малко книжовници и библиотекари и че те до голяма степен се придържат предимно към своите собствени проучвания. Мястото бе огромно - като замък в замъка.

Какво бе търсило онова нещо тук?

Вдигна глава към горните две нива, които бяха оградени с богато украсени перила. Железни полилеи образуваха фигури от светлини и сенки в главната зала, където се намираше тя. Обожаваше това помещение - разпръснатите наоколо тежки маси и удобни кадифени кресла, а също и износените дивани, поставени пред камините.

Селена застана зад масата, на която винаги седеше, докато изучаваше Знаците -маса, на която бе прекарала часове наред с Каол.

Виждаше три нива. Имаше много места, удобни за скривалища - стаи, ниши и полусрутени стълбища.

Какво ли обаче имаше под това ниво? Библиотеката вероятно бе твърде далеч от тунелите, излизащи от покоите на Селена, за да е свързана с тях, но в замъка можеше да има и други забравени катакомби. Полираният мраморен под блестеше под краката u.

Каол някога u бе разказал, че в подземието има втора библиотека. Ако правеше нещо, което не иска другите да виждат, или ако бе някакво отвратително същество, което трябва да се крие...

Може би да го търси бе глупава постъпка, но трябваше да разбере. Може би това щеше да u подскаже какво се случва в замъка.

Запъти се към най-близката стена и скоро бе погълната от сенките, хвърляни от лавиците на библиотеката. Отне u няколко минути да стигне до крайната стена, която бе изпълнена с книжни рафтове и захабени бюра пред тях. Селена извади парче въглен от джоба си и нарисува знака Х на едно от бюрата. По-голямата част от библиотеката вероятно изглеждаше по подобен начин. Щеше да е добре да знае кога я е обиколила цялата, макар да подозираше, че това ще u отнеме часове.

Мина покрай купчини с книги, някои обикновени, други богато илюстрирани. Факлите бяха малко и нарядко и затова на няколко пъти се наложи да върви в пълен мрак. Подът бе преминал от блестящ мрамор в син камък, а стърженето на ботушите u по него бе единственият шум, нарушаващ абсолютната тишина. Чувстваше се все едно е първата, която стъпва тук от хиляда години.

Някой обаче трябваше да бе минал оттук, за да запали факлите. Ако се загубеше, едва ли щеше да остане сама завинаги. Не че щеше да се загуби, опита се да се увери тя, докато тишината на библиотеката надвисваше над нея като живо същество. Бе обучена да запомня коридори и завои. Щеше да се справи и сега.

Вероятно щеше да достигне места в библиотеката, в които дори книжовниците не си правеха труда да ходят. Веднъж, когато бе разглеждала „Ходещите мъртъвци“, бе усетила нещо. По-късно Каол u бе показал как нарочно стърже с кинжал по пода, но първоначалното чувство бе за нещо друго.

„Спри - скара се тя на себе си. - Спри веднага. Въображението ти е нелепо. Каол просто те дразнеше.“

Не знаеше колко е вървяла, когато най-сетне стигна до още една стена - ъгъл. Рафтовете бяха направени от старо дърво, а краищата им бяха оформени като стражи - навеки пазещи книгите между тях. Тук факлите привършваха. Когато погледна към задната стена на библиотеката, Селена видя само пълен мрак.

За щастие, някой книжовник бе оставил незапалена преносима факла. Бе достатъчно малка, че да не подпали цялата проклета библиотека, но пък нямаше да гори особено дълго.

Можеше да прекъсне проучването си тук, да се върне в покоите си и да обмисли начин да събере информация от клиентите на Арчър. Бе изследвала само една от стените на библиотеката и u оставаха още четири. Можеше да се върне тук и утре.

Но вече бе дошла.

Селена взе факлата.

Дориан се събуди от звъна на часовника и установи, че е изпотен въпреки ужасния студ в спалнята му.

Бе достатъчно странно и че изобщо е заспал, но ниската температура го озадачи още повече. Прозорците му бяха плътно затворени, както и вратата.

Въпреки това дъхът му излизаше на пара.

Той се изправи. Главата го болеше.

Кошмар - със зъби, сенки и блестящи кинжали. Просто кошмар...

Дориан поклати глава. Температурата в стаята вече се покачваше. Може би отнякъде бе станало течение. Бе задрямал, защото снощи бе стоял до късно, а кошмарът бе последица от разказа на Каол за инцидента със Селена.

Той стисна зъби. Работата u бе рискована - и макар да бе ядосан от случилото се, имаше чувството, че ако u се развикаше, само щеше да я отблъсне още повече.

Дориан се раздвижи, за да прогони студа, и тръгна към гардеробната, за да смени измачканата си туника. Когато се обърна, можеше да се закълне, че на мястото, където бе лежало тялото му, има останал скреж.

Когато обаче погледна по-внимателно, не видя нищо.

Селена чу отнякъде ударите на часовник. Не повярва, като разбра кое време е. Бе прекарала тук три часа. Цели три часа. Задната стена всъщност бе осеяна с ниши, скривалища и малки кабинети, пълни с мишки и прах. Тъкмо се канеше да отбележи със знака Х мястото, до което бе стигнала, и да спре проучването си за деня, когато видя гоблена.

Обърна му внимание само защото бе единствената украса, която бе видяла на стената досега. Предвид начина, по който бяха протекли последните шест месеца от живота й, част от нея знаеше, че това не е случайно. Тук не бе изобразена Елена или пък сърна, или пък нещо красиво и зелено.

Не. Този гоблен бе изтъкан от червени нишки, толкова тъмни, че изглеждаха почти черни. И не изобразяваше... нищо.

Тя докосна древната изработка и се изуми от цвета, който изглеждаше толкова дълбок, че пръстите й сякаш потънаха в тъмнината. Косъмчетата на врата й настръхнаха, когато издърпа гоблена. Изруга. А после изруга отново.

Посрещна я още една тайна врата.

Селена се огледа наоколо и се заслуша за издайнически стъпки или шумолене на дрехи. След като не чу такива, отвори вратата.

Тежка миризма на мухъл я лъхна от разкрилото се вито стълбище. Светлината на факлата достигаше само до първите стъпала и осветяваше стени, на които бе изобразена битка.

В мраморната стена имаше тънка бразда - канал, дълбок около седем сантиметра. Той я опасваше цялата и стигаше по-навътре, отколкото светлината на факлата. Селена докосна дъното на канала, което бе гладко като стъкло. Пръстът u долови остатъка от нещо мазно.

Мъничка сребърна лампа висеше от стената и тя вдигна факлата във въздуха, за да я свали оттам. В нея се разлюля някаква течност.

- Умно - промърмори и се усмихна сама на себе си. Когато отдалечи факлата достатъчно, Селена наклони тънкия чучур на лампата към канала. Маслото се спусна надолу. Селена докосна стената с факлата. Светлината на огъня веднага разкри тъмното и потънало в паяжини стълбище. Поставила ръка на бедрото си, тя погледна надолу, възхитена от стенописите.

Съмняваше се, че някой би я потърсил, но все пак постави гоблена в първоначалната му позиция и извади един от дългите кинжали. Докато се спускаше надолу, образите на битката се променяха така, че Селена можеше да се закълне, че каменните лица я наблюдават. Спря и се загледа в стените.

Студен вятър лъхна лицето u и тя най-сетне видя края на стълбището. То свършваше с тъмен коридор, който миришеше на старост и мърша. На края на стълбите бе оставена факла, покрита с паяжини. Изглежда, че никой не бе слизал тук от много, много време.

„Освен ако онова нещо не вижда в тъмното.“

Тя прогони тази мисъл, взе факлата и я запали от огъня в стената на стълбището.

Паяжини висяха от сводестия таван и стигаха чак до калдъръмения под. Изгнили рафтове с книги опасваха коридора, а самите те бяха толкова захабени, че Селена дори не можеше да прочете заглавията им. Свитъци и парчета пергамент бяха натъпкани във всеки ъгъл или стояха разгънати върху гниещото дърво, сякаш някой току-що е спрял да ги чете. Това място някак приличаше повече на гробница, отколкото там, където почиваше Елена.

Селена се спусна надолу по коридора, като от време на време спираше, за да разгледа свитъците. Това бяха карти, завещани от крале, чиито кости отдавна бяха станали на прах.

Архиви на замъка. След всичкото това тършуване откри най-обикновени архиви от замъка. Това му трябва на създанието - списък с покупките на някой древен крал...

Селена започна да ругае наистина грозно, след което размаха факлата пред себе си и продължи да върви, докато вляво от нея не се появи друг коридор. Той явно водеше до помещение, дори по-дълбоко от гробницата на Елена - но колко точно? На стената имаше фенер и бразда и Селена отново я запали и освети слизащия като спирала надолу коридор. Този път на сивия камък бе изобразена гора. Гора и...

Елфи. Не можеше да пропусне заострените уши и удължените кучешки зъби. Елфите свиреха и танцуваха, щастливи от безсмъртието и вечната си красота.

Не, кралят и хората му не можеха да знаят за това място, иначе щяха да унищожат стенописа. Не и трябваше да е историк, за да разбере, че се намира в много древно стълбище, далеч по-старо от това, по което бе слязла. Може би по-старо от самия замък.

Защо Гавин бе избрал да построи замъка си именно тук? Дали защото не бе имало нещо друго преди това?

Или нещо долу, което трябва да се скрие?

Когато надникна към стълбището, я обля студена пот. Оттам също я лъхна вятър, макар да изглеждаше невъзможно.

И миришеше на желязо.

Изображенията по стените сякаш се размърдаха, докато Селена слизаше по каменните стъпала. Когато най-после стигна дъното, си пое дълбоко въздух и запали факлата от близката ниша. Бе в дълъг коридор, покрит със сиви камъни. Имаше само една врата в центъра на стената отляво и никакъв изход, освен стълбите зад гърба и.

Огледа залата. Не видя нищо, дори мишка. След като още малко проучи мястото, продължи напред и докато вървеше, палеше факлите по стените.

Желязната врата не правеше впечатление с нищо, освен че изглеждаше непробиваема. Набраздената и повърхност приличаше на небе без звезди.

Селена протегна ръка, но се спря преди пръстите и да докоснат метала.

Защо бе направена цялата от желязо?

Желязото бе един от малкото елементи, които не се влияеха от магия. Помнеше това много добре. Само допреди десет години бе имало толкова много вълшебници... Вярваше се, че силите им идват от боговете, въпреки че кралят на Адарлан твърдеше, че всяка магия е ерес. Откъдето и да идваше, магията имаше безброй разновидности. Можеше да лекува, да променя формата, да призовава огън, вода или буря, да ускорява растежа на растенията, да надниква в бъдещето и какво ли още не. Много от тези дарби бяха намалели през хилядолетията, но в редките случаи, в които това не бе така, желязото в кръвта на магьосниците можеше да им причини припадъци. И по-лошо.

Бе видяла стотици врати в замъка - дървени, бронзови и стъклени, - но нито една от желязо. Тази бе древна, от времена, в които желязото бе означавало нещо. Това трябваше да задържи някого навън... Или пък вътре?

Селена докосна Окото на Елена и отново огледа вратата. Не намери никакъв отговор какво може да има зад нея, затова хвана бравата и я натисна.

Беше заключена, но не се виждаше ключалка. Прокара ръка по пантите. Може би виновна бе ръждата?

Намръщи се. Нямаше и следа от ръжда.

Селена отстъпи назад и отново огледа вратата. Кой би поставил брава на врата, която не може да се отвори? И защо би я заключил, ако няма нещо ценно зад нея?

Тя се извърна назад, но амулетът се затопли и грейна под туниката и.

Селена се спря.

Може би това бе игра на светлината на огъня от факлата, но... Огледа тънкия процеп между вратата и камъка. Една сянка - по-тъмна от останалите - се движеше от другата страна.

Селена бавно изтегли най-тънкия кинжал със свободната си ръка, след което остави факлата долу и легна по корем колкото се може по-близо до вратата. Сенки. Просто сенки. Или плъхове.

Така или иначе, трябваше да разбере истината.

Прокара абсолютно безшумно бляскавия кинжал под вратата. Отражението на острието не показа нищо, освен мрак - и светлината на факлата.

Тя размърда кинжала и го пъхна още малко по-навътре.

Две блестящи зелени очи проблеснаха в сенките отвъд.

Тя отстъпи назад, стиснала кинжала, и прехапа устни, за да не изругае. Очи. Очи, които блестяха в тъмното. Очи на... на...

Тя въздъхна и се отпусна.

На животно. Плъх, мишка или някаква дива котка.

Въпреки това отново се наведе напред и задържа дъха си, след което пак мушна острието под вратата, за да огледа мрака.

Нищо.

Абсолютно нищо.

Огледа острието на кинжала за цяла минута в очакване очите да се появят отново.

Но чиито и да бяха, създанието беше изчезнало.

Плъх. Най-вероятно плъх.

Въпреки това Селена не можеше да се отърси от студа, който сякаш се обви около нея, нито да пренебрегне топлината на амулета на врата си. Дори зад вратата да нямаше никакво създание, тя криеше отговори на въпросите и. И тя щеше да

разкрие - но не и днес. Не и докато не бе готова.

Трябваше да има начин да мине през вратата. И предвид колко старо бе това място, имаше чувството, че силата му е свързана с тази на Знаците.

Но ако зад вратата наистина имаше нещо... Докато вдигаше факлата, тя огледа ръката си и белезите, останали u от ухапването на ридерака.

Това бе просто плъх. Надяваше се поне този път да е права.

15

Голямата зала бе претъпкана за вечеря. Селена обикновено предпочиташе да се храни в покоите си, но когато чу, че Рена Голдсмит ще изпълнява песен по случай завръщането на принц Холин, се настани на една от дългите маси в края. Това бе единственото място, на което дребните аристократи, някои от по-висшестоящите стражи на Каол и останалите, дръзнали да посетят змийското гнездо на кралския двор, имаха право да седят.

Кралското семейство вечеряше на маса върху подиум заедно с херцог Перингтън, Роланд и една жена, която изглеждаше като майка на Роланд. От далечния край на залата Селена почти не можеше да види принц Холин, но доколкото успя, той u се стори блед, пълничък и къдрав. Бе нечестно да поставят Холин до Дориан, та разликата между двамата принцове да стане още по-очебийна. Макар да бе чувала ужасните слухове за Холин, не можа да не изпита известно съчувствие към момчето.

За нейна изненада Каол реши да вечеря до нея. Макар в залата да имаше стражи на пост, тя не се съмняваше, че тези на масата бяха също толкова внимателни, колкото и онези, разположени до портите и подиума. Съседите u на масата бяха любезни към нея - предпазливи, но любезни. Не споменаха нищо за вчерашната случка, но я попитаха как се чувства. Рес, който я бе охранявал по време на съревнованието, изглеждаше облекчен от това, че тя е по-добре, и бе най-бъбрив от всички, клюкарствайки като истински придворен.

- И тогава - разказваше Рес, а хлапашката му физиономия бе светнала, - точно когато се намърдал в леглото u, гол както майка го е родила, баща u влязъл!

Останалите стражи, включително и Каол, заохкаха.

- Хванал го за краката и го хвърлил надолу по стълбите. А той през цялото време викал като прасе!

Каол се облегна на мястото си и скръсти ръце.

- И ти ще се развикаш, ако някой те хвърли гол на студения под.

И се ухили, докато Рес се мъчеше да отрече. Каол изглеждаше спокоен сред хората си, отпуснат и със светнали очи. А те също го уважаваха и често търсеха одобрението и подкрепата му.

Когато Селена спря да се смее, Каол се обърна към нея:

- А ти на какво се смееш? Не познавам някой, който да се оплаква от студения под повече от теб.

Тя изправи рамене, а стражите се усмихнаха колебливо.

- Ако си спомням правилно, всъщност ти се вайкаш за това всеки път, когато забърша пода с теб на тренировка.

- Охо! - извика Рес и Каол повдигна веждите си още по-високо.

- Опасни думи - отвърна капитанът. - Да идем ли до тренировъчната зала да проверим дали можеш да ги потвърдиш?

- Ами ако хората ти не възразяват да те видят разнищен...

- Никак даже - намеси се Рес. Каол го стрелна с поглед, повече развеселен, отколкото подразнен, и Рес бързо добави: - Капитане!

Каол отвори уста да отговори, но тогава на специалната сцена, издигната в единия край на залата, се появи висока и стройна жена.

Селена изви шия, когато Рена Голдсмит стъпи на дървената платформа. Там я очакваха огромна арфа и цигулар. Тя бе виждала Рена на представление само веднъж преди години в кралския театър, в студена зимна нощ като тази. За два часа театърът бе притихнал така, сякаш всички бяха спрели да дишат. После гласът на Рена бе отеквал в главата u дни наред.

От мястото си Селена едва я виждаше. Можеше да различи само, че носи дълга зелена рокля без фуста, корсет или украса, като изключим кожения колан, увиснал около бедрата u. Дългата u златисточервена коса бе разпусната. В залата настъпи тишина и Рена направи реверанс към кралския подиум. Когато зае мястото си пред арфата в зелено и златно, зрителите затаиха дъх в очакване. Колко ли дълго обаче щеше да се задържи интересът на придворните?

Рена кимна към мършавия цигулар и дългите u бели пръсти започнаха да свирят на струните на арфата. След няколко ноти се появи ритъм, последван от тъжната песен на цигулката. Двата инструмента вплетоха мелодия, която се извиси, докато Рена не отвори уста.

И когато запя, целият свят избледня.

Гласът u бе мек и ефирен като отдавна забравена приспивна песен. Песните u спряха дъха на Селена. Песни за далечни земи, за забравени легенди, за влюбени, които навеки очакват да се съберат. Никой в залата не помръдна. Дори слугите останаха по коридорите и в нишите. Рена спираше между песните, само колкото да позволи кратки аплодисменти, преди арфата и цигулката да засвирят отново и всички пак да бъдат хипнотизирани.

Рена погледна към подиума.

- А тази песен - каза тихо тя - е посветена на величайшото кралско семейство, което ме покани тази вечер.

Песента бе древна легенда. Много стара поема, която Селена бе чувала само като дете, и то - не изпята, а рецитирана. Днес сякаш я слушаше за пръв път. Тя разказваше историята на елфа, благословена с ужасна могъща сила, търсена от кралете и благородниците в цялото кралство. Всички я използвали, за да печелят войни, но се бояли от нея и я държали настрана.

Бе смело да пее такава песен, още повече да я посвети на кралското семейство. То обаче не реагира, дори кралят гледаше спокойно, докато Рена пееше за силата, която той самият бе забранил преди само десет години. Може би гласът u успяваше да покори дори сърцето на тиранина. Може би в музиката имаше магия, по-могъща от всяка забрана.

Рена продължи, като разказа вечната история за годините, в които елфата служела на кралете и благородниците, и за самотата, която бавно я поглъщала. И тогава един ден дошъл рицар и поискал силата u в името на своя крал. Докато пътували към господарството му, страхът се превърнал в любов и той видял в елфата не силата, а жената. След всички крале и императори, които идвали, за да u обещаят невиждана власт, именно рицарят видял коя - а не каква - е всъщност и спечелил сърцето и.

Селена не знаеше кога е започнала да плаче. Просто в един момент дъхът и започна да идва на пресекулки, а устните и потрепериха. Не биваше да плаче пред всички тези хора наоколо.

Но тогава една топла силна ръка хвана нейната под масата. Тя се обърна и видя, че Каол я гледа. Усмихна и се леко и тя осъзна, че той я разбира.

Затова и му се усмихна в отговор.

Холин нервничеше до него, като не спираше да съска и да мрънка колко му е скучно и колко глупаво е цялото това представление. Вниманието на Дориан обаче бе изцяло погълнато от дългата маса в края на залата.

Неземната музика на Рена Голдсмит изпълваше подобното на пещера място, сякаш бе използвана магия. Селена и Каол обаче просто си седяха там, загледани един в друг.

Повече от загледани. Дориан вече не чуваше музиката.

Тя никога не бе гледала него така. Нито веднъж. Дори за миг.

Рена приключи песента си и Дориан откъсна очи от двамата. Не смяташе, че между тях се е случило нещо - все още не. Каол бе достатъчно упорит и лоялен, че никога да не направи своя ход и дори да не разбере, че гледа към Селена по същия начин, по който и тя гледа към него.

Холин започна да се оплаква още по-силно и Дориан си пое дълбоко въздух.

Трябваше да я забрави. Нямаше да е като древните крале от песента, запазили красивата елфа за себе си. Тя имаше нужда от верен смел рицар, който да вижда коя е, а не каква е, и да не се страхува от нея. А самият Дориан заслужаваше някоя, която да го гледа по този начин, дори ако любовта им да не е същата, дори ако тази някоя да не е Селена.

Затова той затвори очи и си пое дълбоко въздух. А когато отново ги отвори, гледаше в друга посока.

Няколко часа по-късно кралят на Адарлан стоеше в сенките на тъмницата, докато тайните му стражи влачеха Рена Голдсмит към него. Камъкът на палача в центъра на стаята вече бе просмукан с кръвта на нейния спътник, чийто обезглавен труп лежеше на няколко крачки.

Перингтън и Роланд стояха до краля и чакаха.

Стражите принудиха певицата да коленичи пред окървавения камък. Един от тях я сграбчи за златисточервената коса и я принуди да погледне към краля, който пристъпи напред.

- Да се окуражава магията е престъпление, което се наказва със смърт. Обидно за боговете и лично за мен е, че изпя такава мерзост в дома ми.

Рена Голдсмит го загледа с блеснали очи. Не се бе съпротивлявала, когато хората му я отведоха след представлението, и дори не извика, когато обезглавиха спътника u. Сякаш очакваше това.

- Нямаш ли последни думи?

На лицето u се изписа странна ярост. Тя вдигна брадичка.

- Работих десет години, за да стана достатъчно известна и да получа покана в този замък. Десет години, за да дойда тук и да изпея песен за магията, която ти се опитваш да заличиш. Да изпея тези песни и ти да разбереш, че сме още тук. Че може да забраняваш каквото си искаш и да избиеш хиляди, но ние ще продължим да помним старите пътища!

Роланд изсумтя зад него.

- Достатъчно - щракна с пръсти кралят.

Стражите притиснаха главата u към камъка.

- Дъщеря ми бе на шестнайсет - продължи тя. Сълзи потекоха от очите и закапаха по камъка, но гласът u остана твърд и висок. - На шестнайсет, когато я изгорихте жива. Казваше се Калийн и имаше очи като буреносни облаци. Все още чувам гласа u в съня си.

Кралят кимна към екзекутора, който пристъпи напред.

- Сестра ми бе на трийсет и шест. Казваше се Лиеса и имаше двама сина. Радостта на живота u.

Екзекуторът вдигна брадвата.

- Съседът и жена му бяха на седемдесет. Казваха се Джон и Естрел. Убиха ги, само защото се опитаха да защитят дъщеря ми от хората ти.

Рена Голдсмит продължаваше да изброява умрелите, докато брадвата най-после не я накара да замлъкне завинаги.

16

Селена опита кашата си, след което загреба планина от захар.

- По-добре да закусваме заедно, отколкото да се разхождаме в тоя студ. - Лапичка, която бе поставила глава в скута на Селена, изсумтя. - Мисля, че и тя смята така -добави момичето с усмивка.

Нехемия се разсмя тихо, преди да отхапе от хляба си.

- Изглежда, че двете с теб може да се виждаме само по това време - каза тя на ейлвийски.

- Напоследък съм много заета.

- Заета да убиваш съзаклятниците срещу краля? - Тя я погледна остро и отново отхапа от хляба си.

- Какво искаш да отговоря... - Селена забърка захарта в кашата, като реши да се съсредоточи върху нея, а не върху изражението на приятелката си.

- Искам да ме погледнеш в очите и да ми кажеш, че свободата ти си струва тази цена.

- Затова ли си толкова нервна напоследък?

Нехемия преглътна.

- Какво да кажа на родителите си? Какви извинения да измисля за това, че съм приятелка с кралския шампион! - Тя изплю думите на общия език като отрова. - Как да ги убедя, че това е достойно? Как да им кажа, че душата ти не е изгнила?

- Не знаех, че още търсиш одобрението на родителите си.

- Ти имаш власт и позиция, но единственото, което правиш, е да се подчиняваш безпрекословно в името на своята свобода.

Селена поклати глава и погледна настрани.

- Не ме гледаш, защото знаеш, че съм права!

- И кое му е лошото на това, че искам да съм свободна? Малко ли съм преживяла? И какво, ако средствата по пътя към целта са неприятни?

- Не отричам, че си страдала, Елентия, но има още хиляди, които са страдали и продължават да страдат. Те не се продават на краля. С всяка следваща твоя жертва си намирам все по-малко извинения да остана твоя приятелка.

Селена хвърли лъжицата си на масата и отиде до камината. Искаше да разкъса гоблена и да натроши смешните малки джунджурии, които беше накупила, за да украси стаята. Най-вече искаше да накара Нехемия да спре да я гледа така, все едно е същата като чудовището, което управляваше от стъкления трон. Пое си дълбоко въздух, след това още веднъж, като се заслуша за знаци, за да се увери, че в покоите и няма никой.

А след това се обърна към принцесата.

- Не съм убила никого - прошепна тя.

- Какво? - замръзна Нехемия.

- Не съм убила никого. - Тя остана на място. Имаше нужда от разстояние, за да каже истината. - Инсценирах смъртта им и им помогнах да избягат.

Нехемия прокара ръце през лицето си и размаза златистата пудра, с която бе намазала клепачите си. След миг свали ръце. Прекрасните u тъмни очи я гледаха ококорени.

- Не си убила никой от тези, които кралят ти поръча?

- Нито един.

- Ами Арчър Флин?

- Предложих му сделка. Дадох му време до края на месеца да уреди делата си, преди да инсценира смъртта си и да избяга, а в замяна той ще ми разкрие истинските врагове на краля.

Можеше да разкаже останалото на Нехемия по-късно - за плановете на краля, за катакомбите под библиотеката - но да спомене тези неща сега само би предизвикало твърде много въпроси.

Нехемия отпи от чашата си. Чаят вътре се разлюля, когато ръцете u потрепериха.

- Ако разбере, ще те убие.

Селена погледна към балкона. По широкия свят започваше поредния красив ден.

- Зная.

- А какво ще правиш с информацията, която Арчър ти дава? Каква е тя?

Селена обясни накратко за хората, които се мъчат да издигнат изгубения престолонаследник на Терасен и дори u описа случилото се с Дейвис. Лицето на Нехемия пребледня. Когато Селена завърши разказа си, принцесата отново отпи трепереща от чая си.

- Имаш ли доверие на Арчър?

- Мисля, че той цени живота си повече от всичко друго.

- Той е жиголо. Как можеш да му вярваш?

Селена се отпусна на стола си, а Лапичка се сви в краката u.

- Ти вярваш на мен, а аз съм асасин.

- Не е същото.

Селена погледна към гоблена на стената вляво и към шкафа пред него.

- Като съм почнала да ти казвам всички неща, за които могат да ме екзекутират, трябва да ти споделя и още нещо.

Нехемия последва погледа u към гоблена и след миг ахна.

- Това... това на гоблена е Елена, нали?

Селена се усмихна лукаво и скръсти ръце.

- Това е най-малкото...

Докато вървяха надолу към гробницата, Селена разказа на Нехемия всичко, което се бе случило между нея и Елена от Самхейн досега - а също и приключенията, които я бяха сполетели. Показа u стаята, в която Каин бе призовал ридерака, а когато приближиха гробницата, направи гримаса, защото си спомни новия досаден детайл.

- Довела си приятелка?

Нехемия извика. Селена поздрави бронзовия череп на вратата.

- Здрасти, Морт.

Нехемия се втренчи в черепа.

- Как... - Тя погледна иззад рамото на Селена. - Как е възможно това?

- С някоя стара и безполезна магия - отвърна Селена, за да прекъсне историята на Морт как крал Бранън лично го е създал. - Някой е направил магия със Знаците.

- Някой! - възмути се Морт. - Този някой е...

- Млъкни - прекъсна го Селена и отвори вратата, за да пусне Нехемия вътре. -Разкажи го на някой, на когото му пука.

Морт изсумтя нещо, което подозрително напомняше на псувня, но очите на Нехемия вече блестяха при вида на залата.

- Това е невероятно - прошепна принцесата, докато гледаше осеяните със Знаци на Уирда стени.

- Какво пише?

- Смърт, Вечност, Властелини - изрецитира Нехемия. - Стандартното за такива гробници.

Продължи да обикаля залата. В това време Селена се облегна на стената и седна на земята. Въздъхна и потърка една от звездите на пода, като изучаваше кривата, която те изписват в стаята.

„Дали образуват съзвездие?“

Селена се изправи и погледна надолу. Девет от звездите образуваха познатото съзвездие Водно конче. Вдигна вежди. Не го бе забелязала досега. На няколко крачки имаше още едно - съзвездието Уивърн. То бе до главата на саркофага на Гавин.

Символът на Дома Адарлан и второто съзвездие в небето.

Селена последва линията, която сенките в гробницата образуваха. Нощното небе мина под краката u и тя щеше да се блъсне в Нехемия, ако принцесата не я бе хванала за ръката.

- Какво има?

Селена гледаше към последното съзвездие - то бе Еленът, Господар на Севера. Символът на Терасен, родината на Елена. Съзвездието бе обърнато към стената, а главата му бе насочена напред, все едно гледа към нещо...

Селена проследи погледа на елена през десетките Знаци на Уирда, докато...

- В името на Уирда! Виж! - посочи тя.

Око, не по-голямо от дланта й, бе изгравирано на стената. В центъра му имаше дупка, перфектно замаскирана от окото. Самият Знак образуваше лице и макар другото око да бе покрито и гладко, това беше с куха зеница.

Можеш да видиш истината само през окото.

Бе извадила късмет... или ставаше дума за съвпадение? Тя се опита се да успокои и се повдигна на пръсти, за да погледне през окото.

Как не бе забелязала това и преди? Направи крачка назад и Знакът избледня от стената. Когато отново стъпи в съзвездието, се появи отново.

- Виждаш лицето, само когато си върху Елена, Господаря на Севера - отгатна Нехемия шепнешком.

Селена прокара пръсти по лицето в търсене на цепнатини или полъх, които да подскажат, че това е врата към друга стая. Но не намери нищо. Пое си дълбоко въздух, изправи се на пръсти и извади кинжала си в случай, че нещо скочи към нея. Нехемия се изсмя тихо. Селена също се усмихна, приближи окото си до камъка и надникна в тъмнината.

Не видя нищо. Само далечна стена, слабо осветена от лунната светлина.

- Виждам само една гола стена. В това няма никакъв смисъл...

Бързаше да си извади заключения и да намери взаимовръзки там, където нямаше такава. Селена отстъпи назад, така че Нехемия да може да види сама.

- Морт! - извика. - Каква, по дяволите, е тази стена? Имаш ли представа какво търси тук?

- Не - отвърна простичко Морт.

- Не ме лъжи.

- Да те лъжа? Теб? Но аз не мога да те лъжа. Пита ме дали имам представа какво търси стената и ти отговорих с „не“. Като се научиш да задаваш правилните въпроси, ще получиш и правилните отговори.

- И какъв въпрос трябва да задам, за да науча правилния отговор? - изръмжа Селена.

Морт изцъка с език.

- Няма да стане така. Върни се, когато си готова да зададеш правилните въпроси.

- И обещаваш, че ще ми отговориш?

- Аз съм чукало, с което да почукаш на врата. Не е в природата ми да обещавам каквото и да е.

Нехемия отстъпи от стената и завъртя очи.

- Не го слушай. Аз също не виждам нищо. Може да е просто безвкусна шега. Старите замъци са направени, за да объркват следващите поколения. Всички тези Знаци обаче...

Селена си пое дълбоко въздух, след което изрече молбата, за която се канеше от доста време.

- Можеш ли да ме научиш на тях?

- Охо! - изсмя се Морт от коридора. - Сигурна ли си, че не си твърде глупава, за да ги разбереш?

Селена не му обърна внимание. Не бе казала на Нехемия за последната молба на Елена - да открие източника на силата на краля, - понеже знаеше какъв ще бъде отговорът й: да се вслуша в древната кралица. Знаците на Уирда обаче изглеждаха толкова свързани с всичко наоколо. Дори с глупавата гатанка с окото и с празната стена. Ако се научеше как да ги използва, може би щеше да успее да отключи желязната врата в библиотеката и да намери отговорите зад нея.

- Може би поне основните неща?

- Основните неща са най-трудни - усмихна се Нехемия.

Освен полезен, този таен древен език бе и начин да стигнеш до голяма сила. Кой не би искал да го усвои?

- Тогава сутрешни уроци вместо разходка?

Нехемия грейна и Селена се почувства виновна, задето не й бе казала за катакомбите.

- Разбира се - отвърна принцесата.

Когато излязоха, Нехемия прекара няколко минути в разглеждане на Морт. Разпитваше го с какво заклинание е създаден, като той първо каза, че е забравил, после - че е лично, а накрая - че не е нейна работа.

Когато почти безкрайното u търпение започна да се изчерпва, двете наругаха Морт и се качиха обратно нагоре по стълбите, при Лапичка, която ги очакваше с нетърпение в спалнята. Кучето отказваше да стъпи в тайния коридор - вероятно заради отвратителната смрад, останала от Каин и съществото му. Дори Нехемия не бе успяла да убеди кучето да слезе с тях.

След като затвориха и скриха вратата, Селена се облегна на бюрото си. Окото в гробницата не u бе дало отговора на гатанката. Сега се запита дали Нехемия има представа за какво става въпрос.

- Намерих книга за Знаците в кабинета на Дейвис - каза тя на Нехемия. - Не знам дали беше гатанка или пословица, но някой бе написал на задната корица, че виждаш истината само през окото.

- На мен ми звучи като глупост, измислена от някой благородник - намръщи се Нехемия.

- Смяташ ли обаче, че е само съвпадение, че Дейвис беше част от движението срещу краля и има книга за Знаците? Ами ако около тях има някаква загадка?

- Ами ако Дейвис изобщо не е бил в групата? - изсумтя Нехемия. - Може би Арчър не е разбрал правилно. Подозирам, че тази книга е била там от години и Дейвис дори не е подозирал за съществуването u. А може и да я е видял в книжарница и да си я е купил, за да се направи на важен.

Но може и да не беше така. Може би Арчър бе разбрал всичко правилно. Щеше да го разпита следващия път, когато го види. Селена се заигра с амулета на врата си, след което се изправи. Окото.

- Мислиш ли, че може да става дума за това Око?

- Не - отвърна Нехемия. - Няма да е толкова просто.

- Но... - изправи се Селена.

- Повярвай ми - отвърна Нехемия, - съвпадение е. Също като окото на стената. Онова око може да означава всичко. Преди векове е било модерно да изписваш очи навсякъде като предпазен знак срещу злото. Така ще се подлудиш, Елентия. Мога да проуча въпроса, но ще отнеме време, преди да разбера нещо.

Селена се изчерви. Добре. Може и да бъркаше. Не u се искаше да вярва на Нехемия, че гатанката може да е неразрешима, но... принцесата разбираше от магии повече от нея.

Затова Селена седна на масата. Кашата u бе изстинала, но тя я изяде.

- Благодаря ти - каза между хапките, когато Нехемия също седна. - За това, че не ми се ядоса.

- Елентия - разсмя се Нехемия, - честно казано съм изумена, че въобще ми каза.

Вратата на покоите й се отвори и затвори, след което се чуха стъпки. Филипа почука и връхлетя вътре с писмо за Селена.

- Добро утро, хубавици - поздрави ги тя и накара Нехемия да се усмихне. - Писмо за нашия любим шампион.

Селена грейна, когато Филипа u го подаде. Усмивката u се разшири, когато прочете съдържанието му, след като слугинята си тръгна.

- От Арчър е - каза тя на Нехемия. - Пратил ми е имена на хора, които могат да са част от съзаклятието. Свързани са с Дейвис.

Бе смаяна, че е рискувал да напише всичко това в писмо. Може би трябваше да му преподаде два-три урока по шифър.

Нехемия обаче бе спряла да се усмихва.

- Какъв човек трябва да си, за да изпратиш такава информация като обикновена клюка?

- Човек, който иска да е свободен и е уморен от това да е собственост на свине. -Селена сгъна писмото и се изправи. Ако хората от списъка напомняха на Дейвис, може би нямаше да е зле да ги предаде на краля. - Трябва да се преоблека, налага се да ида в града. - Бе изминала половината път до гардеробната, когато се обърна. -Ще имаме урок утре сутрин, нали?

Нехемия кимна и отново се загледа в храната си.

Отне u цял ден да проследи мъжете, да разбере къде живеят, с кого разговарят, каква охрана имат. Нищо от това не й подсказа нищо полезно.

Когато се върна в замъка по залез, бе уморена, раздразнена и гладна, а настроението u само се влоши, когато пристигна в покоите си и намери писмо от Каол. Кралят отново бе изискал присъствието u като охрана - на кралския бал тази вечер.

17

Каол разбра, че Селена е в лошо настроение, без дори да му се наложи да я заговори. Всъщност той не бе дръзнал да говори с нея преди началото на бала, освен да u покаже къде да застане - във вътрешния двор, скрита в сенките на една колона. Няколкото часа в зимната нощ щяха да поохладят страстите u.

От своето място вътре, скрит в нишата до слугинския вход, той можеше да следи бляскавия бал пред себе си, както и асасина до високите врати на балкона. Не, че u нямаше доверие. Но винаги се изнервяше, когато тя бе в такова настроение.

В момента се бе облегнала на колоната, бе скръстила ръце и не се криеше в сенките така, както я бе помолил. Той виждаше парата от дъха u, а лунната светлина се отразяваше в дръжката на единия от кинжалите u.

Балната зала бе украсена в бяло и леденосиньо, а от тавана се лееше коприна. Навсякъде имаше стъклени украшения и всичко приличаше на зимен сън. Бе направено в чест на Холин. Няколко часа забавление и кой знае колко пари, похарчени за намусеното момче, което се цупеше, седнало на своя мъничък стъклен трон, и се тъпчеше със сладко, докато майка му се усмихваше.

Каол никога не би казал на Дориан, но изпитваше ужас от бъдещето, когато Холин щеше да възмъжее. Бе лесно да се справиш с едно разглезено дете, но жесток водач, свикнал да му се подчиняват, бе нещо съвсем различно. Надяваше се, че двамата с Дориан ще успеят да разберат каква поквара зрее в сърцето на Холин - след като Дориан заемеше трона.

Наследникът танцуваше, като изпълняваше задълженията си да ухажва дамите, търсещи вниманието му. А те бяха почти всички. Дориан умело играеше ролята си и им се усмихваше - грациозен и изкусен танцьор, който не отказа на никоя дама. Танцът приключи и Дориан се поклони на партньорката си. Преди да успее да направи и крачка, друга девойка му направи реверанс. Ако Каол бе на мястото на Дориан, щеше да изохка, ала принцът само се ухили, хвана дамата за ръка и я завъртя във вихъра на танца.

Каол погледна навън и се напрегна. Селена вече не бе до колоната.

Потисна ръмженето си. Утре щяха хубаво да си побъбрят за наказанията при напускане на пост.

Правило, което в момента той също нарушаваше, осъзна капитанът, докато излизаше от нишата и се отправяше към вратата на терасата. Тя бе оставена отворена, за да може свежият въздух да проветрява претъпканата бална зала.

Къде, по дяволите, бе отишла? Може би бе усетила някаква опасност. Не че някой би бил достатъчно глупав да нападне замъка по време на бал.

Каол все пак постави ръка на меча си, когато приближи колоните в началото на стълбите, водещи надолу към замръзналата градина.

Каол я забеляза.

Определено бе напуснала поста си. И то не за да посрещне някаква заплаха.

Каол скръсти ръце. Селена бе напуснала поста си, за да потанцува.

Музиката бе достатъчно силна, че да се чува и тук, а Селена танцуваше със себе си. Дори държеше краищата на тъмното си наметало с една ръка, все едно са полите на бална рокля, а другата почиваше върху рамото на невидим партньор. Каол не знаеше дали да се разсмее, да u се скара или да се прибере, все едно нищо не е видял.

Тя се обърна с изящно завъртане, което я изправи срещу него, и спря.

Последният вариант вече бе невъзможен. Или трябваше да се разсмее, или да u се скара.

Нито едното му звучеше подходящо, нито другото.

Дори на лунната светлина видя намръщването u.

- Ще умра от скука. Или от студ - каза тя и пусна наметалото си.

Той остана на върха на стълбите, загледан в нея.

- И вината за това е твоя - продължи тя и прибра ръце в джобовете си. - Ти ме накара да дойда тук, а някой бе оставил вратата на балкона отворена, така че да чувам всичката тази прекрасна музика. - Валсът продължаваше и изпълваше ледения въздух. - Затова помисли на кого да се караш. Това е като да сложиш прегладнял човек на прага на пиршество и да му кажеш да не яде. Което ти, между другото, ми направи на тази вечеря.

Бърбореше, а лицето u бе достатъчно помръкнало, за да разбере, че не я е страх от това, че я е хванал. Той прехапа устни, за да не се усмихне, и пристъпи на чакълената пътека на градината.

- Най-великият асасин в Ерилея не може да издържи няколко часа на пост.

- Какво толкова има да пазя? - изсъска тя. - Двойките, които се натискат в храстите? Или Негово кралско Височество, който танцува с де що има девойка на бала?

- Ревнуваш ли?

- Как пък не! - изсмя се тя. - Богове, не. Но не ми е забавно да го гледам. Него и останалите, които си прекарват чудесно. Мисля, че ревнувам най-вече бюфета, който никой дори не докосва.

Той се разсмя и погледна нагоре към стълбите и вратите към балната зала. Вече трябваше да се връща, но вместо това стоеше тук, на границата, която не биваше да прекрачва.

Бе останал настрана миналата нощ, макар сълзите u по време на песента на Рена Голдсмит да го бяха трогнали толкова, че да се почувства сякаш е намерил част от себе си - част, за чиято липса не е и подозирал. Накара я да бягат километър и половина повече тази сутрин, не за да я накаже, а защото не можеше да спре да мисли за начина, по който го бе гледала.

Тя въздъхна шумно и се загледа в луната. Бе толкова ярка, че звездите почти не се виждаха.

- Чух музиката и просто ми се прииска да потанцувам за няколко минути. Да забравя всичко за един валс и да се почувствам като нормално момиче. Та... - Тя го погледна лошо. - Сега вече можеш да ми се накараш. Как ще ме накажеш? Пет километра допълнително утре? Час набирания? Челна стойка?

Усети горчивина в думите и, която не му хареса. Да, щеше да и се скара за това, че е напуснала поста си, но сега... точно сега...

Каол застана до нея.

- Танцувай с мен - каза той и и подаде ръка.

Селена се загледа в протегнатата ръка на Каол.

- Какво?

Лунната светлина се отрази в златистите му очи и ги накара да заблестят.

- Кое не е ясно?

Нищо. Всичко. Изрече го не като Дориан, когато принцът я бе поканил на бала на Юледа. Онова бе просто покана. Това обаче...

Ръката му остана да виси пред нея.

- Доколкото си спомням - вирна брадичка тя, - на Юледа аз те поканих да потанцуваме и ти ме отряза. Каза, че е прекалено опасно да ни видят заедно.

- Сега нещата са различни.

Още едно неразбираемо за нея изречение.

Гърлото и се сви и тя погледна към протегнатата му ръка, осеяна с мазоли и белези.

- Танцувай с мен, Селена - каза той с прегракнал глас.

Когато погледите им се срещнаха, тя забрави за студа, луната и стъкления замък, надвиснал над тях. За тайната библиотека, за плановете на краля, за Морт и кралица Елена. Всичко това потъна в нищото.

Пое ръката му и на света останаха само музиката и Каол.

Пръстите му бяха топли дори през ръкавиците. Той постави едната си ръка на кръста и, а с другата хвана нейната. Тя го погледна, когато се раздвижи - първо една бавна крачка, после още една и още една, нежно в ритъма на валса.

И той я погледна, но никой от двамата не се усмихна. Бяха отвъд усмивките. Валсът се забърза и Каол я поведе, без да се препъне нито веднъж.

Дишането и се учести, но не можеше да свали поглед от него, не можеше да спре да танцува. Лунната светлина, градината и златистият блясък на балната зала се сляха в едно цяло, което сякаш бе на километри от тях.

- Никога няма да бъдем обикновени момче и момиче, нали? - успя да попита тя.

- Не - въздъхна той, - никога.

Тогава музиката сякаш избухна около тях и Каол я завъртя така, че черният плащ изшумоля около тялото и. Всяка крачка бе безупречна, смъртоносна, както по време на първия им дуел преди много месеци. Тя познаваше всяко негово движение, а той нейните, все едно бяха танцували този валс цял живот. По-бързо, без почивка, без да откъсват очи един от друг.

Останалата част от света потъна в нищото. В този момент, докато гледаше Каол, след десет дълги години Селена осъзна, че е у дома.

Дориан Хавилиард стоеше до един прозорец на балната зала и наблюдаваше как Селена и Каол танцуват в градината. Тъмните плащове се люлееха около телата им, като им придаваха призрачен вид. След няколко часа танци принцът най-после бе успял да се освободи от дамите, които търсеха вниманието му, и бе отишъл до прозореца за глътка свеж въздух.

Искаше да излезе навън, но после ги видя. Това бе достатъчно, за да го спре на място, но не и за да го накара да си тръгне. А знаеше, че трябва. Трябваше да се отдалечи и да се направи, че не ги е видял, защото макар да бе само един танц...

Някой пристъпи зад него. Той погледна през рамо и видя Нехемия да спира до прозореца. След месеците, в които почти не се бе появявала сред придворните заради клането в Ейлве, бе изникнала тази вечер. Изглеждаше невероятно в бляскавата си синя рокля със златисти нишки. Косата u бе сплетена на корона, а елегантните u златни обеци блестяха на светлината на полилея и привличаха погледа му към изящния u врат. Нехемия бе безспорно най-красивата жена в балната зала и той не бе пропуснал как много мъже - и жени - я гледат през цялата нощ.

- Не им пречи - каза тя тихо с тежкия си акцент, който все пак се бе подобрил доста след пристигането u в Рифтхолд. Дориан вдигна вежда, а Нехемия изписа невидим знак на стъкления прозорец. - Ти и аз... сме различни. Винаги ще имаме... -Тя потърси думата. - Отговорности. Тегоби, които никой друг не може да разбере. Които те... - кимна към Каол и Селена - не могат да разберат. А ако можеха, нямаше да ги поискат.

„Иска да каже, че няма да поискат нас.“

Каол завъртя Селена, която сякаш профуча през въздуха, преди да се върне в ръцете му.

- Вече реших да продължа напред - отвърна също тъй тихо Дориан. Това бе истината. Бе се събудил тази сутрин със сърце, по-леко, отколкото през последните няколко седмици.

Нехемия кимна, а златните бижута в косата u издрънчаха.

- Благодаря ти. - След това изписа нов символ на прозореца. - Братовчед ти Роланд ми каза, че баща ти е одобрил плана на съветник Мълисън да разшири трудовия лагер в Калакула за повече... хора.

Той запази изражението на лицето си неутрално. Прекалено много хора ги гледаха.

- Роланд ти е казал това?

Нехемия свали ръка от прозореца.

- Поиска да съобщя на баща си, че подкрепям този план и че трябва да направим разширяването колкото се може по-бързо. Отказах. Той рече, че утре има среща на Съвета и ще гласуват плана на Мълисън. Не ми е позволено да присъствам.

- Роланд няма право на това - отвърна Дориан, като се мъчеше да запази дишането си спокойно. - Никакво.

- Ще го спреш ли тогава? - Тъмните u очи се съсредоточиха върху лицето му. -Говори с баща си на срещата на Съвета. Убеди останалите да отхвърлят искането.

Никой освен Селена не бе дръзвал да му говори така. Това обаче нямаше нищо общо с отказа му.

- Не мога - отвърна той.

Изчерви се, докато го изричаше, но бе вярно. Не можеше да се бори за Калакула, без да създаде проблеми на себе си и Нехемия. Едвам бе убедил баща си да остави принцесата на мира. Да поиска да затворят Калакула бе да вземе страна и така да унищожи всичко, което бе постигнал.

- Не можеш или не искаш? - Дориан въздъхна, но тя го прекъсна. - Ако отведат Селена в Калакула, ще я освободиш ли? Ще затвориш ли лагера? Когато я изведе от Ендовиер, помисли ли поне веднъж за хилядите, които оставаш зад гърба си?

Беше... но не толкова, колкото трябваше.

- Невинни измират в трудовите лагери, принце. Хиляди. Защо не попиташ Селена за гробовете, които изкопават там? Защо не погледнеш белезите на гърба u и не осъзнаеш, че това, през което е преминала, е щастие в сравнение със съдбата на останалите?

Сигурно просто бе свикнал с акцента u, но можеше да се закълне, че тя говори по-правилно.

- Ако я върнат там, ще я освободиш ли?

- Разбира се - отвърна внимателно той, - но е сложно.

- Нищо сложно няма. Това е разликата между доброто и злото. Робите в онези лагери също имат близки, които ги обичат така, както ти обичаш приятелката ми!

Той се огледа наоколо. Придворните дами наблюдаваха внимателно разговора иззад ветрилата си и дори майка му бе забелязала, че са се заговорили за по-дълго. Навън Селена отново бе застанала на пост. А в другия край на залата Каол се промъкна през един от входовете и зае с безизразно лице мястото си в ниша, все едно танцът не се бе случил.

- Не му е тук мястото за този разговор.

Нехемия го изгледа продължително, а после кимна.

- В теб има сила, принце. Повече, отколкото осъзнаваш.

Тя докосна гърдите му и описа символ върху тях, а някои от придворните ахнаха.

Нехемия обаче не откъсна очи от неговите.

- Тя спи - прошепна и потупа сърцето му - тук. Когато моментът настъпи и се събуди, не се плаши. - Свали ръка от него и се усмихна тъжно. - Когато моментът настъпи, ще бъда до теб и ще ти помогна.

С тези думи Нехемия се отдалечи. Придворните отстъпиха от пътя u, а после наново изпълниха пространството. Той се загледа подире u, озадачен от последните u думи. Какво ли бе искала да каже?

И защо, докато го изричаше, той почувства как нещо древно и дълбоко заспало отваря очи в него.

18

Селена бе седнала в приемната на имението на Арчър и се мръщеше към камината. Не бе докоснала чая, който икономът u бе донесъл на ниската мраморна маса, макар да си бе хапнала два еклера и една шоколадова пастичка, докато чакаше Арчър да се върне. Тя можеше да дойде и по-късно, но навън бе студено, а и още бе уморена от стоенето на пост през миналата нощ. Освен това u трябваше нещо, което да я разсее от танца с Каол.

След края на валса, той просто u бе казал, че ако отново избяга от пост, ще пробие дупка в леда, покрил езерото в градината, и ще я хвърли вътре. А след това, все едно не бе танцувал с нея така, че коленете u да се разтреперят, я бе оставил вън на студа. Може би си бе въобразила всичко това. А може би студът я бе накарал да оглупее.

По време на първия си урок по Знаци на Уирда бе толкова разсеяна, че Нехемия сериозно u се бе скарала. Селена обвиняваше сложния и нелеп език. Преди бе научила няколко чужди езика, които да u помагат на влиза на места, където адарланският няма да е достатъчен - но езикът на Уирда нямаше нищо общо с тях. Да се опитва да го усвои, докато си блъска главата над лабиринта на име Каол Уестфол, бе невъзможно.

Селена чу как вратата се отваря, после - приглушени думи и забързани стъпки. После изникна красивото лице на Арчър.

- Дай ми само момент да се освежа.

- Няма нужда - изправи се тя. - Няма да отнеме много време.

Зелените очи на Арчър блеснаха, но той влезе в салона и затвори махагоновата врата зад гърба си.

- Седни - каза му тя, без да я е грижа, че това е неговият дом.

Арчър се подчини и седна на креслото до дивана. Лицето му бе зачервено от студа, а това правеше зелените му очи да изглеждат още по-красиви.

Тя кръстоса крака.

- Ако икономът ти не спре да подслушва през ключалката, ще му отрежа ушите и ще ги натикам в гърлото му.

Чу се приглушено прокашляне, последвано от отдалечаващи се стъпки. След като бе сигурна, че вече никой не ги шпионира, тя се облегна обратно на дивана.

- Трябва ми нещо повече от списък с имена. Искам да знам какво правят, какво мислят и какво знаят за краля.

- Ще ми трябва повече време, Селена - пребледня лицето на Арчър.

- Имаш повече от три седмици.

- Но ще ми трябват пет.

- Кралят ми даде месец да те убия. Вече ми е трудно да убеждавам останалите, че си трудна мишена. Не мога да ти отпусна повече време.

- Но аз трябва да уредя нещата си в Рифтхолд и да ти събера информация. След смъртта на Дейвис всички са особено внимателни и не смеят да продумат нищо.

- Знаят ли, че смъртта на Дейвис стана по погрешка?

- В Рифтхолд ставаш много грешки, така че всички подозираме, че повечето не са такива. - Той прокара ръце през косата си. - Дай ми малко повече време.

- Нямам такова, че да ти го дам. Имената не ми стигат, Арчър.

- Ами престолонаследникът, капитанът на стражата? Те нямат ли нужната ти информация? Доколкото знам, си близка с тях...

- Какво знаеш за тях? - озъби се тя.

Арчър я погледна хитро.

- Нима смяташ, че не познах капитана на стражата в деня, в който уж случайно попадна на мен пред „Уилоус“? - Вниманието му се насочи към ръката и, която държеше кинжала. - Да не си му казала за плана да ме опазиш жив?

- Не - отвърна тя и ръката и отпусна хватката около оръжието. - Не съм. Не желая да ги замесвам.

- Или просто им нямаш доверие?

Селена отново стана на крака.

- Правиш твърде много предположения, Арчър. - Тя отиде до вратата и я отвори. Иконома го нямаше. Тя погледна през рамо към Арчър, който я следеше с ококорени очи. - Имаш време до края на седмицата, което са шест дни, за да ми намериш повече информация. Ако не успееш, следващата ми визита далеч няма да е толкова приятна.

Тя не му даде време да отговори, а напусна приемната, взе наметалото си от най-близкия гардероб и излезе обратно на мразовитите улици.

Картите и статистиките пред Дориан трябваше да са сгрешени. Някой се шегуваше с него. Бе невъзможно в Калакула да има толкова много роби.

Седнал на дългата маса в съвещателната зала на баща си, Дориан огледа мъжете около себе си. Никой не изглеждаше изненадан, никой не беше ядосан. Съветник Мълисън, който бе проявил специален интерес към Калакула, направо грееше.

Трябваше да се пребори за присъствието на Нехемия на съвещанието. Нямаше обаче нищо, което тя да може да каже, за да повлияе на решение, което очевидно вече бе взето.

Баща му се усмихваше леко към Роланд, подпрял глава на юмрука си. Черният пръстен на ръката на краля блещукаше с мрачната светлина, отразена от огромната камина с форма на чудовищна паст. Тя сякаш се канеше да погълне залата.

Роланд посочи към картата от мястото си до Перингтън. На неговата ръка също имаше черен пръстен, както и на тази на херцога.

- Както виждате, Калакула не може да функционира с толкова много роби. Мините са твърде малко, за да ги поберат, и макар да ги караме да копаят нови тунели, работата им удря на камък. - Роланд се усмихна. - Но малко на север оттам, в южния край на Оуквалдския лес, хората ни откриха находища на желязо, които, изглежда, заемат огромно пространство. Достатъчно близо е до Калакула, че да ни позволи да издигнем няколко сгради с допълнителна бройка стражи и пазачи, да приемем още повече роби и да започнем работа на мига.

Няколко души зашептяха впечатлени, а кралят кимна на Роланд. Дориан стисна зъби. Три еднакви черни пръстена. Какво ли обаче символизираха? Имаха ли някаква връзка помежду си? Как Роланд бе влязъл под кожата на баща му и Перингтън така бързо? Заради това, че подкрепяше места като Калакула?

Думите на Нехемия от миналата нощ не спираха да отекват в главата му. Бе видял белезите по гърба на Селена отблизо. Плътта u бе обезобразена по начин, който го караше да трепери от гняв. Колко ли хора като нея гниеха в трудовите лагери?

- А къде ще спят робите? - попита внезапно Дориан. - И за тях ли ще строим подслон?

Всички, включително баща му, го погледнаха, а Роланд само сви рамене.

- Те са роби. За какво ни е да им строим заслони, като могат да спят в мините? Така тъкмо няма да губим време да ги изкарваме навън и да ги връщаме вътре всяка сутрин.

Чу се одобрително мърморене. Дориан погледна към Роланд.

- Щом имаме толкова много роби, защо не пуснем някои от тях? Едва ли всички са бунтовници и престъпници.

- Дръж си езика зад зъбите, принце - изръмжа баща му като звяр. И като крал, който се обръща към свой поданик, а не като родител, който разговаря с детето си. Въпреки това, леденият гняв, който изпитваше при спомена за белезите по гърба на Селена, измършавялото u тяло, изпито лице и отчаян поглед, не напуснаха Дориан. Той отново си спомни думите на Нехемия.

Това, през което Селена бе преминала, бе щастие в сравнение със съдбата на останалите

Дориан погледна към баща си, чието лице бе потъмняло от гняв.

- Значи това е планът? След като сме завладели целия континент, ще хвърлим всички в Калакула и Ендовиер, докато не остане никой свободен в кралството, който да не е адарланец?

Тишина.

Яростта му го отведе до мястото, в което бе усетил древната сила, събудена от докосването на Нехемия.

- Ако продължиш да затягаш каишката, накрая тя ще се скъса - каза Дориан на баща си, а после се обърна към Роланд и Мълисън. - Защо вие не прекарате година в Калакула и след това не ми разясните плана си за разширяване на трудовия лагер?

Баща му удари с ръце по масата така, че каните и чашите по нея иззвъняха.

- Принце, ако не замълчиш, ще те изхвърля от тази зала преди гласуването.

Но Дориан стана от мястото си. Нехемия бе права. Не се бе борил за другите в Ендовиер. Не му бе стискало.

- Чух достатъчно - излая той на баща си, на Роланд и Мълисън, на Перингтън и на всички присъстващи благородници. - Искате гласа ми? Ето го. Не. Нито сега, нито никога.

Баща му изръмжа, но Дориан вече бе прекосил червения мраморен под, бе подминал отвратителната камина и бе продължил през вратите по сияйните коридори на стъкления замък.

Не знаеше къде отива, само че му бе студено, ужасяващо студено. А студът подклаждаше гнева му. Той слезе по едно стълбище, а след това и по друго, докато не се озова в каменния замък. После продължи да слиза надолу и накрая стигна до една изоставена зала, в която никой не можеше да го види. След това вдигна юмрук и удари по стената.

Камъкът се напука под ръката му.

Не беше малка пукнатина, а подобна на паяжина, която продължи да расте към прозореца вдясно, докато...

Прозорецът избухна и стъклото се пръсна във всички посоки. Дориан приклекна и наведе глава. Вътре влезе въздух, толкова леден, че погледът му се замъгли, но той само коленичи и зарови пръсти в косата си. Дишаше дълбоко и изчака гневът да го напусне.

Това не беше възможно. Явно бе ударил стената не където трябва или тя бе толкова древна, че просто бе чакала нещо подобно. Не бе чувал камък да се разпада така. Пукнатина, която да расте като живо същество... А после прозорецът...

Сърцето на Дориан заби бясно. Той свали ръце от главата си и ги огледа. Не бяха одраскани или насинени, дори не го боляха. А бе ударил стената с всичка сила. Можеше - не, трябваше - да си е счупил ръката. Но дори по кокалчетата му нямаше никаква следа от удара, освен че бяха побелели от това, че са стиснати в юмрук.

Дориан се изправи на разтрепераните си крака и огледа щетата.

Стената бе напукана, но бе останала цяла. Древният прозорец обаче бе напълно разбит. А на мястото, където принцът бе коленичил...

Съвършен кръг, без следа от отломки - стъклата и парчетата дърво се бяха посипали навсякъде наоколо, но не вътре в него.

Това бе невъзможно. Защото магията беше...

Магията.

Дориан падна на колене и повърна.

Свита на дивана до Каол, Селена отпи от чая си и се намръщи.

- Не можеш ли да си наемеш слугиня като Филипа, така че някой да ни носи сладки?

- Ти вече не посещаваш ли покоите си? - повдигна вежди Каол.

Не. Не и ако можеше да не го прави. Не и с Елена, Морт и останалите безумия на една тайна врата разстояние. Друг път щеше да потърси убежище в библиотеката, но вече и там не бе спокойно. Не и с всички тайни, само при мисълта за които u се завиваше свят. За миг се запита дали Нехемия не е открила нещо за гатанката в кабинета на Дейвис. Трябваше да я попита утре.

Тя изрита Каол в ребрата.

- Казвам само, че от време на време ми се дояжда шоколад.

Той притвори очи.

- А също ябълкова торта, филия хляб, малко печено, около едно кило курабийки и... - Той се разсмя, когато тя опря крак в лицето му и го побутна. След това я хвана

за петата и не я пусна, когато тя се опита да се измъкне. - Вярно е и го знаеш, Лена.

- И какво, ако е вярно? Не съм ли спечелила правото си да ям колкото и когато ми се яде?

Тя измъкна крака си от хватката му и усмивката на лицето му избледня.

- Спечели си го - каза той толкова тихо, че едвам се чу от припукващия огън. След няколко мига мълчание се изправи и отиде до вратата.

Тя се надигна на лакти.

- Къде отиваш?

Той отвори вратата.

- Да ти взема шоколадов кекс.

Когато се върна и изядоха половината кекс, който бе отмъкнал от кухните, Селена се излегна на дивана, подпряла ръка на пълния си стомах. Каол вече се бе изтегнал на възглавниците и спеше дълбоко. Дори и той се бе уморил след дежурството до късно миналата нощ и ставането по изгрев за традиционното им бягане.

Защо не го бе оставила да се наспи?

„Знаеш ли, някога придворните не са били такива - бе казала Нехемия. - Имало е времена, в които хората са ценели верността и лоялността и са служели на владетеля си от уважение, а не от страх. Дали такъв двор ще се появи отново?“

Селена не бе отговорила на Нехемия. Не бе искала да обсъжда това. Но като гледаше към Каол сега, към мъжа, който той беше и в когото се превръщаше...

„Да - помисли си тя. - Да, Нехемия. Може да се появи отново, ако има повече мъже като него.“

Но не и в света на този крал, осъзна тя. Той би смазал подобен двор преди Нехемия да го издигне. Ако кралят се махнеше, дворът от мечтите на принцесата можеше да промени света, да премахне последствията от десетилетие на ужас и жестокости, да възстанови земите, погубени от огъня на завоеванието, и да събере отломките от кралствата, които Адарлан бе прекършил.

И в такъв свят...

Селена преглътна. Тя и Каол никога нямаше да са нормално момиче и момче, но може би щяха да имат свой живот. Тя искаше този живот. Макар и след снощния им танц Каол да се правеше, че нищо не се е случило, то се беше случило. Беше u отнело време да го осъзнае, но... тя искаше да живее с него.

Това бе светът, за който Нехемия мечтаеше. Светът, за който Селена понякога си позволяваше да копнее. Но той не беше нищо повече от късче надежда и спомен за някогашните кралства. Ако бунтовниците обаче наистина знаеха какви са плановете на краля, как да ги спрат и как да го унищожат - със или без Елин Галантиус и армията, която твърдяха, че тя събира...

Селена въздъхна и стана от дивана, като внимателно премести краката на Каол, така че да не го събуди. Обърна се назад - само веднъж, за да погали късата му коса, а после и бузата му. След това тихо излезе от стаята.

Без обаче да забравя остатъка от кекса.

Тъкмо се чудеше дали няма да u стане лошо, ако изяде целия кекс, когато зави по

коридора и видя Дориан да седи на пода пред покоите и. Когато я видя, той вдигна очи и забеляза кекса. Селена се изчерви и вирна брадичка. Не бяха говорили след последния си спор за Роланд. Може би беше дошъл да се извини.

Редно беше.

Когато обаче приближи и Дориан стана на крака, тя видя по погледа в сапфирените му очи, че не е дошъл да се извинява.

- Малко е късно за посещения - каза вместо поздрав тя.

Дориан прибра ръце в джобовете си и се облегна на стената. Лицето му бе пребледняло, а очите му блуждаеха. Въпреки това успя да се усмихне.

- И за кекс е късно. Кухните ли опустоши?

Тя остана пред покоите си и го погледна. Изглеждаше добре - не беше ранен или насинен. Нещо обаче не беше както трябва.

- Какво търсиш тук?

Той избегна погледа и.

- Търсех Нехемия, но слугите и ми казаха, че е излязла. Мислех, че е дошла тук, че двете сте излезли на разходка.

- Не съм я виждала от сутринта. За какво ти е?

Дориан си пое дълбоко въздух и Селена внезапно осъзна колко студено е в коридора. Колко дълго бе стоял на мразовития под?

- Не... - отвърна той и поклати глава, сякаш за да се убеди в нещо. - Няма за какво.

След това понечи да си тръгне. Преди да се спре, тя отвори уста.

- Дориан. Какво не е наред?

Той се обърна. За миг тя видя нещо в погледа му, което и напомни за отдавна изчезнал свят - свят на цветове и сили, които все още посещаваха кошмарите и. Но после той премигна и то изчезна.

- Всичко е наред.

След това се отдалечи с ръце в джобовете.

- Да ти е сладко - каза през рамо и изчезна от погледа и.

19

Каол стоеше пред кралския трон и едва не заплака от скука, докато докладваше какво е станало през предишния ден. Опита се да не мисли за нощта - и за това как лекия допир на пръстите на Селена до косата и лицето му бе разпалил желание толкова силно, че му се бе приискало да я грабне и да я притисне към дивана. Бе му отнело върховно усилие на волята да запази дишането си спокойно и да продължи да се преструва, че спи. След като тя бе излязла, сърцето му бе туптяло толкова силно, че му бе отнел цял час да се успокои и да заспи наистина.

Докато гледаше към краля, Каол благодари на съдбата, че се е удържал. Границата между него и Селена не съществуваше просто така. Ако я пресечеше, лоялността му към владетеля щеше да бъде поставена под въпрос - както и приятелството му с Дориан. Принцът почти не бе говорил с него през изминалата седмица. Днес Каол трябваше да намери начин да се видят.

Той бе верен на Дориан и на краля. Без тази вярност бе никой. Без нея щеше да се окаже, че е предал титлата и семейството си за нищо.

Каол приключи с обяснението на плана за безопасност по повод карнавала, който пристигаше днес, и кралят кимна.

- Много добре, капитане. Нека хората ти охраняват и двора на замъка. Не се знае какви изроди пътуват в такива циркове. Не желая да щъкат наоколо.

- Считайте, че е сторено - сведе глава Каол.

Обикновено кралят щеше да го отпрати с едно махване на ръката, придружено от грубо изръмжаване, но днес го загледа, опрял лакът на стъкления трон. След миг тишина - през който Каол се запита дали някой шпионин не е видял през ключалката как го докосва Селена - кралят заговори.

- Принцеса Нехемия трябва да бъде държана под око.

Каол не очакваше тази заповед от краля, но запази лицето си безизразно и не постави под въпрос думите, от които се подразбираше много.

- Влиянието u вече се чувства в замъка ми. Чудя се дали не е настъпил моментът да я върнем обратно в Ейлве. Вече има хора, които я следят, но подочух, че има анонимна заплаха за живота u.

Въпросите нахлуха в него, придружени от чувство на ужас. Какво я заплашваше? Какво бе казала, за да си заслужи такава заплаха?

- Не съм чул нищо за това - скова се Каол.

- Никой не е - усмихна се кралят, - нито дори принцесата. Явно си е спечелила врагове и извън замъка.

- Ще поставя допълнителни стражи пред покоите u, както и патрул в крилото на замъка, което обитава. Ще я предупредя...

- Няма нужда да предупреждавате нея или когото и да е. - Кралят го погледна изпитателно. - Тя може да използва подозрението, че животът u е застрашен, за да

ни изнудва и да се превърне в мъченица. Нареди на хората си да си мълчат.

Каол не смяташе, че Нехемия би направила такова нещо, но не отговори. Щеше да нареди на стражите си да бъдат дискретни.

Нямаше да каже нищо на принцесата или на Селена. Това, че бе приятел на Селена и си говореше с Нехемия, не променяше нищо. Знаеше, че Селена ще е бясна, ако научи, че не u го е споменал, но той бе капитанът на стражата. Бе я допуснал прекалено близо до себе си, когато я покани на танц.

Бе пресякъл границата.

- Капитане?

Каол премигна, след което се поклони ниско.

- Имате думата ми, Ваше Величество.

Задъхан, Дориан завъртя меча във въздуха и парира удара на стража, като го извади от равновесие. Това бе третият му дуел и третият съперник, когото щеше да повали. Не бе спал миналата нощ, а сутринта не го свърташе на едно място. Бе дошъл в казармите с надеждата някой да го умори така, че да успее да си почине.

Блокира атаката на стража. Това бе грешка. Може би бе сънувал. Може би бе комбинация от правилните елементи в неправилния момент. Магията бе изчезнала и нямаше причина той да има такава сила. Дори кралят не бе надарен с магически умения. Магията не се бе проявявала в рода Хавилиард от поколения.

Дориан премина през защитата на стража с една лесна маневра, но когато младежът вдигна ръце, принцът се запита дали не го е пуснал да спечели. Мисълта го накара да изръмжи. Щеше да поиска още един двубой, когато някой ги приближи.

- Нещо против да се присъединя?

Дориан се загледа в Роланд, чиято рапира изглеждаше така, сякаш никога не е била използвана. Стражът погледна престолонаследника, поклони се и реши да изчезне на мига. Дориан се взря в братовчед си и в черния пръстен на ръката му.

- Не мисля, че би искал да танцуваш с мен днес, братовчеде.

- А - намръщи се Роланд, - говориш за инцидента вчера. Съжалявам за това. Ако знаех, че трудовите лагери са такава щекотлива тема за теб, нямаше изобщо да работя със съветник Мълисън по въпроса. Отказах гласуването, след като си тръгна. Мълисън беше бесен.

- О? - повдигна вежди Дориан.

- Беше прав, разбира се - сви рамене Роланд. - Не зная какво е да си в такива лагери. Приех каузата, защото Перингтън ми предложи да работя с Мълисън. Съветникът щеше да спечели доста от разширението, понеже е обвързан с добива на желязо.

- И сега се очаква да ти повярвам?

- Та ние сме едно семейство, Дориан - усмихна се широко Роланд.

Семейство. Дориан никога не се бе имал за част от семейството си, особено пък сега. Ако някой разбереше какво е станало в коридора вчера, за магията, която имаше, баща му щеше да го убие. Все пак имаше втори син.

Едва ли чувството да си част от семейство бе такова.

Снощи Дориан бе потърсил Нехемия от отчаяние, но на сутринта бе щастлив, че не я бе намерил. Ако принцесата знаеше подобно нещо за него, можеше да го изнудва както си иска.

А пък Роланд... Дориан понечи да се отдалечи.

- Защо не запазиш интригите си за някой, на когото му пука?

- Кой би бил по-достоен от собствения ми братовчед? Какво по-голямо предизвикателство от това да те спечеля на своя страна?

Дориан го погледна предупредително и видя, че младежът се е ухилил.

- Да можеше да видиш хаоса, който причини с напускането си! - продължи Роланд. - Докато съм жив, не ще забравя погледа на баща ти, когато ти с разкрещя на всички ни. - Роланд се разсмя и въпреки че не искаше, Дориан усети как на лицето му се появява усмивка. - Мислех, че старото копеле ще получи инфаркт на място.

- Внимавай какво приказваш - поклати глава Дориан. - Бесел е хора и за по-малко.

- Така е, братовчеде, но когато си хубав като мен, ти се разминава почти винаги.

Дориан завъртя очи, но се замисли над думите на братовчед си. Роланд можеше и

да е близък с Перингтън и баща му... но може би го бяха забъркали в интригите на херцога и имаше нужда от някой, който да го измъкне. Ако баща му и съветниците смятаха, че могат да използват Роланд за пъклените си планове, може би бе ред на Дориан да влезе в играта. Можеше да обърне пионката на баща си срещу него самия. Двамата заедно сигурно можеха да спечелят достатъчно съветници, за да спрат най-скандалните предложения.

- Наистина ли си отменил гласуването?

- Прав си, че насилваме късмета си с другите кралства - махна с ръка Роланд. -Ако искаме да задържим контрол, трябва да намерим баланса. Няма да си помогнем, ако хвърлим всички в робство. Всъщност това може само да тласне повече хора към бунт.

Дориан кимна бавно, след което направи пауза.

- Имам среща - каза той и прибра меча в ножницата си, - но може би ще те видя в залата за вечеря.

- Ще се опитам да викна и няколко момичета да ни правят компания - усмихна се Роланд.

Дориан изчака братовчедът му да се скрие зад ъгъла, преди да излезе навън, където врявата на придворните го погълна. Карнавалът, който майка му бе извикала за Холин - закъснял подарък за Юледа, - най-после бе пристигнал.

Карнавалът не беше голям - няколко черни шатри, дузина каруци с клетки и пет закрити фургона на двора. Цялото нещо изглеждаше тъжно, въпреки свирнята на гъдулка и веселите викове на работниците, които се мъчеха да довършат шатрите навреме, за да изненадат Холин вечерта.

Хората почти не поглеждаха към Дориан, докато той се разхождаше из тълпата. Бе облечен в стари изпотени дрехи и се бе увил плътно в наметалото си. Само стражите, обучени да следят всичко, го забелязаха, но пък те разбираха желанието му да остане необезпокояван и без да им се казва.

Изумително красива жена изскочи от едната шатра - слаба, висока и облечена в елегантни дрехи за езда. След нея се появи мъж като канара, носещ дълги железни прътове, които Дориан се съмняваше, че нормален човек би могъл да повдигне.

Принцът спря пред един от фургоните и прочете думите, написани с бяла боя отстрани.

КАРНАВАЛЪТ НА ОГЛЕДАЛАТА!

ВИЖТЕ КАК ДЕЙСТВИТЕЛНОСТТА И ИЛЮЗИЯТА СЕ СБЛЪСКВАТ!

Той се намръщи. Майка му беше ли обмислила изобщо подаръка си, как ще изглежда той и какво съобщение ще отправи с него? Карнавалите с всичките им фокусници бяха на границата на откритата ерес. Дориан изсумтя. Може би неговото място бе в една от клетките.

Някой постави ръка на рамото му и принцът се завъртя, за да види усмивката на Каол.

- Знаех си, че ще те намеря тук.

Не бе изненадан ни най-малко, че Каол го е разпознал.

Дориан понечи да се усмихне, когато забеляза кой е с капитана. Селена стоеше до една от покритите клетки, заслушана в това, което бе скрито под черните кадифени завеси.

- Какво правите тук толкова рано? Откриването е чак довечера! - Огромен мъжага близо до тях започна да забива дълги около половин метър шипове в замръзналата земя.

- Тя искаше да се разходи и... - Внезапно Каол изпсува.

Макар да не искаше, Дориан го последва към Селена. Капитанът на стражата рязко дръпна ръката u от черната завеса.

- Може да си я изгубиш така - предупреди я той, а тя го изгледа кръвнишки.

След това се усмихна на Дориан толкова тънко, че изглеждаше по-скоро като потрепване на устните. Не я бе излъгал миналата нощ, като u бе казал, че иска да види Нехемия. Бе искал обаче да види и нея - докато не се бе появила с идиотския кекс, който явно смяташе да си доизяде сама.

Не искаше да си представи как би го погледнала, ако узнаеше, че той може би -само може би, натърти си - има някаква магия в себе си.

Наблизо красивата русокоса жена седна на едно столче и започна да свири на лютня. Той знаеше, че мъжете - включително и стражите - не се тълпят около нея, само за да слушат музика.

Каол се размърда и Дориан осъзна, че не е продумал нищо. Селена скръсти ръце.

- Намери ли Нехемия вчера?

Той подозираше, че тя вече знае, но u отговори.

- Не. Прибрах се в покоите си, след като те видях.

- Та - каза Селена, докато гледаше към карнавала, - наистина ли трябва да изчакаме брат ти, за да видим какво има в клетките? Изглежда, изпълнителите вече са готови да започват.

Това бе вярно. Много жонгльори и гълтачи на саби и на огън излязоха навън, докато акробатите балансираха върху невъзможни неща - облегалки на столове, стълбове, легла с пирони.

- Мисля, че това е само репетиция - каза Дориан, като се надяваше да е прав. Ако Холин разбереше, че са започнали без разрешението му... Дориан щеше да избяга от замъка, за да се измъкне от свадата.

- Хмм - каза Селена и навлезе по-навътре в пищния карнавал.

Каол наблюдаваше принца внимателно. В погледа му се четяха въпроси, на които Дориан нямаше намерение да отговаря - затова последва Селена. Ако си тръгнеше сега, това щеше да е като поставяне на граница. Тримата стигнаха до последния и най-голям фургон в неравния полукръг от шатри и клетки.

- Заповядайте! Заповядайте! - извика една старица, прегърбена и сбръчкана от възрастта. Тя стоеше на площадка в края на стълбите. Корона от звезди украсяваше побелялата u коса и макар смуглото u лице да бе съсухрено, кафявите u очи бяха необичайно живи. - Погледнете в огледалата ми и научете бъдещето! Нека видя дланта ви, за да ви го кажа лично! - Старицата посочи Селена с чепатия си бастун. - Искаш ли да узнаеш бъдещето си, момиче?

Дориан премигна два пъти, когато видя зъбите на старицата. Те бяха заострени като на риба и направени от метал. От... от желязо.

Селена се уви в зеленото си наметало, но продължи да се взира във вещицата.

Дориан бе чувал легендите за падналото Вещерско кралство, където кръвожадни вещици свалили мирната династия Крочан и унищожили страната така, че камък върху камък не останал. Петстотин години по-късно още се пееха песни за клана на Железните зъби, който единствен оцелял след жестоката война, завършила със смъртта на кралиците от Крочан. Последната владетелка обаче бе направила заклинание - докато флаговете на Железните зъби се веят, нито една земя да не ги приеме.

- Ела във фургона, миличка - измърка старицата на Селена. - Нека старата Баба Жълтонога ти разкрие бъдещето.

И наистина, под кафявата роба се появиха глезени с цвят на шафран^1. Лицето на Селена пребледня и Каол застана до нея. Въпреки начина, по който този жест накара Дориан да се почувства, той бе щастлив, че Каол го е направил.

Всичко това обаче беше измама. Старицата вероятно си бе поставила фалшиви железни зъби, бе обула жълти чорапи и се бе нарекла Баба Жълтонога, за да вземе парите на зрителите.

- Ти си вещица - каза Селена измъчено. Тя очевидно не смяташе, че това е измама. Лицето u бе бледо като на мъртвец. Богове... нима наистина бе уплашена?

Баба Жълтонога се изсмя и се поклони. Гласът u прозвуча като грачене на гарван.

- Последната родена вещица от Вещерското кралство.

За шок на Дориан, Селена направи крачка назад, приближи се до Каол и постави ръка на амулета, който винаги носеше.

- Сега вече искаш ли да видиш бъдещето си?

- Не - отвърна Селена, като почти се облегна на Каол.

- Тогава се махай от очите ми! Имам работа за вършене! Никога не съм имала толкова стиснати клиенти! - Баба Жълтонога изсумтя и вдигна глава, за да огледа

околните. - Научете бъдещето си! Научете бъдещето си!

Каол направи крачка към нея, като постави ръка на меча си.

- Не си ли малко груба към клиентите?

Вещицата се ухили, а зъбите u заблестяха на следобедната светлина. Тя подуши капитана.

- И какво би искал мъж, около когото се носи уханието на Сребърното езеро, от невинна старица като мен?

Дориан усети как го полазват тръпки. Селена хвана ръката на Каол и се опита да го издърпа назад. Капитанът обаче отказа да помръдне.

- Не знам как точно лъжеш, бабо, но е по-добре да си държиш езика зад зъбите, да не вземеш да го изгубиш.

Баба Жълтонога облиза заострените си зъби и измърка.

- Ела и го вземи.

Очите на Каол блеснаха заплашително, но Селена бе толкова бледа, че Дориан я хвана за ръката, за да я отведе настрани.

- Хайде - каза той и бабичката се обърна към него. Ако наистина виждаше разни неща, това бе последното място, на което искаше да бъде. - Хайде, Каол! Да тръгваме!

Вещицата му се ухили, след което използва дълъг метален нокът, за да извади нещо от зъбите си.

- Бягайте от съдбата си! - подвикна Баба Жълтонога, докато се отдалечаваха. - Тя, така или иначе, ще ви намери!

- Трепериш.

- Не е вярно - изсъска Селена и избута ръката на Каол от своята. Бе достатъчно зле, че Дориан бе тук, но това, че и Каол бе станал свидетел на срещата u с Баба Жълтонога...

Тя помнеше всички истории - легендите, които u бяха причинявали ужасни кошмари като малка, разказа на някогашен неин приятел за преживяното от него. Като се вземеше предвид, че той после я бе предал и едва не я бе убил, Селена се надяваше, че приказките му за вещиците с железни зъби са просто измислица. Но след като бе видяла тази жена...

Селена преглътна. След като бе видяла тази жена и бе усетила ужасната другост, която тя излъчваше, не u бе никак трудно да повярва, че онази е способна да изяде човешко дете, докато от него не остане нищо освен бели кости.

Замръзнала до мозъка на костите си, тя последва Дориан, който се отдалечаваше от карнавала. Когато бе стояла пред онзи фургон, по някаква причина бе пожелала да влезе в него. Все едно вътре нещо я очакваше. А и онази корона от звезди на главата на вещицата...

И тогава амулетът u бе натежал и се бе загрял, точно както когато бе видяла онзи човек пред библиотеката.

Ако изобщо някога се върнеше на карнавала, щеше да вземе Нехемия със себе си, та тя да провери дали Жълтонога е тази, за която се представя. Не u пукаше какво има в клетките. Вече не. Интересуваше я само Жълтонога. Последва Дориан и Каол, без да чува нито дума от това, което u говорят, докато накрая не пристигнаха в кралските конюшни и принцът не ги отведе вътре.

- Щях да ти го подаря на рождения ден - каза той на Каол, - но за какво ми е да чакам още два дни?

Дориан спря пред един жребец и Каол възкликна:

- Да не си полудял?

Дориан се ухили - изражение, което не бе виждала от толкова отдавна, че си спомни късните вечери, в които бяха играли, както и топлината на дъха му върху кожата си.

- Че защо? Заслужаваш си го.

Черният като нощта астерионски жребец се размърда в конюшнята си и ги погледна с древните си тъмни очи.

Каол отстъпи назад, вдигнал ръце.

- Но това е подарък за принц, не за...

- Глупости - изцъка Дориан. - Ще се обидя, ако не го приемеш.

- Не мога. - Каол погледна умолително към Селена, но тя сви рамене.

- Някога имах астерионска кобила - призна асасинът и двамата се опулиха. Селена отиде до конюшната и протегна ръка, като позволи на жребеца да я подуши. -Казваше се Касида. - Усмихна се при спомена и погали жребеца по влажния нос. -На диалекта в Червената пустиня това означава Пиещата вятъра. Изглеждаше като бурно море.

- Как си докопала астерианска кобила? Те струват дори повече от жребците - каза Дориан. Това бе първият нормален въпрос, който u задаваше през последните няколко седмици.

Тя погледна през рамо и се усмихна дяволито.

- Откраднах я от господаря на Ксандрия.

Каол се ококори, а Дориан наклони глава настрани. Бе толкова комично, че тя започна да се смее.

- Истина е, кълна се в Уирда. Някой път ще ви разправя историята, но не сега.

Тя отстъпи назад и избута Каол към заграждението на коня, който изпръхтя към пръстите му. Животно и човек се загледаха един в друг.

Дориан все още наблюдаваше Селена намръщен, но когато тя го улови, че я зяпа, той се обърна към Каол.

- Рано ли е да попитам какво ще правиш на рождения си ден?

- Имаме планове - каза тя преди Каол да успее да отговори. Не искаше да звучи рязко, но... бе планирала тази нощ последните няколко седмици.

- Така ли? - погледна през рамо Каол.

Селена се усмихна злобно.

- Ами да. Не включват астерионски жребци, но...

- Дано се забавлявате - прекъсна ги Дориан и очите му блеснаха.

Каол отново се загледа в коня, докато Селена и Дориан се изправиха един срещу друг. Всичките му познати u изражения си бяха отишли. И част от нея - тази част, която бе прекарала толкова нощи, загледана в това красиво лице - тъгуваше. Беше u трудно да го гледа.

Тя ги остави в конюшните и им пожела набързо лека нощ, като поздрави Каол за подаръка. Не посмя да погледне към карнавала, където шумът от тълпата подсказваше, че Холин се е появил да види подаръците си. Вместо това изтича по стълбите към топлината на покоите си, като се опита да прогони спомена за железните зъби на вещицата, за начина, по който u бе подвикнала тези думи за съдбата, за приликата между тях и казаното u от Морт в нощта на затъмнението...

Може би беше интуиция, а може би Селена просто бе жалък човек, който не иска да послуша съвета на приятел - но искаше да се върне в гробницата. Сама. Може би Нехемия грешеше, че амулетът няма значение. А и бе уморена от това да чака приятелката си, за да проучи загадката за окото.

Щеше да се върне само веднъж и да не казва на Нехемия. Понеже дупката в стената бе оформена като око, чийто ирис е премахнат, така че да побере точно амулета, който тя носеше на врата си.

20

- Морт - каза Селена и черепът отвори едното си око.

- Много е грубо да будиш някого, докато спи - каза той сънен.

- По-добре ли щеше да ти е, ако бях потропала по лицето ти?

Той я погледна накриво.

- Трябва да разбера нещо - повдигна тя амулета. - Тази огърлица... наистина ли има сила?

- Естествено.

- Но тя е на хиляди години?

- И какво от това? - прозя се Морт. - Тя е вълшебна. Вълшебствата не стареят като останалите неща.

- Но какво всъщност прави?

- Ами пази те, както ти каза Елена. От уроки, макар че ти правиш всичко по силите си, за да си навлечеш сама белята.

Селена отвори вратата.

- Мисля, че знам какво прави.

Може би бе съвпадение, но гатанката бе прецизно подготвена. Може би Дейвис бе търсил същото нещо, което Елена искаше да открие - източника на силите на краля. Това можеше да е първата стъпка към разкриването му.

- Сигурно грешиш - каза Морт, докато го подминаваше. - Само казвам.

Но тя не го послуша. Отиде до кухото око на стената и се изправи на пръсти, за да погледне през него. Стената от другата страна бе все така празна. Селена свали огърлицата, внимателно повдигна амулета към окото и...

Той пасна. Горе-долу. Дъхът u секна. Селена се повдигна към дупката и надникна през мъничката златна рамка. И...

Нищо. Стената не се промени. Не изплува гигантски Знак на Уирда. Тя обърна окото, но получи същия резултат. Опита и от двете страни, наопаки, под ъгъл. И нищо. Все същата тъпа бяла стена, осветена от лунната светлина, процеждаща се от някакъв процеп отгоре.

Тя притисна камъка и потърси някаква врата или подвижен панел.

- Но това е Окото на Елена! Само през окото може да се види истината! За какво друго око може да става дума?

- Извади своето и провери - обади се Морт от вратата.

- Защо не работи? Заклинание ли трябва да изрека?

Тя погледна към саркофага на кралицата. Може би магията се разкриваше с древни думи, които се криеха под носа u. Не ставаше ли така винаги? Тя намести обратно амулета в камъка.

- Ах! - извика тя в нощния въздух, като рецитираше думите, издълбани на гроба на Елена. - Времената на Разлома!

Нищо не се случи.

Морт се изсмя. Тя взе амулета от стената.

- Мразя това! Мразя тази тъпа гробница, тъпите загадки и мистерии!

Добре. Хубаво. Нехемия беше права. Амулетът не водеше доникъде. А тя бе ужасна приятелка, която не я слушаше и u нямаше доверие.

- Нали ти казах, че няма да стане?

- Как тогава да стане? Тази гатанка се отнася за нещо в гробницата, което е зад стената, нали?

- Да, но още не си задала правилния въпрос.

- Зададох ти десетки въпроси! И ти не отговори на нито един от тях!

- Ела друг път - започна той, но Селена вече се катереше нагоре по стълбите.

Селена стоеше на ръба на една клисура, а студеният северен вятър рошеше косата й. Бе сънувала това и преди. Винаги на това място, винаги през тази нощ в годината.

Зад нея се разстилаше камениста пустош, а пред очите й зееше огромна пропаст. Оттатък имаше мрачен лес, в който кипеше живот.

На обраслия с трева ръб от другата страна на пропастта стоеше бял елен, който я наблюдаваше с древните си очи. Огромните му рога сияеха на лунната светлина и го покриваха със сребрист блясък, точно както си го спомняше. В нощ, студена като тази, го бе видяла през решетките на затворническия фургон, водещ я към Ендовиер. Проблясък на един свят, преди да бъде изгорен до пепел.

Двамата се наблюдаваха един друг в тишина.

Тя направи половин крачка към ръба, но се спря, когато няколко камъчета се свлякоха надолу по склона. Мракът на клисурата нямаше край. Нито пък начало. Сякаш тъмнината дишаше и пулсираше с шепота на заглъхнали спомени и забравени лица. На Селена понякога й се струваше, че мракът отвръща на погледа й - и лицето му е нейното собствено.

Можеше да се закълне, че чува някъде под мрака ромона на полузамръзнала река, прииждаща от топящите се снегове на Планините на Еленовите рога. Блясък на мълния и звук от копита по меката земя. Селена погледна нагоре. Еленът бе дошъл по-близо и бе навел глава, сякаш я канеше да се присъедини към него.

Но клисурата само стана още по-широка, като пастта на огромен звяр, който иска да погълне света.

Селена не я прекоси, а еленът се обърна назад и си тръгна. Стъпките му заглъхнаха и той изчезна в плетеницата на вечната дъбрава.

Селена се събуди в мрака. От огъня в камината бе останала само жарава, а луната бе изгряла.

Огледа тавана и леките сенки, хвърлени от светлините на града. Винаги сънуваше един и същи сън, винаги тази нощ. Все едно можеше да забрави деня, в който

всичко, което бе обичала, u бе отнето, а тя се бе събудила обляна с чужда кръв.

Стана от леглото, а Лапичка скочи подире u. Направи няколко крачки, след което застана в центъра на стаята и се загледа в мрака, все едно безкрайната клисура все още я зовеше. Лапичка потърка муцуна в краката u, а Селена се наведе, за да погали кученцето по главата.

За миг останаха неподвижни, загледани в безкрайната чернота.

Селена излезе от замъка много преди настъпването на зората.

Когато Селена не отиде призори в казармите при Каол, той я изчака десет минути, преди да нахлуе в покоите й. Това, че не й се излизаше в студа, не бе добро извинение да прекрати тренировките си. А и му бе особено интересно да научи как е отмъкнала астерионската кобила от господаря на Ксандрия. Той поклати глава и се усмихна при мисълта. Само Селена би дръзнала да стори подобно нещо.

Усмивката му угасна, когато стигна покоите u и завари Нехемия на малката масичка във фоайето, с чаша горещ чай пред себе си. Пред принцесата имаше купчина с книги и когато той влезе, тя вдигна очи от една от тях. Каол се поклони, а тя каза само:

- Не е тук.

Вратата към спалнята на Селена бе широко отворена и разкриваше, че леглото u е празно и вече оправено.

- Къде е тогава?

Погледът на Нехемия омекна и тя взе една бележка, която стоеше поставена между книгите.

- Взела си е почивен ден - каза тя и прочете бележката, преди да я остави долу. -Предполагам, че е толкова далеч от града, колкото би u позволил половин ден езда.

- Защо?

Нехемия се усмихна тъжно.

- Защото днес се навършват десет години от смъртта на родителите u.

21

Той си спомни писъците u по време на дуела с Каин, когато съперникът u u бе припомнил жестокото убийство на нейните родители и как се бе събудила обляна в кръвта им. Никога не му бе разказала нищо повече, а той така и не посмя да я разпита. Знаеше само, че е била малка, но не бе осъзнал, че е била на осем. Само на осем.

Преди десет години Терасен се бе разбунтувал, а всеки, дръзнал да оспори властта на Адарлан, биваше посечен. Цели семейства бяха измъкнати от домовете им и избити. Стомахът му се сви. Какви ли ужаси бе видяла в онзи ден...

Каол потърка лицето си с ръка.

- Спомена ли родителите си в писмото?

Може би вътре имаше някаква информация, с която да разбере по-добре с каква жена ще си има работа, когато тя се върне. Какви спомени я измъчват.

- Не - отвърна Нехемия. - Не е казвала и на мен. Но аз знам.

Тя го наблюдаваше внимателно, с предпазливост, която той не пропусна да забележи. Какви ли тайни пазеше от приятелката си? Какво таеше в себе си, щом кралят бе наредил да я наблюдават? Фактът, че не знаеше какви са подозренията на владетеля, го вбесяваше. Имаше и още един въпрос - кой заплашваше живота на принцесата?

Бе увеличил охраната u, но засега нямаше и следа от някой, който да иска да я нарани.

- Откъде знаеш за родителите u? - попита той.

- Някои неща чуваш с ушите. Други разбираш със сърцето.

Той отвърна очи от пронизващия u поглед.

- Кога ще се върне?

Нехемия се върна към книгата пред себе си. Изглеждаше пълна със странни символи - смътно познати знаци, които си спомняше отнякъде.

- Казва, че няма да се върне до вечерта. Бих предположила, че не иска да прекара деня в града и особено в замъка.

Това бе домът на войниците, които вероятно бяха убили родителите u.

Каол тича сам тази сутрин. Толкова дълго, че дори костите в тялото му се умориха.

В мъгливите хълмове над Рифтхолд Селена тичаше между дърветата в малката гора - едно петънце в тъмнината. Не бе спирала, откакто бе станала преди пукването на зората, като бе позволила на Лапичка да я последва. Днес дори гората изглеждаше притихнала.

Това бе добре. Днес не бе ден на живота. Днес бе ден на виещия вятър между дърветата, на ромона на полузамръзналата река, на хрущенето на снега под краката й.

На този ден през миналата година бе знаела какво трябва да направи, когато времето настъпи - бе виждала всяка стъпка с кристална яснота. Бе обяснила на Дориан и Каол, че на този ден се е пречупила в солните мини на Ендовиер, но това бе лъжа. Да се пречупи бе човешко. Нямаше нищо общо със студената безнадеждна ярост, която я бе обхванала и бе угасила всяко друго чувство, щом се събуди след съня за елена и клисурата.

Намери голяма скала между възвишенията и падините и седна на ледената u повърхност. Скоро Лапичка се разположи до нея. Селена погледна към неподвижната гора, прегърна кучето и си спомни деня, в който бе отприщила яростта си към Ендовиер.

Селена издиша през оголените си зъби, докато изтръгваше кирката от стомаха на пазача. Кръв потече от устата на мъжа, който притисна корема си, докато се обръщаше към робите за помощ. Но един поглед от безумните очи на Селена им подсказа, че е минала отвъд границата и никой от тях не посмя да мръдне.

Тя се усмихна на пазача и заби кирката си в лицето му. Кръвта му изпръска краката й.

Робите останаха далеч от нея и когато стовари кирката си върху оковите, които я свързваха с тях. Не им предложи да ги освободи и те не я помолиха. Знаеха, че ще е безполезно.

Жената в края на веригата лежеше в безсъзнание. Кръв течеше от гърба й, разкъсан от обкования с желязо бич на мъртвия пазач. До утре щеше да е мъртва, ако не се погрижеха за раните й. Дори и да го направиха, инфекцията вероятно щеше да я довърши. Такъв бе животът в Ендовиер.

Селена обърна гръб на жената. Имаше работа, а четиримата пазачи трябваше да си платят, преди всичко да приключи.

Тя тръгна наперено през минната шахта, а кирката се поклащаше в ръката й. Двамата стражи в края на тунела умряха още преди да разберат какво става. Кръвта се просмука в дрехите и в голите й ръце и Селена я обърса от лицето си, докато навлизаше в залата, в която работеха четиримата надзиратели.

Тя бе запомнила лицата и всичките им отличителни белези, когато завлякоха младата жена от Ейлве зад сградата, за да се възползват от нея и после да прережат гърлото й от ухо до ухо.

Селена можеше да вземе мечовете от падналите стражи, но за тези четиримата бе необходима кирка. Искаше да разберат какво представлява Ендовиер.

Стигна входа на техния участък в мините. Първите двама умряха, когато с две замахвания заби кирката в шиите им. Робите запищяха и опряха гърбове в стената, докато тя минаваше покрай тях.

Когато стигна другите двама надзиратели, тя ги остави да я видят и да изтеглят мечовете си. Знаеше, че не оръжието в ръцете й ги паникьосва, а погледът й - очи, които им казваха, че остригването и боят с камшик не я бяха пречупили, че нарочно ги бе оставила да си мислят това, да забравят, че сред тях е Асасинът на Адарлан.

Тя обаче не бе забравила нито секунда от болката, нито това, което бяха сторили на останалите - като младата жена от Ейлве, която умря с молитва на уста, молитва към богове, които така и не й помогнаха.

Умряха твърде бързо, но Селена имаше още една задача, преди да посрещне края си. Тя излезе в главния тунел, който водеше навън от мините. Глупавите стражи се опитаха да я спрат, но тя мина през тях с няколко удара на кирката. Двама се сринаха веднага и тя взе мечовете им.

Робите не я поздравиха, когато мъчителите им рухнаха. Гледаха потънали в тишина, с разбиране. Знаеха, че тя не се опитва да избяга.

Светлината навън я накара да премигне, но тя бе готова. Това, че очите й трябваше да свикнат със слънцето, бе най-голямото неудобство. Затова бе изчакала по-бледата светлина на следобеда. Здрачът щеше да е най-подходящ, но по това време имаше прекалено много стражи и прекалено много роби можеха да се окажат в центъра на схватката и да пострадат. Последният час дневна светлина, когато топлото слънце подканяше мнозина към дрямка, бе времето, в което пазачите са най-отпуснати - точно преди вечерната проверка.

Тримата на входа на мините не знаеха какво става долу. В Ендовиер винаги някой крещеше някъде. Всички звучаха еднакво, когато умират. И тримата пазачи изкрещяха съвсем като останалите, които губеха живота си всеки ден в мините.

Тогава Селена побягна към смъртта, която я зовеше, към каменната стена, която се издигаше в другия край на лагера. Стрели профучаха във въздуха и тя се затича на зиг-заг. Нямаше да я убият, такива бяха заповедите на краля. Но можеше да пуснат стрела през рамото или крака й.

Тя обаче щеше да ги накара да преосмислят заповедите си, като ги удавеше в море от кръв. Докато касапницата станеше твърде голяма, за да я пренебрегнат.

Отвсякъде се появиха още стражи, но мечовете й се превърнаха в остриета на гнева и ги покосиха. Над Ендовиер настъпи тишина.

Тя бе получила рана в крака - дълбока, но не достатъчно, че да пререже сухожилията. Продължаваха да искат от нея да е способна да работи. Но тя нямаше да им работи повече - никога. Когато труповете станеха твърде много, нямаше да имат друг избор, освен да пуснат стрела в гърлото й.

Тогава приближи портата. Стрелите спряха.

Тя се разсмя, когато се оказа обградена от четиридесет стражи, и се разсмя още повече, когато им наредиха да донесат окови.

Продължи да се смее и когато нападна за последно, в отчаян опит да докосне стената. Още четирима рухнаха под остриетата й.

Не спря да се смее дори когато светът притъмня, а пръстите й докоснаха каменистата почва - на сантиметър от стената.

Каол стана от мястото си до масата във фоайето, когато вратата тихо се отвори. Коридорът навън бе тъмен, светлините бяха угаснали. По-голямата част от обитателите на замъка вече спяха в леглата си. Преди известно време той чу как часовникът отброява полунощ, но знаеше, че не умората е причината раменете на Селена да са увиснали. Очите и бяха почервенели, лицето и изглеждаше изпито, а устните U - безцветни.

Лапичка се спусна към него, размахала опашка, и го облиза няколко пъти, преди Селена да я отпрати с махване на ръката към спалнята, за да ги остави сами.

Погледна го бегло. Тюркоазенозлатните u очи бяха уморени и безумни. Мина безмълвно покрай него на път към спалнята си, сваляйки наметалото си.

Той я последва, без да продума, защото не бе прочел предупреждение на лицето u - само тъга, която подсказваше, че в момента няма да се трогне дори и ако намери самия крал на Адарлан в покоите си.

Съблече палтото си, а после и ботушите, след което ги остави на първото място, което намери. Той отклони поглед, когато тя разкопча туниката си и влезе в гардеробната. Миг по-късно излезе по нощница, която бе далеч по-скромна от обичайните дантели, които носеше. Лапичка вече се бе наместила на леглото и се отпусна на възглавниците.

Каол преглътна. Трябваше да я остави на мира, а не да я чака тук. Ако тя искаше от него да е тук, щеше да му го напише в бележката.

Селена спря пред помръкналата камина, разпали жаравата с ръжена, преди да хвърли още две цепеници вътре. След това се загледа в огъня. Все още бе с гръб към него, когато заговори.

- Ако се мъчиш да кажеш нещо, недей. Няма нищо за казване или за правене

- Позволи ми тогава да ти правя компания.

Явно не я интересуваше колко знае за станалото и откъде.

- Не искам компания.

- Какво искаме и от какво се нуждаем са две различни неща.

Нехемия трябваше да е тук, а не той. Тя също бе дете на поробено кралство. Но той не искаше Нехемия да е тази, към която Селена се обръща за помощ. И въпреки верността към краля, не можеше да я остави. Не и днес.

- Значи ще стоиш тук цяла нощ? - Тя погледна към дивана между тях.

- Спал съм и на по-лоши места.

- Мисля, че моят опит с лошите места е далеч по-богат.

Стомахът му отново се сви. След това обаче тя вдигна очи към отворената врата на спалнята, видя масата във фоайето и вдигна вежди...

- Това да не е... шоколадова торта?

- Реших, че би имала нужда да хапнеш.

- Имам нужда, а? Или просто искам?

Тя се усмихна леко и той едва не въздъхна от облекчение.

- В твоя случай мисля, че направо си имаш нужда от шоколад.

Тя пресече пространството от камината, спря на ръка разстояние от него и го погледна. Лицето u възвърна част от цвета си.

Трябваше да отстъпи, да увеличи разстоянието между тях. Вместо това установи, че се протяга към нея. Едната му ръка се уви около кръста и, а другата се зарови в косата и, докато я притисна плътно към себе си. Собственото му сърце заби така силно, че чувстваше тътена му в цялото си тяло. След секунда ръцете и го прегърнаха, а пръстите и зашаваха по гърба му така, че той осъзна колко близо са един до друг.

Потисна това чувство, дори когато кадифеният допир на косата и под пръстите му го накара да иска да зарови лице в нея, да вдиша от аромата и на мъгла и нощ, да потърка нос във врата и. Имаше и други начини да я успокои, не само с думи, и ако тя имаше нужда от това... Но той потисна и тази мисъл и едва не се задави.

Пръстите и се спуснаха надолу по врата му и преминаха по мускулите му все едно го притежават. Ако продължеше да го докосва така, той щеше да изгуби всякакъв самоконтрол.

И тогава тя се отдръпна назад, за да го погледне, но толкова близо, че дъхът им да се смеси. Той се усети, че измерва разстоянието между устните им, а очите му се насочиха към нейните. Ръката, която бе заровил в косата и, се размърда.

Желанието го покори и изгори всяка защита, която бе изградил, заличи всички граници, които се бе убедил да спазва.

И след това тя проговори, толкова тихо, че прозвуча като шепот:

- Не знам дали да се срамувам от това, че те желая в този ден, или да съм благодарна, че случилото се преди ме доведе до теб.

Бе толкова изненадан от думите, че я пусна и отстъпи назад. Той имаше прегради за преодоляване, но същото важеше и за нея. И може би бяха повече, отколкото бе подозирал.

Не знаеше какво да и отговори, но тя не му даде шанс да намери правилните думи. Вместо това отиде до шоколадовата торта, седна на стола пред нея и я нападна.

22

Тишината на библиотеката обви Дориан като тежка завивка. Бе нарушавана само от прелистването на страниците, докато той четеше пространните родословни дървета, документи и история на семейството си. Не можеше да е единствен. Ако наистина притежаваше магия, дали същото не важеше и за Холин? При него се бе проявила чак сега, което означаваше, че при брат му може би щеше да се покаже след още девет години. Надяваше се дотогава да е научил как да я потиска, за да му предаде това знание. Не бе привързан към него, но не искаше момчето да загине -особено по начина, по който баща им щеше да ги умъртви, ако разбереше какво живее в кръвта им. Обезглавяване, насичане и ритуално изгаряне.

Пълно унищожение.

Нищо чудно, че елфите и феите бяха напуснали континента. Те бяха могъщи и мъдри, но Адарлан имаше военно превъзходство и оглупял народ, който бе готов на всичко поради глада и мизерията, които измъчваха кралството от десетилетия. Не само армиите бяха накарали елфите да избягат - същото сториха и хората, живели в обтегнати отношения с тях, както и смъртните, които владееха магията от поколения. Как щяха да реагират тези хора, ако узнаеха, че престолонаследникът е обременен със същото проклятие?

Дориан прокара пръст по фамилната линия на майка си. Тя бе осеяна с хавилиардовци. През последните няколко века двата рода се преплитаха и бяха дали на света не един и двама крале. Но той бе прекарал вече три часа на това място, а в никоя от старите книги не бе срещнал и споменаване на магьосници. Сушата бе продължила цели векове. Чрез бракове няколко човека с дарбата се бяха включили в кръвната линия, но децата им не разполагаха с никаква сила, независимо какви са били уменията на родителите им. Дали това бе просто съвпадение? Или такава бе волята на боговете?

Принцът затвори книгата и я върна на рафта. Протегна се към секцията от задната стена, в която бяха родословията, и извади най-старата книга, която успя да намери. Регистрите в нея стигаха чак до основаването на Адарлан.

На върха на родословното дърво бе Гавин Хавилиард, смъртният принц, който бе отвел своята бойна задруга в недрата на планините Рун, за да се изправи срещу Мрачния владетел Ераван. Битката била дълга и жестока и накрая само една трета от хората на Гавин се измъкнали живи от пещерите. Самият той излязъл от войната с невеста - принцеса Елена, дъщерята на краля на елфите Бранън, първи владетел на Терасен. Самата тя била полуелфа. Бранън дал днешната територия на Адарлан на Гавин като сватбен подарък и награда за жертвите, направени от принца и принцесата по време на войната. Оттогава досега кръвта на елф не се бе смесвала повторно с тази на Хавилиард. Дориан последва дървото надолу и надолу. Видя само имената на отдавна забравени семейства, чиито земи вече имаха съвсем различни имена.

Въздъхна, остави книгата настрана и разгледа рафта. Ако Елена наистина беше завещала магията си на неговия род, тогава отговорите сигурно можеха да се намерят тук.

Бе изненадан, че откри книгата тук, при положение, че преди десет години баща му бе унищожил този аристократичен род. Но ето я - историята на рода Галантиус, започваща от самия крал на елфите. Дориан прелисти страниците и повдигна вежди. Бе знаел, че родът е благословен с магия, но това...

Това бе могъщество. Толкова силна бе кръвта на господарите на Терасен, че останалите кралства бяха живели в постоянен ужас кога ще пожелаят земите им.

Но те никога не го бяха направили.

Имаха дарбата, но никога не преминаха границите си - дори когато войната бе на прага им. Когато чуждите владетели ги заплашваха, отговорът бе бърз и безпощаден. Ала винаги единствено пазеха от границите си. Пазеха мира.

„Както трябваше да прави и баща ми.“

Въпреки цялата си сила, родът Галантиус бе загинал заедно с благородните си владетели. В книгата, която държеше, никой не си бе направил труда да отбележи домовете, които баща му бе ликвидирал, нито пък оцелелите, изпратени в изгнание. Без да има знанието и волята да направи това сам, Дориан затвори книгата, изкривил лице при спомена за имената, които бе видял. Що за трон щеше да наследи?

Ако наследницата на Терасен Елин Галантиус бе оживяла, дали щеше да стане приятелка, съюзничка? Дали нямаше да го оженят за нея?

Бе я виждал много отдавна, в дните преди кралството u да стане на пепел. Споменът бе смътен, но тя бе пакостливо момиче - и бе настроила грубоватия си братовчед срещу Дориан, задето бе полял роклята u с чай. Дориан потърка врата си. Разбира се, съдбата бе отредила братовчед u да стане генерал Едион Ашивер, най-свирепият воин на севера и верен генерал на своя баща. Дориан бе виждал Едион няколко пъти през годините и след всяка среща с надменния млад пълководец бе оставал с впечатлението, че Едион иска да го убие. Не без причина.

Дориан потръпна, остави книгата и се вторачи в рафта, все едно той щеше да отговори на въпросите му. Но принцът вече знаеше, че няма да намери нищо.

„Когато моментът настъпи, ще ти помогна...“

Дали Нехемия не знаеше какво има в него? Тя се бе държала странно в деня на дуела на Селена и Каин - бе рисувала символи във въздуха, а след това бе припаднала. А после той бе видял знака, пламнал на челото на Селена...

Някъде из библиотеката отекна часовник и Дориан погледна към коридора. Време беше да върви. Бе рожденият ден на Каол и трябваше най-малкото да поздрави приятеля си, преди Селена да го отмъкне. Разбира се, не го бяха поканили, а и Каол не бе показал с нищо, че Дориан е добре дошъл. Какво ли бе замислила?

Температурата в библиотеката спадна. Отнякъде повя ледено течение.

Не го интересуваше. Бе искрен, когато се закле пред Нехемия, че е приключил със Селена. Може би трябваше да каже на Каол, че е свободен да я ухажва. Никога не бе била негова. Дори не бе намеквала подобно нещо.

Можеше да я забрави. Трябваше да я забрави. Да я остави. Да я пусне. Да...

Внезапно от рафтовете се разхвърчаха книги, десетки от тях се понесоха в полет и се заблъскаха в него, докато той отстъпваше назад към коридора. Дориан закри лицето си, а когато звукът от кожа и хартия заглъхна, вдигна очи към каменната стена пред себе си и зяпна.

Половината книги от рафтовете ги бяха напуснали и лежаха пръснати наоколо, разхвърляни от невидима сила.

Той се спусна към тях и започна да ги връща обратно по местата им, макар и в произволен ред. Работеше максимално бързо с надеждата да приключи преди някой от кралските библиотекари да дойде да провери какъв е този шум. Отне му няколко минути, докато свърши. Сърцето му заби толкова силно, че се уплаши да не му стане лошо.

Ръцете му се разтрепериха, и то не само от страх. В него имаше някаква сила, която настояваше да бъде отприщена, да u бъде позволено да го обсеби...

Дориан сложи последната книга на рафта и избяга.

Не можеше да каже на никого. Не биваше да се доверява никому.

Когато стигна главната зала на библиотеката, забави ход и се престори, че се разхожда отпуснат. Дори успя да се усмихне на стария сбръчкан библиотекар, който му се поклони на минаване. Дориан му махна, преди да излезе през високите дъбови врати.

Не можеше да се довери никому.

Но вещицата на карнавала не го разпозна като принц. Вярно, дарбата не я бе излъгала при разговора u с Каол. Беше рисковано, ала Баба Жълтонога може би имаше отговори на въпросите му.

Селена не беше нервна. Все пак нямаше нищо - абсолютно нищо, - от което да се притеснява. Това бе просто една вечеря. Вечеря, която бе подготвяла седмици наред, във всеки свободен миг, през който не шпионираше онези хора в Рифтхолд. Вечеря, на която щеше да бъде сама. С Каол. А след миналата нощ...

Пое си дълбоко въздух, докато се оглеждаше в огледалото за последно, и с изненада установи, че трепери. Роклята u бе бледосиня и украсена с кристали, които я караха да прилича на блещукаща морска повърхност. Може би бе малко прекалено, но бе казала на Каол да се облече добре. Надяваше се той да си сложи нещо прилично, така че да не се чувства не на място.

Тя изсумтя. Богове, бе нервна, което бе пълна глупост. Какво толкова? Ставаше дума за една вечеря. Лапичка щеше да прекара нощта с Нехемия и... и ако не тръгнеше веднага, Селена щеше да закъснее.

Отказа да си позволи да нервничи и секунда повече. Взе хермелиновото палто от мястото, на което Филипа го бе оставила - на дивана в центъра на гардеробната.

Когато стигна коридора, Каол вече я чакаше на вратата. Дори от това разстояние виждаше, че очите му не я изпускаха, докато прекосяваше стълбите. Не бе изненадана, че е облечен в черно. Поне не бе в униформа. Туниката и панталоните му изглеждаха майсторски ушити. Дори като че ли бе сресал късата си коса.

Той наблюдаваше всяка нейна стъпка с неразгадаемото си изражение. Когато най-после спря пред него, леденият вятър от отворената врата лъхна лицето и. Не бе тичала тази сутрин, а той не бе дошъл да я измъкне навън.

- Честит рожден ден! - каза тя, преди Каол да успее да възрази срещу дрехите и.

Той вдигна поглед към лицето и, след което се усмихна леко и неразгадаемото изражение изчезна.

- Искам ли въобще да знам накъде ме водиш?

Тя му се ухили и нервите и се успокоиха.

- Някъде, където не е редно да видят един капитан на стражата. - Тя кимна с глава към каляската, която ги очакваше пред вратите на замъка. За кочияша и лакеите бе добре, че са пристигнали навреме. Бе заплашила, че ще ги одере живи, ако закъснеят. - Ще тръгваме ли?

Докато пътуваха из града, седнали един срещу друг в каляската, си говориха за всичко, освен за миналата нощ - за карнавала, за Лапичка, за врявата, която Холин вдигаше всеки ден. Дори започнаха да спорят дали пролетта ще настъпи скоро, или не. Когато стигнаха сградата - стара аптека, - Каол вдигна вежди.

- Само чакай - каза Селена и го въведе в добре осветения магазин.

Собствениците им се усмихнаха и ги поведоха нагоре по тясно каменно стълбище.

Каол не каза нищо, докато се катереха все по-нагоре и нагоре. Минаха втория етаж, после третия и накрая стигнаха преддверието на последния етаж. Бе толкова тясно, че Каол настъпа полите и. Тя обаче се обърна към него с усмивка.

- Не е астерионски жребец, но...

След което отвори вратата и пристъпи настрани, така че той да може да влезе.

Каол го направи, без да продума.

Бе прекарала цели часове в подреждането на всичко. На дневна светлина бе изглеждало мило, но сега...

Бе точно каквото си го бе представяла.

Покривът на аптеката представляваше закрита градина, пълна с цветя и растения в саксии, а също и с плодни дръвчета, украсени с малки блещукащи светлинки. Въздухът бе топъл и сладък, а до прозорците, гледащи към река Ейвъри, имаше малка маса за двама.

Каол огледа стаята и се завъртя.

- Това е градината на елфата от песента на Рена Голдсмит - каза тихо той. Златните му очи светнаха.

- Знам, че не е нещо особено... - преглътна тя.

- Никой не е правил такова нещо за мен - поклати глава той, оглеждайки градината. - Никога.

- Това е само една вечеря - каза тя, почеса се по врата и отиде до масата, понеже поривът да е до него бе така силен, че имаше нужда от нещо, което да ги разделя.

Той я последва и миг по-късно двама слуги се появиха със столове. Селена се усмихна леко, когато ръката на Каол се стрелна към меча, но той се усети, че не са попаднали в засада, погледна я гузно и седна.

Слугите им сипаха две чаши пенливо вино, а след това сервираха храната, която бяха приготвяли цял ден в кухнята на аптеката. Бе успяла да наеме за тази вечер готвачката от „Уилоус“ - за такава сума, че се изкуши да пререже гърлото на жената. Но пък си струваше парите.

Селена надигна чашата с вино.

- Наздраве! - каза тя. Бе си приготвила малка реч, но сега, след като бяха пристигнали тук и очите му светеха така, и след като я бе погледнал по начина, по който и онази вечер... всички думи се бяха изпарили от ума и.

Каол отпи от виното.

- Преди да забравя да го кажа, искам да ти благодаря. Това е... - Той отново огледа блестящата зимна градина, а също и реката отвъд стъклените стени. - Това е... -Отново поклати глава, остави чашата си и Селена видя блясък в очите му, който накара сърцето и да се свие. Той премигна и я погледна отново с усмивка. - Никой не е отбелязвал рождения ми ден с тържество, откакто бях малко дете.

- Чак пък тържество... - каза тя, докато се бореше с напрежението в сърцето си.

- Спри да го омаловажаваш. Това е най-хубавият подарък, който съм получавал от години.

Тя скръсти ръце и се облегна назад на стола, когато слугите пристигнаха с първото ястие - супа с варено месо от глиган.

- Дориан ти подари астерионски жребец.

Каол вдигна вежди към супата.

- Дориан обаче не знае любимата ми супа, нали? - След което погледна Селена и тя прехапа устни. - Откога ме следиш?

Тя се съсредоточи в супата.

- Не се ласкай толкова. Изкопчих информацията от готвача на замъка.

- Може и да си Асасинът на Адарлан - отвърна Каол, - но не си способна да изкопчиш нищо от Мегра. Ако беше опитала, щеше да стоиш пред мен с две насинени очи и счупен нос.

Тя се усмихна и хапна от вареното.

- Може да се имаш за загадъчен и мистериозен, капитане, но веднъж разбере ли човек къде да гледа, е лесно да те разчете. Всеки път, когато получехме глиганско, не успявах да хапна и лъжица, преди ти да изядеш цялата тенджера.

Той отметна глава назад и се разсмя. Звукът я загря цялата.

- А аз си мислех, че умело съм прикрил слабостите си.

- Само изчакай следващите ястия - усмихна се лукаво тя.

След като изядоха и последното парче от шоколадовата торта с лешници, пресушиха и последната бутилка пенливо вино, а слугите почистиха всичко и се сбогуваха, Селена се озова на малкия балкон в далечния край на покрива. Летните растения бяха погребани от плътна снежна покривка. Тя придърпа наметалото около себе си, взряна в далечната точка, където Ейвъри срещаше океана, а Каол бе застанал зад нея, облегнат на железните перила.

- Усещам мириса на пролетта във въздуха - каза той, когато ги лъхна слаб ветрец.

- Слава на боговете. Ако пак завали сняг, ще полудея.

Светлините на закритата градина осветяваха лицето му. Бе искала вечерята да е приятна изненада - начин, по който да покаже колко важен е той за нея... но реакцията му? Кога ли за последно се бе чувствал обичан? Освен онова момиче, което се бе отнесло с него ужасно, го имаше и проблема със семейството, отказало се от него само защото бе пожелал да бъде страж. А бяха твърде горделиви, за да приемат син, който служи на короната.

Имаха ли представа неговите родители, че в цялото кралство нямаше по-свестен и благороден човек от него? Че момчето, което бяха изхвърлили от живота си, се бе превърнало в мъжа, който всеки крал или кралица биха искали да имат за свой приближен? Не бе вярвала, че такива хора съществуват. Не и след смъртта на Сам. Не и след всичко, случило се оттогава.

Кралят бе заповядал да убият Каол, ако тя не се подчиняваше на заповедите му. Като се замислеше на каква опасност го подлага сега и колко много искаше да спечели - не само за себе си, а и за двама им...

- Трябва да ти кажа нещо - каза тихо тя. Кръвта нахлу в ушите и, особено когато той се обърна към нея усмихнат. - Преди да ти кажа, трябва да ми обещаеш, че няма да се ядосаш.

Усмивката му угасна.

- Защо ли имам лошо предчувствие за това...

- Само ми обещай.

Тя се хвана за перилата, а студеният метал почти изгори ръцете и. Той я погледна внимателно, след което кимна.

- Ще опитам.

И това беше достатъчно. Като истинска страхливка тя се извърна от него и се загледа в далечния океан.

- Не съм убила никого от хората, които кралят ми заповяда да ликвидирам. -Мълчание. Не посмя дори да го погледне. - Фалшифицирах смъртта им и ги измъкнах от домовете им. Предлагах им да избягат или да умрат, а след това намирах трупове от моргите. Единственият човек, когото съм убила досега, е Дейвис, а той дори не бе официална мишена. В края на месеца, след като Арчър уреди делата си, ще инсценирам и неговата смърт, а той ще отплава със следващия кораб от Рифтхолд.

Сърцето и бе свито толкова, че я заболя, когато го погледна.

Лицето на Каол бе пребледняло като платно. Той отстъпи назад и поклати глава.

- Ти си полудяла.

23

Трябваше да я е чул погрешно. Нямаше начин да е толкова глупава, самоуверена, безумна, идеалистична и смела.

- Да не си се побъркала? - извика той със смес от страх и гняв, които го обзеха толкова бързо, че дори не можеше да мисли. - Той ще те убие! Ще те убие, ако разбере!

Тя направи крачка към него и невероятната u рокля проблесна като хиляда звезди.

- Да, но няма да разбере.

- Въпрос на време е - изскърца със зъби той. - Има шпиони, които следят всичко.

- Би предпочел да убивам невинни, така ли?

- Това са предатели на короната!

- Предатели! - изсмя се тя. - Предатели! Затова, че не се унижават пред един деспот? Затова, че подслоняват избягали роби, които искат да се приберат у дома? Затова, че вярват в свят, по-добър от този ад, в който живеем? - Тя поклати глава и част от косата u се разроши. - Не искам да бъда неговият касапин.

И той не искаше. От мига, в който бе станала Шампион, му бе прилошало от работата, която кралят u бе възложил. Но това...

- Ти му даде клетва.

- Колко клетви наруши той пред владетелите на нещастните държави, които армиите му стъпкаха? Колко клетви е изрекъл той, докато се е възкачвал на трона, само за да плюе на тях след това?

- Той ще те убие, Селена. - Каол я хвана за раменете и я разтърси. - Ще те убие и ще накара мен да свърша това, за да ме накаже, че съм ти приятел. - Това бе ужасът, който го измъчваше. Страхът, който не му даваше мира. Нещото, което го държеше от другата страна на границата между двамата.

- Арчър ми дава истинска информация...

- Не ми пука за Арчър! Каква информация може да има този жиголо, че да ти помогне?

- Тайното движение от Терасен съществува - отвърна тя с влудяващо спокойствие. -Мога да използвам тази информация, за да се спазаря с краля да ме пусне. Или поне да ми съкрати договора. Да го съкрати достатъчно, че когато научи истината, вече да не съм тук.

- Вероятно ще нареди да те бият с камшици заради такава дързост! - изръмжа той. И тогава осъзна значението на последните u думи, които го зашлевиха като шамар. Че няма да е тук. - Къде ще идеш?

- Някъде - каза тя, - някъде далеч. Колкото се може по-далеч.

Дъхът му секна, но успя да каже:

- И какво ще правиш?

Тя сви рамене. И двамата осъзнаха, че я е стиснал до болка. Пусна я, но пръстите

му жадуваха да я сграбчат отново, все едно така можеше да я задържи.

- Ще си живея живота, предполагам. Както искам аз. Поне веднъж. Като обикновено момиче.

- Колко далеч?

Синьозлатните u очи заблестяха.

- Ще пътувам, докато не намеря място, където не са чували за Адарлан. Стига такова да съществува.

И никога нямаше да се върне.

И понеже бе млада, невероятно умна, забавна и прекрасна, щеше да си намери мъж, който да се влюби в нея и да я направи своя съпруга. Това бе най-ужасното. Болката, ужасът, гневът от мисълта, че ще е с някой друг. Всеки неин поглед, всяка нейна дума...

Дори не знаеше кога е започнало.

- Тогава ще намерим това място заедно - каза той.

- Какво? - намръщи се тя.

- Ще дойда с теб.

И макар да не бе изрекъл думите като въпрос, и двамата знаеха, че я моли. Не искаше да мисли за това, което тя бе казала снощи - за срама, който бе изпитала, докато тя, дъщерята на Терасен, прегръща него, сина на Адарлан.

- Ами поста на капитан на стражата?

- Може би задълженията ми не са такава, каквито очаквах да бъдат.

Кралят пазеше тайни от него, толкова много тайни. Може би той не бе нищо повече от марионетка, част от илюзия, през която най-сетне бе започнал да вижда.

- Но ти обичаш страната си - каза Селена. - Не мога да те накарам да се откажеш от това.

Той видя болката, но и надеждата в очите u. Преди да разбере какво прави, прекоси разстоянието между тях, постави едната си ръка на кръста u, а другата на рамото u.

- Ако те изпусна, ще бъда най-големият глупак в целия проклет свят.

И тогава сълзите закапаха по лицето u, а устата u се изкриви.

- Защо плачеш? - отдръпна се той назад, но без да я пуска.

- Понеже - каза тя и гласът u потрепери, - понеже ми напомняш за това какъв може да бъде светът. Какъв трябва да бъде!

Никога не бе имало граница между тях. Само глупавите му страх и гордост. От мига, в който я бе измъкнал от мината в Ендовиер и тя го бе погледнала гордо, въпреки годината, изкарана в онзи ад на земята, Каол бе вървял към това. Към нея.

Той обърса сълзите u, след което повдигна брадичката u и я целуна.

Целувката я погълна.

Бе като да се озове у дома или да се роди, или внезапно да открие половината от себе си, която винаги u е липсвала.

Устните му бяха горещи и нежни - и все пак внимателни. След миг той се отдръпна, за да я погледне в очите. Тя потръпна от нуждата да го докосне, да усети допира му върху себе си. Да го почувства. Бе готова да се откаже от всичко, за да е с него.

Прегърна го с две ръце през врата, а устните им се срещнаха във втора целувка, която изпепели света.

Селена не знаеше колко дълго са стояли на покрива, преплетени един с друг, срещнали устни и ръце, докато тя не простена и не го изведе от градината, надолу по стълбите и към каляската, която ги чакаше навън. По пътя към дома Каол стори такива неща с ухото и врата и, че тя забрави собственото си име. Когато стигнаха вратите на замъка, успяха да се приведат в приличен вид и да запазят уважително разстояние помежду си, докато той я изпращаше до покоите и. Макар всяка фибра от нея да бе толкова нагорещена, че бе цяло чудо, че успя да стигне вратата си, без да го натика в някой шкаф.

Но след това останаха насаме в покоите й, а после и пред вратата на спалнята й. Той спря, когато тя го хвана за ръка, за да го покани вътре.

- Сигурна ли си?

Тя вдигна длан към лицето му. Веднъж преди беше чакала - със Сам. И накрая бе станало прекалено късно. Но сега нямаше съмнение, нямаше страх или несигурност, все едно всичко, което се случваше между нея и Каол, бяха стъпки в танц, който водеше до тук.

- По-сигурна не съм била никога през живота си - отвърна тя. Очите му блеснаха със страст, която бе като огледало на нейната, и тя го целуна отново, след което го придърпа в спалнята. Той се остави да го отвлекат и дори не прекъсна целувката, когато Селена ритна вратата зад тях.

И тогава останаха само двамата. Моментът, в който между тях вече нямаше никакви прегради, настъпи, и Селена целуна Каол и му се отдаде изцяло.

Събуди се, когато зората надникна в стаята й. Каол все още я прегръщаше, както бе правил цяла нощ, все едно тя може да се изпари, докато спят. Селена се усмихна, притисна нос във врата му и вдиша от аромата му. Той се размърда, колкото да й даде знак, че се е събудил.

Ръцете му се раздвижиха в косата и.

- Няма начин да се вдигна заради едното тичане - промърмори той. Тя се засмя тихо.

Ръцете му слязоха надолу по гърба и, като дори не спряха на белега. Снощи бе целунал всичките и белези, по цялото тяло. Тя се усмихна.

- Как се чувстваш? - попита я той.

Все едно бе навсякъде и никъде. Все едно през целия си живот бе била полусляпа и чак сега виждаше всичко ясно. Все едно можеше да остане тук завинаги и да е щастлива.

- Уморена - призна на глас и той се напрегна. - Но пък щастлива.

Едва не изскимтя, когато той я пусна, колкото да се облегне на лакът и да я погледне в лицето.

- Но си добре, нали?

- Мисля, че „уморена, но щастлива“ е нормална реакция след първия път - завъртя очи тя.

И бе напълно сигурна, че ще трябва да пие от противозачатъчната киселина на Филипа веднага, щом се измъкне от леглото. Само бебе u липсваше сега!

- Какво? - попита той, когато Селена изсумтя.

- Нищо - поклати глава тя и се усмихна. След което прокара пръсти през косата му. Една мисъл обаче накара усмивката u да угасне. - Много ли ще загазиш заради това?

Видя как мускулестите му гърди се разширяват, когато си пое дълбоко въздух и отпуска глава на рамото u.

- Не знам. Може на краля да не му пропука. А може и да ме уволни. Или по-лошо. С него никога не можеш да си сигурен.

Тя прехапа долната си устна и го погали по гърба. От много време бе искала да го докосне така. От по-дълго, отколкото бе предполагала.

- Тогава ще го опазим в тайна. Ще прекарваме толкова време заедно, че никой да не забележи разликата.

Той отново се надигна и я погледна в очите.

- Не искам да мислиш, че съм съгласен да опазя тази връзка в тайна, защото ме срам. По какъвто и да е начин.

- Кой ти говори за срам? - Тя посочи голото си тяло, макар да бе покрито със завивка. - Честно казано, безкрайно съм доволна, че не си изкукуригал като петел, задето си минал през леглото ми. Аз бих го направила, ако се бях свалила.

- Любовта, която изпитваш към самата себе си, не знае граници...

- Никакви.

Той се приведе и я щипна по ухото, а пръстите на краката u се свиха.

- Не бива да казваме на Дориан - прошепна тя. - Той ще се досети, обзалагам се, но... не мисля, че трябва да му казваме направо.

Той прекъсна щипането.

- Знам. - Обаче се отдръпна и тя се напрегна, когато я огледа. - Вие още ли...

- Не. Отдавна не. - Облекчението в погледа му я накара да го целуне. - Но ако той разбере, това ще усложни всичко още повече.

Нямаше и представа как ще реагира, предвид колко напрегнати бяха нещата между двама им в последно време. Той бе достатъчно важен за живота на Каол и тя да не иска да разваля приятелството им.

- Та - каза той и я щипна по носа, - откога си искала...

- Това не Ви влиза в работата, капитан Уестфол. Няма да споделя, докато Вие не кажете.

Той отново я щипна по носа и тя го плесна през пръстите. Той обаче хвана ръката й и я задържа така, че да види аметистовия пръстен, който тя никога не сваляше, дори докато се къпе.

- От юледния бал. А може би и от по-рано. Може би дори от Самхейн, когато ти донесох този пръстен. Юледа обаче бе първият път, когато осъзнах, че не ми се

нрави идеята да си с друг. - Той целуна върха на пръстите и. - Твой ред е.

- Няма да ти кажа - отвърна тя. Понеже не знаеше. Все още се чудеше кога бе станало. Имаше чувството, че винаги е искала Каол, от самото начало. Още от преди да се запознаят. Той отвори уста, за да възрази, но тя го придърпа върху себе си. -Стига приказки. Уморена съм, но все има един куп неща за правене, по-забавни от тичането.

Усмивката, с която Каол и отвърна, бе толкова жадна и лукава, че тя изпищя, когато той я придърпа под завивките.

24

Дориан премина покрай черните шатри на карнавала и за пореден път се запита дали не прави грешката на живота си. Вчера не бе посмял да дойде, но след още една безсънна нощ бе решил да види старата вещица и после да мисли за последиците. Щеше да го е яд, ако заради това свършеше под брадвата на палача, но нямаше друг начин да разбере защо е измъчван от магия. Това бе единственият му шанс.

Намери Баба Жълтонога седнала на задните стъпала на грамадния си фургон. На коленете u имаше нащърбена чиния с парчета печено пиле, а по земята около нея се въргаляха оглозгани кокали.

Тя вдигна жълтеникавите си очи към него, а железните u зъби блеснаха на дневната светлина.

- Карнавалът е затворен за обедна почивка.

Той преглътна раздразнението си. За да намери отговори на въпросите му, трябваха две неща. Първо, да я предразположи и, второ, тя да не разбере кой е.

- Надявах се, че ще имате малко време да отговорите на въпросите ми.

Пилешкото бутче се счупи на две. Дориан се опита да не прави гримаса при звука, който чу, когато тя изсмука костния мозък.

- Клиентите, които имат въпроси по време на обедната почивка, плащат двойна тарифа.

Той бръкна в джоба си и извади четирите златни монети, които бе донесъл.

- Надявам се с това да мога да платя за всичките си въпроси, а също и за Вашата дискретност.

Тя захвърли оглозганата част от бутчето върху купчината кокали и се захвана с другата, като не спираше да дъвче и смуче.

- Сигурно си бършеш задника със злато.

- Не. Мисля, че няма да е много удобно.

- Браво, лордчето ми - разсмя се Баба Жълтонога. - Ами да чуем въпросите ти тогава.

Той се приведе, за да остави златото на горното стъпало до нея, като внимаваше да не приближава прекалено много прегърбената u фигура. Миришеше зловонно на плесен и гнилоч. Успя обаче да запази изражението си неутрално и отегчено и се отдръпна. Златото изчезна след едно движение на сбръчканата u ръка.

Дориан се огледа наоколо. Работниците се бяха разпръснали и обядваха - всеки бе седнал, където намери. Никой обаче, забеляза той, не приближаваше боядисания в черно фургон. Дори не гледаха към него.

- Наистина ли си вещица?

Тя взе едно пилешко крилце и започна да го хрупа. Мляс. Мляс.

- Последната, родена във Вещерското кралство.

- Това значи, че си на повече от петстотин години.

- Ама не ми личат - усмихна се тя.

- Значи е вярно. Вещиците живеят дълго като елфи.

Тя захвърли кокалчето на едно от стъпалата.

- Елфи или може би валги. Не сме сигурни. Така и не разбрахме като кои от тях.

Валги. Бе чувал това име.

- Демоните, които отвличали елфи, за да правят любов с тях, и така създали вещиците, нали?

И, ако си спомняше правилно, прелестните вещици на Крочан наследили красотата на елфите - докато трите клана на Железните зъби приличали на демоните, нахлули в Ерилея преди зората на времето.

- За какво му е на такова хубаво лордче като теб да знае такива грозни неща?

Тя обели кожата от гърдите на пилето и я изгълта, след което облиза напуканите си устни.

- Ами когато не си бършем задниците със злато, търсим разни начини да се забавляваме. Историята например е интересна.

- Така е - отвърна вещицата. - Ще потанцуваш ли, докато се пека на това противно слънце, или най-сетне ще ме питаш това, за което наистина си дошъл?

- Магията наистина ли ни е напуснала?

Тя дори не вдигна поглед от чинията си.

- Вашата магия да. Но има други, по-древни сили, които още действат.

- Какви например?

- Такива, каквито лордчетата не бива да знаят. Питай нещо друго.

Той я погледна престорено обиден и старицата завъртя очи. Искаше му се да избяга от нея, но трябваше да свърши това, да продължи тази клоунада колкото се може по-дълго.

- Възможно ли е някой човек да притежава магия?

- Момко, обиколила съм бреговете на този континент, а също и на другия, прекосила съм всяка планина, а също и тъмните места, в които човекът все още не смее да стъпи. Магията вече не съществува. Дори оцелелите елфи не могат да я ползват. Някои от тях остават пленени в животинската си форма. Жалки окаяници. Дори на вкус са като животни. - Тя се изсмя, което прозвуча като грачене на гарга. Косъмчетата по врата му настръхнаха. - Няма как някой да е изключение от правилото.

Докато задаваше въпроса си, Дориан запази изражението на учтиво отегчение.

- А ако някой открие, че владее магията...

- Значи е много тъп и си проси бесилото.

Той вече знаеше това и питаше за друго.

- Но ако приемем, че е вярно, как би могло да е възможно?

Тя спря да яде и килна глава на една страна. Побелялата u коса заблестя като току-що навалял сняг, в контраст със смуглото u лице.

- Ние не знаем защо и как е изчезнала магията. Чувам слухове, че на другите континенти я има. Тук обаче не. Това е истинският въпрос - защо магията е изчезнала само тук, а не от цяла Ерилея? Какви престъпления сме извършили, че боговете да ни прокълнат така, да ни отнемат това, което някога са ни дали? - Тя захвърли ребрата на пилето по земята. - Хипотетично, както казваш ти, ако някой има магия и иска да разбере защо, би трябвало първо да научи как изобщо ни е напуснала. Може би това би обяснило защо има изключение от правилото. - Тя облиза мазнината от ноктестите си пръсти. - Много странни въпроси от едно лордче, което живее в стъклен замък. Много, много странни.

Той остана полуусмихнат.

- Нима са по-странни от това, че една вещица се унижава с циркови номера?

- Боговете, които проклеха тези земи преди десет години, затриха вещиците векове преди това.

Сигурно му се привидя заради облаците, които закриха слънцето, но можеше да се закълне, че в очите u проблесна мрак - мрак, който го накара да се запита дали не е дори по-стара, отколкото твърди. Може би не бе последната вещица. Може би тази история прикриваше истина, толкова ужасна, че той дори не можеше да си представи. Истина за чудовищни престъпления, извършвани в древни войни.

Пряко волята си установи, че се пресяга към древната сила, която спеше в него. Запита се дали тя може да го спаси от Баба Жълтонога, така, както го бе предпазила от стъклата на прозореца. Усети да го полазват тръпки.

- Други въпроси? - попита тя, докато облизваше железните си нокти.

- Не. Благодаря за отделеното внимание.

- Пфу! - плю тя и му махна с ръка.

Той се отдалечи, но не бе минал и покрай най-близката шатра, когато видя как слънцето се отразява върху златиста коса. Роланд се появи от масата, на която бе говорил с красивата руса музикантка, свирила на лютнята снощи. Дали го бе проследил? Дориан се намръщи, но кимна на братовчед си, когато Роланд застана до него.

- Бъдещето си ли искаше да научиш?

- Скучно ми беше.

Роланд погледна през рамо към мястото, на което бе спрял фургонът на Баба Жълтонога.

- Тръпки ме побиват от тази жена.

- Мисля, че това е едно от уменията u - изсумтя Дориан.

- Каза ли ти нещо интересно? - погледна го косо Роланд.

- Само обичайните глупости. Скоро ще срещна истинската си любов, очаква ме славна участ, ще бъда по-богат, отколкото мога да си представя. Не мисля, че знаеше с кого разговаря. - Той изгледа лорда на Мий. - А ти какво търсиш тук?

- Видях, че излизаш, и рекох, че би искал компания. После обаче разбрах накъде си тръгнал и реших да остана настрана.

Роланд или го шпионираше, или бе искрен. Дориан наистина не бе сигурен. Последните няколко дни обаче той се стараеше да се държи възпитано с братовчед си. На всяка среща на съвета Роланд бе подкрепял решенията на Дориан без колебание. Раздразнението по лицата на краля и херцог Перингтън бяха неочакван бонус.

Затова Дориан не попита Роланд защо го е последвал. Когато обаче отново погледна към Баба Жълтонога, можеше да се закълне, че старицата му се е ухилила широко.

Бяха минали няколко дни, откакто Селена беше проследила мишените си. Забулена в мрак, тя стоеше в сенките на пристанището и не вярваше на това, което вижда. Всички хора от списъка, които бе преследвала и които може би знаеха какво е замислил кралят, напускаха. Бе видяла как един от тях излиза в открита каляска и го бе последвала, докато се качи на кораба, който по разписание отплаваше с прилива в полунощ. И тогава за нейна огромна изненада бяха дошли още трима души със семействата си. Скриха ги бързо на долната палуба.

Всички тези хора, цялата информация, която бе събрала, просто...

- Съжалявам - каза познат глас зад нея и тя се завъртя, за да види приближаващия Арчър. Как се бе промъкнал така? Дори не го бе чула да приближава. - Трябваше да ги предупредя - каза той, загледан в готвещия се за отплаване кораб. - Не мога да живея с кръвта им по ръцете си. Те имат деца. Какво ще стане с тях, ако кралят избие родителите им?

- Ти си организирал това? - изсъска тя.

- Не - каза тихо той. Думите му едва се чуваха от виковете на моряците, които развързваха въжетата и подготвяха греблата. - Не аз, а някой от организацията. Споменах единствено, че животът им може да е в опасност. Той натовари хората си на първия кораб, който отплава от Рифтхолд.

Тя постави ръка на кинжала си.

- Част от сделката ни се състоеше в това да ми предоставиш ценна информация.

- Знам и съжалявам.

- Би ли искал да инсценираш смъртта си още сега и да се качиш на кораба?

Може би щеше да намери друг начин да убеди краля да я пусне по-рано.

- Не. Това няма да се случи отново.

Тя силно се съмняваше в думите му, но се облегна на стената на сградата и скръсти ръце, наблюдавайки как Арчър гледа кораба. След миг той се обърна към нея.

- Кажи нещо.

- Няма какво да казвам. Чудя се дали просто да не те убия на място и да не отнеса трупа ти на краля.

Не блъфираше. След миналата нощ с Каол се чудеше дали няма да е най-добре просто да изпълнява указанията и да прави всичко по силите си, за да не застраши Каол с действията си.

- Съжалявам - повтори Арчър, но тя махна с ръка и продължи да се взира в кораба.

Бе невероятно, че са организирали бягството така бързо. Може би не всички бяха глупаци като Дейвис.

- Онзи човек, когото спомена - каза тя накрая, - той ли води групата?

- Така мисля - отвърна тихо Арчър. - Може би е достатъчно висшестоящ, че да организира бягството веднага щом чу намека ми.

Тя прехапа устни. Може би Дейвис лъжеше. А може би Арчър бе прав. Бе възможно тези хора да искат владетел, който да им е по-удобен. Каквито и да бяха мотивите им обаче - финансови или политически, - се бяха организирали веднага щом животът на невинни хора бе застрашен. Малко хора в империята биха дръзнали да направят това.

А още по-малко биха се измъкнали.

- Искам повече информация до утре вечер - каза тя на Арчър, обърна гръб на доковете и тръгна право към замъка. - Или ще хвърля главата ти в краката на краля и ще го оставя да реши дали да я набучи на кол, или да я метне в каналите.

Не изчака отговора на Арчър и изчезна в сенките и мъглата.

Не бързаше по пътя обратно към замъка, а мислеше за това, което бе видяла. В света нямаше абсолютно добро или абсолютно зло (макар кралят да правеше изключение). Тези хора може би бяха корумпирани, но спасяваха човешки животи.

Въпреки че твърденията им за контакт с Елин Галантиус бяха абсурдни, тя не можеше да не се запита дали наистина не събират сили около името на наследницата. Може би през последното десетилетие членове на могъщия кралски двор на Терасен бяха успели да се скрият някъде. Благодарение на краля на Адарлан, Терасен вече нямаше армия - само отделни отряди, пръснати из кралството. Тези хора обаче имаха някакъв ресурс. А Нехемия бе споменала, че ако Терасен се надигне отново, наистина би застрашил Адарлан.

Може би не трябваше да прави нищо. Може би нямаше да се налага да рискува своя живот или този на Каол. Може би тези хора щяха да намерят начин да спрат краля - и да освободят Ерилея.

На лицето u се появи колеблива усмивка, която само се разшири още повече, когато влезе в бляскавия стъклен замък и се отправи към капитана на стражата, който вече я чакаше там.

Бяха минали четири дни от рождения ден на Каол. Той бе прекарал всяка нощ от тях със Селена. А също следобедите. И сутрините. И всеки миг, който можеше да спести от задълженията им. За съжаление, срещите му с началниците на стражата бяха задължителни, но докато слушаше докладите им мислите му отново и отново се насочваха към нея. Почти не бе смеел да диша по време на първия им път и бе дал най-доброто от себе си, за да бъде нежен, за да не я боли. Пак бе направила гримаса и очите й се бяха насълзили, но когато я попита дали има нужда от почивка, тя единствено го бе целунала. Отново и отново. През цялата първа нощ той я бе държал в ръцете си и си бе позволил да си представи, че всяка нощ до края на живота им ще е такава.

И всяка нощ, докато бе милвал белезите по гърба й, се заклеваше, че някой ден ще се върне в Ендовиер и ще срине онова място.

- Капитане?

Каол премигна и осъзна, че някой го е попитал нещо.

- Повтори - заповяда той и се размърда в стола си, като си забрани да се изчервява.

- Има ли нужда от допълнително стражи за карнавала?

Защо, по дяволите, му задаваха този въпрос? Имаше ли някакъв инцидент? Но ако ги попиташе, щяха да разберат, че не ги е слушал.

Бе пощаден от възможността да изглежда като глупак, тъй като някой почука на вратата на малката стая на казармите и една златиста глава надникна вътре.

Това, че я видя, го накара да забрави околния свят. Всички в стаята погледнаха към вратата и когато тя се усмихна, Каол трябваше да потисне порива да ошамари стражите, които я гледаха така одобрително. Това бяха неговите хора, напомни си той. А и тя бе красива.

Освен това ги плашеше до смърт. Нека гледат и оценяват.

- Капитане - каза тя, но остана на прага. Беше изчервена и очите u блестяха, което го накара да си спомни как изглеждат двамата, когато са заедно. Тя кимна към коридора. - Кралят иска да те види.

Трябваше да се изнерви от новината, да се сети за най-лошото... но видя закачливия блясък в очите u.

Каол стана от мястото си и кимна към хората си.

- Решете сами какво да правите с карнавала и после ми докладвайте - каза той и бързо напусна стаята.

Запази прилично разстояние между тях, докато не завиха зад ъгъла в празния коридор и не я приближи. Имаше нужда да я докосне.

- Филипа и слугите няма да дойдат до вечеря - каза тя прегракнало. Той стисна зъби от ефекта, който гласът u имаше върху него. Все едно някой прокарваше невидим пръст по гърба му.

- Имам срещи до края на деня - успя да каже той. Това беше вярно.

- Следващата е след двайсет минути.

Бе сигурен, че ще закъснее, ако я последва, предвид факта колко дълъг бе пътят до покоите u.

Тя спря и се намръщи. Очите му обаче се плъзнаха към малката дървена врата на няколко метра от тях. Килер за метли. Тя проследи погледа му и се усмихна лукаво. След което тръгна към него. Той обаче я хвана за ръката и я обърна към себе си.

- Трябва да си тиха.

Тя посегна към бравата на вратата и я отвори, като го придърпа вътре.

- Имам чувството, че аз ще трябва да напомня това на теб след броени минути -измърка тя, а очите u блеснаха предизвикателно.

Кръвта на Каол кипна и той я последва в килера, като запречи вратата с дръжката на една метла.

- Килер за метли, а? - ухили се дяволито Нехемия. - Нямам думи.

Селена се бе изтегнала върху кревата на Нехемия и пъхна една шоколадова стафида в устата си.

- Кълна се, вярно е.

Нехемия скочи на матрака. Лапичка припна след нея и на практика седна върху лицето на Селена, докато махаше с опашка към принцесата.

Селена внимателно избута кучето настрани и се усмихна толкова широко, че я заболя.

- Кой да знае, че съм изпускала толкова много?

Боговете u бяха свидетели, че Каол бе... изчерви се само при мисълта за това колко му се бе насладила след като тялото u свикна. Само допирът на пръстите му можеше да я превърне в див звяр.

- Ами аз можех да ти кажа - отвърна Нехемия и се протегна над Селена, за да вземе един шоколад от подноса на нощното шкафче. - Макар според мен загадката е в това как строгият капитан на стражата се е оказал толкова страстен... - Тя легна до Селена и се усмихна. - Радвам се за теб, приятелко.

- И аз се радвам... - усмихна се Селена. - И аз се радвам за себе си.

Така си беше. За пръв път от много години бе наистина щастлива. Чувството прониза всяка нейна мисъл, филиз на надежда, която се засилваше с всяка глътка въздух. Боеше се да мисли за нея прекалено много, за да не вземе да изчезне. Може би светът никога не бе бил перфектен, сигурно някои неща нямаше да се оправят, но може и да имаше някакъв шанс да си намери свои собствени мир и свобода.

Почувства как Нехемия се размърда, преди принцесата да продума каквото и да е. В стаята сякаш застудя. Селена вдигна поглед и завари Нехемия загледана в тавана.

- Какво не е наред?

Нехемия прокара ръка през лицето си и въздъхна треперливо.

- Кралят нареди да говоря с бунтовниците. Да ги убедя да се предадат. Иначе ще ги изколи до последния човек.

- Така ли каза?

- Не направо, но го намекна. В края на месеца изпраща Перингтън в крепостта на херцога в Морат. Не се и съмнявам, че иска Перингтън да е по южната граница, за да наглежда нещата. Перингтън е дясната му ръка. Ако той реши, че трябва да се разправи с бунтовниците, има разрешението му да използва каквато сила пожелае.

Селена седна и подгъна колене под себе си.

- Значи се връщаш в Ейлве?

- Не зная - поклати глава Нехемия. - Трябва да остана тук. Има... други неща, които да свърша. В този замък и в този град. Не мога обаче да изоставя хората си и да позволя още едно клане.

- Родителите ти и братята ти не могат ли да се оправят с тях?

- Братята ми са прекалено млади и неопитни, а родителите ми си имат достатъчно проблеми в Банджали. - Принцесата се изправи и Лапичка постави главичка в скута u, като се протегна и в същото време изрита стопанката си със задните си лапи. -Израснах с тежестта на короната. Когато кралят нападна Ейлве преди години, осъзнах, че някой ден ще се наложи да направя избор, който ще ме преследва до гроб. - Тя сложи ръка на челото си. - Не знаех, че ще е толкова трудно. Не мога да бъда на две места едновременно.

Сърцето на Селена се сви и тя постави ръка на гърба на Нехемия. Нищо чудно, че не бе напреднала със загадката за окото. Усети как се изчервява.

- Какво да правя, Елентия, ако избие още петстотин души? Ами ако реши да изколи всички в Калакула за назидание? Как да им обърна гръб?

Селена нямаше отговори на това. Бе прекарала цялата седмица, унесена в мисли за Каол, а Нехемия се бе борила за съдбата на кралството си. Селена от своя страна знаеше неща, които можеха да помогнат на принцесата в битката с краля. Имаше също така заповед от Елена, която бе пренебрегнала.

Нехемия я хвана за ръката.

- Обещай ми - каза тя и тъмните u очи заблестяха, - обещай ми, че ще помогнеш да освободим Ейлве от него.

Кръвта на Селена се смрази.

- Да го освободим?

- Обещай ми, че ще помогнеш да поставим короната на баща ми обратно върху главата му. Че ще видиш хората ми освободени от Ендовиер и Калакула.

- Аз съм само един асасин - издърпа Селена ръката си от тази на Нехемия. -Нещата, които говориш... - Тя стана от леглото и се опита да успокои биенето на сърцето си. - Това е лудост.

- Няма друг начин. Ейлве трябва да бъде свободен. Заедно ще можем да вдигнем въстание и...

- Не!

Нехемия премигна, но Селена поклати глава.

- Не - повтори тя. - Никъде в света не можеш да събереш армия срещу него. Ейлве бе ударен лошо от краля, но това е само частица от жестокостта му, която се изля на други места. Вдигни въстание срещу него и той ще ви изколи. Няма да бъда част от това.

- От какво тогава ще бъдеш част, Селена? - Нехемия се изправи, като избута Лапичка от скута си. - За какво ще се бориш? За себе си?

Гърлото на Селена се сви, но тя се насили да изговори думите.

- Нехемия, ти нямаш представа какво може да стори на теб и народа ти.

- Той изби петстотин бунтовници и техните семейства!

- Той унищожи цялото ми кралство! Мечтаеш си за двора на Терасен, но не осъзнаваш, че кралят УСПЯ да го ликвидира! Те бяха най-силните владетели в континента, в целия свят! И той ги изби до крак!

- Защото успя да ги изненада! - отвърна Нехемия.

- Сега има армия, която наброява милиони! Нищо не може да се направи!

- Какво трябва да стане, за да кажеш достатъчно, Селена? Какво би те накарало да спреш да бягаш от съдбата си? Щом дори Ендовиер и съдбата на хората там не успя да те трогне!

- Аз съм само един човек.

- Да, един човек, избран лично от кралица Елена, човек, на чието чело в деня на онзи дуел грейна свещения знак! Човек, който въпреки всичко е все още жив! Пътищата ни се срещнаха, защото така е било писано. Ако боговете не са ни избрали, кой тогава?

- Боговете? Това е нелепо.

- Нелепо? Нелепо ли е да се бориш за това, което е редно, за онези, които не могат да се защитят сами? Нима смяташ, че войниците са най-лошото, което може да изпрати? - Тонът на Нехемия се смекчи. - Има много по-лоши неща на хоризонта. В сънищата ми има сенки и криле, които се реят в планинските проходи. Никой от разузнавачите и шпионите, които изпращаме в Планините на Белия зъб и във Ферианската падина, не се връща. Знаеш ли какво казват хората от долините? Че чуват плющенето на криле от Падината!

- Не разбирам нищо от това, което казваш.

Селена обаче бе видяла нещото пред библиотеката. Нехемия я приближи и я сграбчи за китките.

- Разбираш всичко. Когато виждаш края, усещаш, че нещо не е наред, че силата му е ненормална. Как може такъв човек да покори толкова голяма част от континента така бързо? Само с армията си? Как благородниците на Терасен рухнаха така лесно, след като поколения наред са обучавани в изкуството на войната? Как е възможно най-могъщият двор в света да бъде изличен за няколко дни?!

- Ти си уморена и ядосана - каза Селена с цялото спокойствие, на което бе способна. Опитваше се да не мисли за това колко си приличат думите на Нехемия и Елена. След което се освободи от хватката на принцесата. - Може би трябва да поговорим за това по-късно...

- Не искам да говоря за това по-късно!

Лапичка изскимтя и застана между тях.

- Ако не действаме сега - продължи Нехемия, - това, което се мъти, ще се излюпи. И тогава няма да има надежда.

- Вече няма надежда - отвърна Селена. - Няма надежда срещу него. Няма сега и няма да има никога. - Това бе истината, която бавно осъзнаваше. Ако Нехемия и Елена бяха прави за загадъчната сила, която той притежаваше, какво можеха да направят, за да го спрат? - Няма да участвам в абсурдния план, който си замислила. Няма да ти помогна да се убиеш и да погубиш кой знае колко невинни хора в процеса.

- Няма да помогнеш, защото мислиш само за себе си!

- И какво, ако е така? - разпери ръце Селена. - Какво, ако искам да изкарам остатъка от живота си в мир?

- Няма да има мир, докато той управлява. Когато ми каза, че не убиваш мишените му, си помислих, че правиш решителната крачка, която ще те изправи срещу него. Мислех, че мога да разчитам на теб, когато започна въстанието. Не осъзнавах, че го правиш единствено, за да спиш спокойно!

Селена се отправи бясна към вратата, а Нехемия изцъка с език.

- И не знаех, че си страхливка.

- Я повтори - погледна я Селена през рамо.

- Ти си една страхливка - отсече Нехемия, без да потръпне, - нищо повече.

Селена сви ръка в юмрук.

- Когато видиш труповете на хората си около теб - изсъска тя, - не идвай да ми ревеш на рамото.

Не даде шанс на принцесата да отговори, а излезе от стаята. Лапичка послушно я последва.

25

- Един от тях трябва да се пречупи - каза кралицата на принцесата, - само така може да започне.

- Зная - прошепна принцесата в отговор, - ала принцът не е готов. Трябва да е тя.

- Тогава разбираш какво те моля, нали?

Принцесата вдигна очи към лунния лъч, който осветяваше гробницата. Когато погледна обратно към древната кралица, очите u светнаха.

- Да.

- В такъв случай стори това, което е необходимо.

Принцесата кимна и излезе от гробницата. Спря на прага и се обърна към кралицата. Тъмнината сякаш заплашваше да я погълне.

- Тя няма да разбере. И когато мине отвъд ръба, няма да има нищо, което да я върне.

- Ще открие обратния път. Винаги го прави.

Принцесата усети как очите u плувват в сълзи, но ги прогони с едно премигване.

- Дано да си права. Заради всички ни...

26

Каол мразеше ловните партита. Много от благородниците едвам опъваха лъка, а тези, които можеха да се прицелват, бяха още по-малко. Беше мъка да ги гледа човек. Бедните хрътки тичаха из храстите и се мъчеха да разпръснат дивеча, който аристократите, така или иначе, щяха да пропуснат. Обикновено, за да приключат нещата по-бързо, Каол дискретно убиваше няколко животни и след това се преструваше, че някой от лордовете е свършил работата. Но с краля, Перингтън, Роланд и Дориан наоколо това бе невъзможно. Трябваше да е около тях.

Всеки път, когато приближеше благородниците достатъчно, за да чуе как се смеят, клюкарят и плетат безвредни интриги, се питаше дали нямаше да стане същият, ако не бе избрал друг път в живота си. Не бе виждал по-малкия си брат от години. Дали баща му бе позволил на Терин да се превърне в подобен идиот? Или го бе обучил като воин, каквито бяха всички благородници от Аниел през вековете, в които бяха защитавали града на Сребърното езеро от планинските диваци?

Докато яздеше зад краля, Каол забеляза, че астерионският му жребец си печели много завистливи и възхитени погледи на ловното парти. Каол си помисли - само за миг! - какво ли би казал баща му за Селена. Неговата майка бе мила и тиха жена, чието лице се бе превърнало в смътен спомен през годините, откакто я бе видял за последно. Все още помнеше напевния u глас, мекия смях и начина, по който го приспиваше, когато беше болен. Макар бракът им да бе уреден, баща му бе искал именно жена като майка му. Някоя, която да го слуша. А това означаваше, че момиче като Селена...

Той потръпна само при мисълта Селена и баща му да се озоват в една стая. Потръпна, а после се усмихна. Това щеше да е сблъсък, за който да се разправят легенди.

- Разсеян сте днес, капитане - каза кралят, като се появи измежду дърветата. Беше огромен. По някаква причина размерите му винаги изумяваха Каол.

Бе обграден от двама стражи. Единият бе Рес, който изглеждаше повече нервен, отколкото триумфиращ от това, че днес е избран да охранява краля, макар и да правеше всичко по силите си да не му личи. Затова Каол бе избрал за втори страж Данън - стар воин с легендарно търпение. Капитанът се поклони на своя суверен и лекичко кимна на Рес в знак на одобрение. Младият страж изпъна рамене, но остана нащрек - бе съсредоточен върху околностите, яздещите наблизо благородници, звука от кучетата и стрелите.

Кралят изравни черния си кон с този на Каол и забави хода му. Рес и Данън се отдръпнаха почтително, но останаха достатъчно близо, че да се намесят в случай на нужда.

- Какво ще правят лордовете, ако ти няма да им убиваш плячката?

Каол се опита да скрие усмивката си. Може би не бе така дискретен, както бе предполагал.

- Простете, господарю.

Яхнал бойния си кон, кралят изглеждаше съвсем като завоевателя, какъвто в действителност бе. В погледа му имаше нещо, което накара Каол да настръхне и да разбере защо толкова много владетели сами бяха предложили короните си, вместо да се изправят срещу него в битка.

- Тази нощ ще разпитам принцесата на Ейлве в залата на Кралския съвет - каза кралят толкова тихо, че само Каол да го чуе, после обърна жребеца си към глутницата кучета, които тичаха през заснежената гора. - Искам шест души отпред. Увери се, че няма да има никакви усложнения и прекъсвания.

Погледът на краля му подсказа какво има предвид - Селена.

Каол знаеше, че е опасно да разпитва, но въпреки това каза:

- Трябва ли да приготвя хората си за нещо конкретно?

- Не - отвърна кралят, постави стрела на тетивата на лъка си и простреля един фазан, изскочил от храстите. Изстрелът му бе безпогрешен - стрелата мина право през окото на птицата. - Това е всичко.

Кралят подсвирна на хрътките си и тръгна към животното, което бе убил, следван от Рес и Данън.

Каол спря жребеца си и загледа как колосалният владетел язди през гъсталака.

- Какво беше това? - попита Дориан, внезапно озовал се до него.

- Нищо - поклати глава Каол.

Дориан протегна ръка към колчана си и извади една стрела.

- Не съм те виждал последните дни.

- Бях зает. - С работата си и със Селена. - И аз не съм те виждал.

Наложи си да срещне погледа на Дориан. Принцът бе свил устни, а лицето му бе каменно, когато изрече:

- И аз бях зает.

Престолонаследникът насочи коня си настрани, но после спря.

- Каол - каза той и погледна през рамо. Беше стиснал зъби, а очите му бяха сякаш от лед. - Грижи се за нея.

- Дориан! - отвори уста Каол, но принцът вече се бе отдалечил към Роланд.

Капитанът на стражата внезапно се оказа сам в изпълнената с хора гора. Гледаше как приятелят му изчезва.

Каол не каза на Селена какво му е наредил кралят, макар част от него да заболя от това. Кралят нямаше да нарани Нехемия - не и при положение, че тя бе толкова известна и обичана фигура. Не и след като бе предупредил Каол, че има опасност за живота и. Но той имаше предчувствието, че това, което ще се изговори в съвещателната зала, няма да е приятно.

Дали Селена знаеше, или не, нямаше особено значение, каза си той, докато лягаше до нея в леглото си. Дори ако Селена научеше, дори и ако кажеше на Нехемия, това нямаше да предотврати разговора, нито щеше да прогони невидимата заплаха. Не, само щеше да стане по-лошо. По-лошо за всички тях.

Каол въздъхна, издърпа краката си от тези на Селена, седна и взе панталоните си от мястото, на което ги бе захвърлил снощи. Тя се размърда, но не се събуди. Това си бе чудо, осъзна той. Че се чувства толкова сигурна с него, че да спи дълбоко.

Той се спря, за да я целуне по челото, след което събра остатъка от дрехите си от пода и се облече, макар часовникът да бе отброил преди малко едва три часа през нощта.

Може би това бе изпитание, помисли си той, докато се измъкваше от вратата на покоите си. Може би кралят изпитваше Каол, за да провери до каква степен му е лоялен и дали може да му има доверие. Ако разбереше, че Селена и Нехемия знаят за утрешния разпит, щеше да знае, че има само един начин, по който може да са научили.

Имаше нужда да подиша чист въздух, да усети соления бриз от Ейвъри по лицето си. Бе искрен, когато каза на Селена, че смята да напусне Рифтхолд с нея. Бе способен да умре, за да защити тайната за хората, които не бе убила.

Каол стигна тъмните притихнали градини и мина покрай храстите. Бе готов да убие всеки човек, който наранеше Селена. Ако кралят му наредеше да я обезвреди, щеше да прониже собственото си сърце, но не и да се подчини. Душата му бе неразривно свързана с нея. Изсумтя, когато си помисли какво ли би казал баща му, ако разбереше, че си е взел Асасина на Адарлан за съпруга.

Мисълта накара Каол да замръзне. Тя бе само на осемнайсет. Понякога забравяше това, че е по-възрастен от нея. Ако я помолеше да се омъжи за него сега...

- Богове - промърмори той и поклати глава. Много време имаше дотогава.

Но не можеше да не си го представя - бляскавото бъдеще на съвместния им живот, възможността да я нарича своя съпруга, да я чува как казва, че е неин мъж, да отгледат заедно деца, които вероятно щяха да са прекалено умни и талантливи, за да се оправят с тях.

Все още си представяше това красиво бъдеще, когато някой го нападна в гръб и опря нещо студено и влажно до носа и устата му.

Светът притъмня.

27

Когато Селена се събуди, Каол не бе в леглото си. Тя благодари на съдбата затова, понеже определено не бе във форма, за да тича. Неговата част от леглото бе достатъчно хладна, за да разбере, че е станал преди няколко часа - вероятно заради служебните си задължения на капитан на стражата.

Остана полегнала още малко, щастлива да помечтае за времето, в което ще имат цели дни един за друг. Когато стомахът u започна да къркори, реши, че това е знак да става от леглото. Беше си оставила дрехи в стаята му, затова се изкъпа и облече тук, преди да се върне в покоите си.

След закуска пристигна писмо от Арчър - написано с шифър, както му бе наредила, - в което u съобщаваше още хора за проследяване. Тя се надяваше той да я издаде отново. Нехемия не се появи за урока им за Знаците, но Селена не бе изненадана от това.

Не u се говореше с приятелката u, а ако принцесата наистина бе толкова наивна, че да започне въстание...

Щеше да стои настрана от нея, докато се вразуми. Това наистина попарваше надеждите u да използва Знаците, за да мине през тайната врата в библиотеката, но и това можеше да почака - докато се поуспокоят. И двете.

След като прекара цял ден в Рифтхолд в преследване на хората от списъка на Арчър, Селена се завърна в замъка, като нямаше търпение да си сподели с Каол какво е научила. Той обаче не дойде на вечеря. Не бе толкова необичайно за него да е зает, затова тя хапна сама и се сви в леглото си с книга.

Вероятно имаше нужда от почивка, тъй като Уирда u бе свидетел, че бе поизостанала със съня последната седмица. Не че възразяваше.

Когато часовникът удари десет и Каол все още не се бе появил, реши да отиде в стаята му. Може пък да я чакаше там. Можеше да е заспал, без да иска.

Но докато слизаше по коридорите и стълбите, усети как дланите u се изпотяват с всяка следваща стъпка. Каол бе капитанът на стражата. Не u отстъпваше в нищо. Бе я победил в първия им двубой.

Но някога Сам също u бе равностоен. Това не го бе спасило от Рурк Фаран, който го бе изтезавал до смъртта му. Ако Каол...

Вече тичаше.

Подобно на Сам, Каол бе обичан от всички. Когато u взеха Сам, не беше заради нещо, което той е направил.

Беше, за да достигнат до нея.

Тя приближи стаята му. Част от нея се молеше просто да е параноичка, да го завари заспал в леглото му, да се свие до него, да правят любов и да се гушкат през цялата нощ.

Но когато отвори вратата на спалнята му, видя на масата до вратата запечатано писмо, адресирано до нея и поставено върху меча му. То не бе там сутринта. Бе сложено така, че когато го видят, слугите да решат, че е от самия Каол. Че всичко е наред.

Тя отвори червения печат и разгъна листа.

КАПИТАНЪТ Е ПРИ НАС. КОГАТО ТИ ОМРЪЗНЕ ДА НИ СЛЕДИШ, ЕЛА ТУК.

Отдолу бе написан адреса на склад в един от най-пропадналите квартали на града.

ЕЛА САМА ИЛИ КАПИТАНЪТ ЩЕ УМРЕ ОЩЕ ПРЕДИ ДА СТЪПИШ В СГРАДАТА. АКО ЗАКЪСНЕЕШ И НЕ ПРИСТИГНЕШ ДО УТРЕ СУТРИНТА, ЩЕ ИЗХВЪРЛИМ ТОВА, КОЕТО Е ОСТАНАЛО ОТ НЕГО, НА БРЕГА НА ЕЙВЪРИ.

Тя се втренчи в писмото. Всяка от преградите, които бе поставила около себе си след клането в Ендовиер, се разпадна.

Обхвана я ледена ярост, която прогони всичко от ума й, освен плана, което виждаше с кристална яснота. Спокойствието на убиеца, както го наричаше някога Аробин Хамел. Но дори той не осъзнаваше колко спокойна ставаше тя, щом прекрачеше ръба.

Искаха Асасина на Адарлан. Е, щяха да го получат.

Уирда да им бе на помощ, когато тя пристигнеше.

Каол не знаеше защо е окован, само че е жаден и ужасно го боли глава, а също и че оковите, които го задържаха за каменната стена, не поддаваха. Заплашваха, че ще го пребият, всеки път, когато се опиташе да ги изтръгне. Вече го бяха удряли достатъчно, за да разбере, че не блъфират.

Те. Дори не знаеше кои са те. Всички бяха облечени с дълги роби със спуснати качулки, които скриваха маскираните им лица. Няколко бяха въоръжени до зъби. Мърмореха си под нос и ставаха все по-нервни с напредването на деня.

От това, което чувстваше, можеше да прецени, че има спукана устна и синини по лицето и ребрата. Не го бяха разпитвали, преди да го връчат на двама от хората си, макар и той да не бе съвсем кротък, когато се събуди тук. Селена щеше да бъде очарована от псувните преди, по време и след първия бой, който му бяха хвърлили.

През следващите няколко часа бе мръднал само веднъж, за да се облекчи в ъгъла, тъй като когато помоли да отиде до тоалетна, те само го зяпнаха. И не спряха да го зяпат през цялото време, поставили ръце на мечовете си. Беше се опитал да не сумти.

Когато денят премина в нощ, той осъзна, че чакат нещо. Това, че все още не го бяха убили, означаваше, че очакват откуп.

Може би бяха бунтовници, които искаха да заплашват краля. Бе чувал, че понякога по тази причина отвличат благородници. И бе чувал как кралят заповядва на бунтовниците да убият пленниците, понеже не преговарял с предателска измет.

Каол се помъчи да не мисли по въпроса, макар да започна тайно да събира сили за неизбежния край.

Няколко от похитителите му спореха ожесточено, но периодично останалите им казваха да мълчат и да чакат. Престори се, че задрямва, когато по време на един от споровете се чу съскане, че може би трябва просто да го освободят. И тогава...

- Тя има време да се появи до утре сутринта. И ще се появи.

Тя.

Тази дума бе най-лошото нещо, което бе чувал през живота си.

Понеже имаше само една тя, която би си дала труда да се появи, за да го спаси. Само една тя, която можеха да уязвят чрез него.

- Ако я нараните - изхриптя той с пресъхнало от жаждата гърло, - ще ви разкъсам с голи ръце.

Те бяха трийсет, а половината бяха въоръжени до зъби.

Всичките се обърнаха към него.

- Само да я докоснете - оголи зъби той, макар лицето да го заболя от движението, - ще ви изкормя.

Един от тях, висок мъж с два меча на гърба, го приближи. Макар лицето му да бе скрито, Каол го разпозна като един от хората, които по-рано го бяха пребили. Спря така, че ритникът на Каол да не може да го стигне.

- Успех с това - рече мъжът. Гласът му можеше да принадлежи на човек на двадесет или на четиридесет. - По-добре се помоли на боговете малкият ти асасин да съдейства.

- Какво искате от нея? - изръмжа той и опъна веригите си.

Воинът - Каол позна, че е такъв по движенията му - наклони глава настрани.

- Не ти влиза в работата, капитане. Дръж си устата затворена, когато пристигне, иначе ще отрежа мръсния ти кралски език.

Още една улика. Мъжът мразеше кралските особи. Което означаваше, че тези хора...

Дали Арчър осъзнаваше колко опасни са бунтовниците? Когато се освободеше, щеше да го убие заради това, че бе забъркал Селена с тях. А после щеше да направи така, че тайната стража на краля да докопа тези мръсници.

Каол дръпна веригите, но мъжът поклати глава.

- Ще те пратя в несвяст, ако направиш това отново. Пленихме те много лесно за капитан на кралската стража.

- Само страхливец напада по вашия начин - блеснаха очите на Каол.

- Или практичен човек - отвърна мъжът.

Явно този воин бе добре образован, щом използваше такъв речник.

- А може би глупак - отвърна Каол. - Нямаш представа с кого си имаш работа.

- Ако беше толкова добър - изцъка мъжът, - нямаше да си един обикновен капитан.

Каол се изсмя гърлено.

- Не говорех за себе си.

- Тя е просто едно момиче.

Макар стомахът му да се сви от мисълта, че можеше тя да е на негово място с тези хора, и въпреки че в момента обмисляше всеки възможен начин двамата със Селена да излязат оттук живи и здрави, той си позволи да се ухили.

- Ако наистина мислиш така, здравата сте загазили.

28

Яростта я доведе до състояние, в което знаеше само три неща: че Каол u е отнет, че тя е оръжие, изковано, за да отнема животи, и че ако Каол е ранен, никой няма да излезе жив от онзи склад.

Мина през града бързо и незабелязано, хищник, стъпващ безшумно по калдъръмените улици. Казаха u да отиде сама. Така и щеше да направи.

Не бяха казвали обаче да е невъоръжена.

Бе взела всяко оръжие, което можеше да носи, включително и меча на Каол, който бе вързан за гърба u, кръстосан със собствения u. Можеше да извади и двата с едно движение. Бе като подвижна оръжейна.

Когато стигна квартала, в който се намираше складът, тя се покатери върху покрива на една порутена сграда.

Не бяха казали и че трябва да използва входната врата.

Промъкваше се по покривите, а меките u ботуши с лекота намираха опора в ронещия се чакъл. Слушаше, наблюдаваше и усещаше нощта около себе си. Обичайните звуци на крайния квартал я съпътстваха, когато приближи огромния склад. Полудиви сираци, които си крещяха нещо, пияници, пикаещи по сградите, проститутки, които викаха потенциалните си клиенти...

Но около дървената постройка цареше странна тишина, която u подсказа, че пред нея има достатъчно хора, за да държат останалите настрана.

Близките покриви бяха гладки и празни, а разстоянието между сградите с лекота можеше да бъде прескочено.

Не u пукаше какво искат тези хора. Не я бе грижа каква информация смятаха, че могат да изкопчат от нея. В мига, в който отвлякоха Каол, направиха най-голямата грешка в живота си.

Последната си грешка всъщност.

Стигна покрива на сградата срещу склада и се сви, преди да пролази до ръба и да надникне отгоре. Трима закачулени патрулираха в тясната уличка. От другата страна на уличката бяха отворените врати на склада, а светлината от процепите разкриваше, че вътре има поне четирима души. Никой не си направи труда да погледне към покрива. Глупаци.

Дървеният склад бе огромно празно пространство, високо три етажа, а през отворения прозорец на втория тя можеше да види целия път до пода долу.

Вътрешен балкон заемаше по-голямата част от втория етаж, а стълбите водеха до третия и по-нагоре - може би към възможен път за бягство, щом входната врата бе затворена. Десетима от мъжете бяха тежко въоръжени, а на дървения вътрешен балкон имаше шестима стрелци, насочили лъкове към пода отдолу.

А там, окован за една от дървените стени, бе Каол. С насинено и окървавено лице, с разкъсани и мръсни дрехи, с глава, увиснала между раменете.

Усети хлад в стомаха си.

Можеше да нападне от покрива, като мине през третия етаж. Това обаче щеше да u отнеме време, а и никой не гледаше към отворения прозорец пред нея.

Тя отметна глава назад и се усмихна свирепо на луната. Не я наричаха Асасина на Адарлан просто така. Драматичните нахлувания бяха форма на изкуство.

Селена се отдръпна с няколко крачки от ръба, за да прецени колко бързо и далеч трябва да тича. Отвореният прозорец бе достатъчно висок, за да не се безпокои от това, че може да счупи стъклото, или че мечовете u ще се закачат в рамката. А вътрешният балкон имаше перила, които да u попречат да падне твърде далеч.

Бе правила подобен скок само веднъж, в нощта, когато светът u бе напълно унищожен. Но онази нощ Сам вече бе мъртъв от няколко дни. Тя бе скочила през прозореца на Рурк Фаран просто за да си отмъсти.

Този път обаче нямаше да се провали.

Мъжете дори не гледаха към прозореца, когато тя влетя през него. А щом кацна на балкона и направи кълбо назад, два от кинжалите u вече летяха.

Каол видя отблясъка на лунна светлина върху стомана един удар на сърцето си преди Селена да скочи от прозореца на втория етаж и да се приземи на балкона. След което тя хвърли два кинжала към стрелците до нея. Те паднаха, а тя се изправи, като метна още два кинжала към още двама от стрелците. Не знаеше тях ли да гледа, или нея, когато Селена се хвана за перилата на балкона и ги прескочи, като се приземи на земята точно когато няколко стрели удариха мястото, където ръцете u се бяха държали.

Мъжете в стаята се разкрещяха. Неколцина се скриха зад колоните, други побягнаха към изхода, а трети тръгнаха към нея с оголени оръжия. Успяха обаче само да изгледат с ужас как тя изтегля двата си меча - единия от които неговия - и отприщва гнева си върху тях.

Нямаха никакъв шанс.

Двамата оцелели стрелци не смееха да пуснат стрели, за да не улучат някои от своите. Това също бе внимателно преценен от нея ход, знаеше той. Каол започна да дърпа оковите си и китките го заболяха. Ако я достигнеше, двамата биха могли...

Но тя бе вихър от кръв и стомана. Видя я как посича мъжете все едно са чували с брашно и разбра защо бе стигнала толкова близо до стената на Ендовиер в онзи ден. Най-после - след всички тези месеци - видя смъртоносния хищник, който бе очаквал да намери в мините. В очите u нямаше нищо човешко, не се забелязваше и следа от някаква милост. Това смрази сърцето му.

Стражът, който го бе дразнил цял ден, остана край него, изтеглил двата си меча.

Чакаше я.

Един от закачулените мъже успя да се отдалечи от нея и извика:

- Достатъчно! Достатъчно!

Ала Селена не му обърна внимание. Каол се хвърли напред, все още опитвайки да се освободи от оковите, а тя си отвори просека през мъжете, като остави стенещите им тела зад гърба си.

Неговият мъчител обаче остана спокоен, когато тя тръгна към него.

- Не стреляйте! - нареди закачуленият мъж. - Не стреляйте!

Селена спря пред стража и го посочи с окървавения си меч.

- Махни се от пътя ми или ще те нарежа на парчета.

Но стражът изсумтя и като последния глупак вдигна мечовете си.

- Ела и си го вземи.

Селена се усмихна. Тогава обаче закачуленият мъж с древен глас хукна към тях и разпери ръце, за да покаже, че не е въоръжен.

- Достатъчно! Свали оръжията! - нареди той на стража. Последният се поколеба, а Селена изглеждаше готова да нападне. Старецът направи една крачка към нея. -Стига вече! Малко ли врагове имаме! Къде-къде по-лоши неща ни очакват!

Селена се обърна към него с окървавено лице.

- Не те очакват - каза тя и очите u засияха. - Понеже вече съм тук.

Кръв бе обагрила дрехите, ръцете и врата u, но тя не бе нейна. Всичко, което можеше да види в момента, бяха стрелците на балкона над нея и врагът, който я разделяше от Каол. От нейния Каол.

- Моля ви - свали качулката и маската си мъжът, за да разкрие лице, отговарящо на престарелия му глас. Късо подстригана бяла коса, бръчки около устата и кристалносиви очи, които я гледаха умолително. - Методите ни не са правилни, но...

Тя обаче насочи меча си към него и маскираният страж, който стоеше между нея и Каол, се напрегна.

- Не ми пука кои сте и какво искате. Вземам си го сега.

- Умолявам ви да ни изслушате.

Усещаше омразата и агресията на маскирания мъж пред Каол, виждаше как яростно стиска дръжките на двата си меча. Тя също не бе готова да приключи с касапницата. Напротив, щеше да я доведе до край.

Знаеше точно какво ще се случи, когато се обърна към стража и му се усмихна лениво.

Той нападна, а тя пресрещна мечовете му. Мъжете отвън влязоха и заблестя стомана. Не се чу нищо друго освен звън на метал и виковете на ранените около нея, а тя мина през тях, наслаждавайки се на зверския призив, който отекна в цялото u същество.

И тогава някой изкрещя името u. Познат глас, който не принадлежеше на Каол. Тя се обърна, за да види върха на една стрела, изстреляна към нея, а после - появилата се златискокафява коса. Арчър се приземи на пода, поел с рамото си стрелата, предназначена за нея. Докато го погледне, той пусна единия си меч и извади кинжала от ботуша си, като го хвърли към стража, който бе стрелял. Когато погледът u отново се върна на Арчър, той вече се изправяше и застана между нея и мъжете, вдигнал една ръка. Защитаваше мъжете.

- Това е голяма грешка - каза задъхан той. Кръвта от раната на рамото му се спусна по черната му роба. Роба. Като тази на останалите.

Арчър бе част от тази група, Арчър u бе направил засада.

Ледената ярост замъгли събитията от нощта, в която я бяха заловили, и ги преплете с днешните. Лицата на Каол и Сам се смесиха в едно и тя се пресегна, за да извади от колана си още един кинжал.

- Моля те - каза Арчър и пристъпи към нея, охкайки от движенията, които накараха острието на стрелата да се раздвижи. - Нека ти обясня.

Видя кръвта по дрехите му, видя страха, агонията и отчаянието в очите му. Гневът u угасна.

- Освободете го - каза тя със същото ледено спокойствие. - Незабавно.

Но Арчър не сведе поглед.

- Първо ме изслушай.

- Казах незабавно.

Арчър кимна към стража, който бе имал глупостта да я нападне. Накуцвайки, но по чудо останал цял и все още с мечовете си в ръце, той бавно свали оковите от капитана.

Каол веднага скочи на крака, но тя забеляза как залита и се опитва да прикрие болката си. Въпреки това успя да погледне зловещо маскирания, застанал пред него, и очите му заблестяха от жажда за мъст.

Стражът отстъпи настрани и отново посегна към мечовете си.

- Имаш едно изречение, за да ме убедиш да не ви избия всички - каза тя на Арчър, докато Каол заставаше до нея. - Само едно.

Арчър поклати глава, докато гледаше към нея и Каол. Очите му не бяха пълни със страх, гняв или молба. А с печал.

- През последните шест месеца работех с Нехемия, за да обединя тези хора.

Каол настръхна, но Селена премигна. Това бе достатъчно на Арчър, за да разбере, че е издържал изпитанието. Той кимна на хората около себе си.

- Оставете ни! - каза с властен тон, какъвто никога не го бе чувала да използва. Мъжете се подчиниха и онези, останали на крака, извлякоха ранените си другари навън. Селена не си позволи да помисли колко от тях са мъртви.

Старецът, който бе разкрил лицето си, я гледаше със смесица от ужас и неверие. Тя се запита на какво ли чудовище прилича в момента. В мига, в който забеляза вниманието u, той сведе глава и отиде при останалите, като взе нервния импулсивен страж със себе си.

Когато останаха сами, тя отново насочи меча си към Арчър и направи крачка напред, като остави Каол зад гърба си. Капитанът на стражата обаче веднага застана до нея.

- Аз и Нехемия водим това движение - каза Арчър. - Тя дойде да ни организира и да създаде група, която може да отиде до Терасен и да вдигне въстание срещу краля. И да разбере какво наистина е замислил за Ерилея.

Каол се напрегна, но Селена сподави изненадата си.

- Това е невъзможно.

- Нима? Защо тогава принцесата винаги е толкова заета? Ти знаеш ли къде ходи нощем?

Ледената ярост проблесна отново и сякаш забави хода на света.

И тогава Селена си спомни как Нехемия я бе убедила да не се рови в гатанката от кабинета на Дейвис, как се бавеше и забравяше обещанието си да я изследва.

Спомни си нощта, в която Дориан бе дошъл при нея, защото Нехемия я нямаше и не можеше да я открие в замъка. Спомни си думите на Нехемия преди да се скарат, за това как в Рифтхолд ще се случи нещо важно, не по-малко значимо от Ейлве...

- Тя идва тук - каза Арчър - и ни казва всичко, което u споделяш.

- Щом е част от съзаклятието ти - изръмжа Селена, - къде е в момента?

Арчър извади меча си и посочи с него Каол.

- Попитай него.

Стомахът u се сви.

- За какво говори? - попита тя.

Каол обаче гледаше към Арчър.

- Не зная.

- Лъжливо копеле! - сопна се Арчър и оголи зъби така, че за момент погрозня ужасно. - Шпионите ми потвърдиха, че кралят те е информирал още преди седмица, че животът на Нехемия е застрашен. Кога смяташе да u кажеш това? - Той се обърна към Селена. - Отвлякохме го само защото искахме да разберем какви въпроси му е наредено да u зададе. И да видиш какъв човек е в действителност.

- Лъжеш! - излая Каол. - Лъжеш, мръсник такъв! Не си ме питал абсолютно нищо, боклук долен! - Той се обърна с умолителен поглед към Селена. Думите му отекнаха, а всяка следваща бе по-ужасна от предишната. - Да, знаех, че животът на Нехемия е застрашен. Но че ще я разпитва кралят. А не аз.

- И ние го разбрахме - отвърна Арчър. - Малко преди да пристигнеш, Селена, разбрахме, че с тоя капитан са ни пратили на зелен хайвер. Само че тази вечер те няма да я разпитват, нали, капитане?

Каол не отговори.

И на нея не u пукаше защо. Отдръпваше се от собственото си тяло, сантиметър по сантиметър, като морето след прилив.

- Пратих хората си към замъка преди малко - продължи Арчър. - Може би ще успеят...

- Къде е Нехемия? - чу се тя да изговаря с устни, които изглеждаха безкрайно далеч.

- Шпионинът ми научи това тази нощ. Нехемия настоя да остане в замъка, за да разбере какво искат да я питат, какво подозират и колко знаят...

- Къде е Нехемия?

Ала Арчър само поклати глава. Очите му плуваха в сълзи.

- Няма да я разпитват, Селена. И хората ми няма да успеят. Докато стигнат замъка, ще е твърде късно.

Твърде късно.

Селена се обърна към Каол, чието лице бе пребледняло като платно.

- Съжалявам - поклати глава Арчър.

29

Селена профуча през улиците на града, като захвърли наметалото и по-тежките си оръжия, докато тичаше, само и само да бъде по-бърза, преди Нехемия...

Преди Нехемия...

Отнякъде в столицата прозвуча часовник и с всеки негов удар u се струваше, че изтича по един живот.

Бе достатъчно късно и улиците бяха полупразни, но хората, които я видяха, се отдръпваха настрани, докато тя минаваше покрай тях. Дробовете u горяха. Прогони болката и си наложи да продължи да тича, като молеше всички богове, които познаваше, да u дадат сила и бързина. Кого щеше да използва краля? Ако не Каол, кого?

Не я интересуваше дори ако кралят я разпитваше лично. Щеше да ги унищожи. А после и да се погрижи за анонимната заплаха за живота на Нехемия.

Стъкленият замък постепенно приближи пред очите u, а кристалните му кули блестяха с бледа зеленикава светлина.

„Не отново, не отново - повтаряше си тя с всяка следваща стъпка, с всеки удар на сърцето си. - Моля ви, не отново.“

Не можеше да мине през входната врата. Стражите щяха да я спрат или поне да вдигнат врява, която да предизвика неизвестния убиец да действа по-бързо. Висока каменна стена, която опасваше една от градините. Бе по-близо и доста по-слабо охранявана.

Можеше да се закълне, че чува тропота на копита около себе си, но в света не съществуваше нищо друго освен нея и разстоянието до Нехемия. Тя се засили към каменната стена, която обграждаше градината, а кръвта забушува в очите й, когато скочи към нея.

Пролази колкото се може по-тихо, а пръстите и петите й веднага намериха за какво да се хванат, като се забиваха в камъка толкова силно, че ноктите й се напукаха.

Бързо се изкатери нагоре и мина от друга страна, преди стражите да разберат какво става.

Приземи се на чакъла в градината, като падна върху ръцете си. Подсъзнанието u отбеляза болката в дланите, но тя вече тичаше към стъклените врати, които щяха да я въведат в замъка. Преспите сняг блестяха със синкава светлина на луната.

Първо щеше да отиде до стаята на Нехемия и да заключи приятелката си така, че да е в безопасност, а после щеше да се погрижи за копелето, което идваше за нея.

А хората на Арчър можеха да вървят по дяволите. Бе ги обезвредила за секунди. Този, който бе пратен да нарани Нехемия, бе неин. Неин да го разкъса, неин да го приключи. Щеше да хвърли останките му в краката на краля.

Тя отвори една от стъклените врати. Наоколо имаше стражи, но тя бе избрала този вход, защото познаваха лицето и репутацията и. Не очакваше обаче да забележи Дориан, който си говореше с тях. Сапфирените му очи проблеснаха, докато тя изтича покрай него.

Чу викове зад себе си, но не спря. Не можеше да спре. Не отново. Не отново!

Затича се нагоре по стълбите, като взимаше по две и три стъпала наведнъж. Краката и трепереха. Само още малко. Покоите на Нехемия бяха на горния етаж, след два коридора.

Тя бе Асасинът на Адарлан. Нещо повече, тя бе Селена Сардотиен. Не можеше да се провали. Боговете и го дължаха. Самият Уирда и го дължеше.

Нямаше да провали Нехемия. Не и след ужасните неща, които си бяха наговорили.

Стигна върха на стълбите. Виковете зад нея се засилиха. Викаха я по име. Тя обаче нямаше да спре заради никого.

Зави по познатия коридор и почти заплака от облекчение, когато видя дървената врата. Бе затворена. Нямаше следи от насилие.

Извади двата си останали кинжала и си припомни думите, които трябваше да каже на Нехемия. Къде да се скрие и как. Когато нападателят пристигнеше, Нехемия просто трябваше да бъде тиха и скрита, а Селена щеше да се погрижи за останалото.

И то с удоволствие.

Блъсна вратата, като разби ключалката. А светът се забави като ритъма на древен вечен барабан.

Селена спря на място.

Кръвта бе навсякъде.

Стражите на Нехемия лежаха с гърла, прерязани от ухо до ухо, а вътрешностите им бяха изсипани на пода.

А на леглото...

На леглото...

Можеше да чуе как виковете приближават към стаята, но думите им бяха някак приглушени, все едно бе под вода, а някой крещеше от повърхността.

Селена остана в центъра на замръзналата спалня, загледана в леглото и в прекършеното тяло на принцесата върху него.

Нехемия бе мъртва.

ВТОРА ЧАСТ

Стрелата на кралицата

30

Селена гледаше тялото.

Празно, умело осакатено, толкова разкъсано, че леглото бе почти черно от кръвта.

Хората нахлуха в стаята и тя усети възкиселата миризма, която u подсказа, че някой зад нея е повърнал.

Тя обаче не помръдна и остави другите да се щурат наоколо, гледайки трите изстиващи тела. Древният вечен тъпан - нейното сърце - пулсираше в ушите u и удавяше всеки звук.

Нехемия си бе отишла. Жизнената, непримирима, обичаща живота душа, принцесата, наричана Светлината на Ейлве, жената, която бе символ на надеждата. Беше си отишла просто така, като пламъче на свещ, духнато от вятъра.

Когато трябваше, Селена не бе до нея.

И Нехемия си бе отишла.

Някой прошепна името u, но не посмя да я докосне.

Пред нея блеснаха сапфирени очи, които закриха гледката на леглото и разчленения труп върху него. Дориан. Принц Дориан. По лицето му се стичаха сълзи. Тя протегна ръка и ги докосна. Сториха u се странни по замръзналите u изтръпнали пръсти. Ноктите u бяха мръсни, кървави и напукани.

Толкова противни на фона на гладката бяла кожа на принца.

И тогава гласът зад нея изрече името й отново.

- Селена.

Те бяха направили това.

Кървавите й нокти слязоха по лицето на Дориан и се спряха на врата му. Той само я загледа замръзнал.

- Селена - повтори познатият глас. Предупреждение.

Те бяха направили това. Бяха предали Нехемия. Бяха й я отнели. Ноктите й опряха в гърлото на Дориан.

- Селена - рече за трети път гласът.

Селена бавно се извърна.

Каол я гледаше, поставил ръка на меча си. Мечът, който тя бе отнесла в склада. И който бе оставила там. Арчър бе споменал, че Каол е знаел какво се канят да направят.

Знаел е.

Тя се пречупи напълно и го нападна.

Каол едвам успя да извади меча си, когато тя се спусна към него и замахна с една ръка към лицето му.

Блъсна го в стената, а лицето му пламна от болка, когато тя одра бузата му с нокти.

Посегна към кинжала на кръста си, но той я хвана за китката. Кръвта рукна по бузата към врата му. Стражите му извикаха и приближиха, но той преплете крак с нея, подсече я и я тръшна на земята.

- Стойте настрана! - заповяда той, но това му костваше скъпо. Притисната под него, Селена заби юмрук в челюстта му - толкова силно, че зъбите му изтракаха.

А след това тя изръмжа като див звяр и се опита да го ухапе за гърлото. Той се отдръпна назад и отново я тръшна на мраморния под.

- Стига.

Но тази Селена, която познаваше, си бе отишла. Момичето, което си бе представял като своя съпруга, с което бе споделял леглото си през последната седмица, го нямаше вече. Дрехите u и ръцете u бяха изцапани с кръвта на хората от склада. Тя го удари с коляно между краката толкова силно, че той я изтърва. След това Селена се озова върху него, извадила кинжала, за да го спусне към гърдите му...

Той отново я хвана за китката и я стисна, докато острието надвисваше над сърцето му. Цялото u тяло потръпна от усилие, докато опитваше да преодолее последните няколко сантиметра. Тя посегна към другия си кинжал, но той хвана и другата u китка.

- Стига - изпъшка, замаян от удара, който му бе нанесла. Мъчеше се да измисли нещо въпреки заслепяващата болка. - Селена, стига.

- Капитане - обади се някой от хората му.

- Стойте настрана! - изръмжа отново той.

Селена се хвърли с цялата си тежест към кинжала, който държеше, и си спечели един сантиметър. Ръцете го заболяха. Тя щеше да го убие. Наистина щеше да го убие.

Погледна я в очите, в лицето, толкова разкривено от гняв, че не можа да я познае.

- Селена - каза той и стисна китките u с цялата си сила, с надеждата, че болката ще я събуди от кошмара, в който бе потънала. Тя обаче не намали натиска си върху острието. - Селена, аз съм твой приятел.

Тя се взря в него и изсъска през зъби. Задъха се, а след това изрева с такава сила, че думите u отекнаха в стаята, в кръвта му и в целия му свят.

- Ти никога няма да бъдеш мой приятел. Ти винаги ще си ми враг.

Изрева последната дума с такава омраза, че той я почувства като удар в стомаха. Нападна отново и той изпусна китката, която държеше кинжала.

Острието се стрелна надолу.

И спря. В стаята настъпи внезапен хлад и ръката на Селена просто бе спряна, все едно е замръзнала във въздуха. Очите u се вдигнаха от лицето му, но Каол не видя към кого изсъска. За миг изглеждаше, че се бори с невидима сила, а в следващия момент Рес бе зад нея и тя не го забеляза, докато дръжката на меча му не се стовари върху главата u.

Селена падна върху него, а частица от Каол си отиде със съзнанието u.

31

Дориан знаеше, че Каол няма друг избор, няма никакъв друг вариант за действие, докато приятелят му изнасяше Селена от кървавата стая и слизаше надолу по стълбището на слугите. Надолу, надолу и още надолу, докато не стигнаха тъмниците на замъка. Опита се да не гледа към любопитното, но и обезумяло лице на Калтейн, когато Каол остави Селена в килия до нейната.

А след това заключи вратата.

- Нека u дам наметалото си - каза Дориан и понечи да го свали.

- Недей - отвърна тихо Каол. Лицето му все още кървеше. Бе оставила четири кървави резки по бузата му с нокти. С нокти! Богове... - Не бих u дал нищо повече от сеното.

Каол вече бе свалил останалите u оръжия - включително и смъртоносните игли от плитката u, - след което бе проверил ботушите и туниката u за скрити.

Калтейн се усмихна леко на Селена.

- Не я докосвай, не u говори. Дори не я поглеждай - нареди Каол, все едно между двете жени не стояха железни решетки. Калтейн само изсумтя и се сви на другата страна. Каол излая заповеди към стражите относно колко храна и вода да донесат и колко пъти да се сменят, а след това излезе от тъмницата.

Дориан го последва мълчаливо. Не знаеше откъде да започне. Тъгата от смъртта на Нехемия се спускаше върху него на талази, заедно с отвращението и ужаса, които бе изпитал от видяното в онази спалня. А също и с облекчението и страха от това, че е използвал силата си, за да спре ръката на Селена, преди да прониже Каол, и че никой освен нея не го е забелязал.

А когато му бе изсъскала... беше видял нещо толкова свирепо в погледа u, че бе потреперил.

Бяха изминали половината път нагоре по стълбите, когато Каол внезапно седна на едно от стъпалата и хвана главата си с две ръце.

- Какво направих? - прошепна той.

И въпреки всичко, случило се между двамата, не можеше да го остави. Не и тази нощ, в която той също имаше нужда да седне до някого.

- Разкажи ми какво се случи - каза тихо Дориан и седна на стъпалото зад него, загледан в сумрака на стълбището.

И Каол му разказа.

Дориан чу цялата история за отвличането, за бунтовниците, които са се опитали да използват капитана, за да се докопат до Селена, за самата Селена, която бе влязла в склада и бе минала през мъжете като нож през масло. За краля, който бе споменал на Каол, че има неизвестна заплаха за живота на Нехемия и му бе наредил да я следи. За това, че бе пожелал да я разпитва и бе заповядал на Каол да държи Селена настрана. За Арчър - човека, когото u бяха наредили да убие преди цели седмици - и обяснението му за заплахата към живота на Нехемия. И накрая за Селена, която бе пробягала цялото разстояние между крайните квартали и двореца, за да разбере, че е закъсняла. И че не е могла да спаси приятелката си.

Имаше и неща, които Каол не му разказа, но Дориан въпреки това ги разбра. Приятелят му трепереше и това само по себе си бе ужасяващо. Още една от опорите в живота им рухваше.

- Не съм виждал някой да се движи с такава скорост - прошепна Каол, - нито да тича толкова бързо. Намерих кон секунди след като тя хукна, и въпреки това не можах да я настигна. Кой може да направи подобно нещо?

Дориан бе склонен да пренебрегне това като изкривена представа за времето, причинена от страх и стрес, но магията в собствените му жили го накара да не избързва.

- Не знаех, че ще стане така - опря чело в коленете си Каол. - Ако баща ти...

- Не беше баща ми - каза Дориан. - Тази нощ вечерях с родителите си. - Тъкмо бе излязъл от вечерята си, когато Селена профуча покрай него, а в очите u горяха пламъците на ада. Този поглед бе достатъчен, за да я последва със стражите, а после Каол едва не се сблъска с него в коридора. - Баща ми каза, че ще говори с Нехемия след вечеря. Това, което видях, се е случило часове по-рано.

- Но кой би поръчал убийството u, ако не баща ти? Бях сложил допълнителна охрана около нея заради заплахата. Лично избрах хората. Който и да е направил това, е минал през тях все едно ги е нямало. Който и да го е направил...

Дориан се помъчи да не мисли за убийството. Един от стражите на Каол бе погледнал трите тела, след което бе повърнал на пода. А Селена просто си бе стояла, загледана в останките от Нехемия, все едно някой е изпил душата u.

- Този, който го е направил, се е насладил на делото си - завърши Каол. Дориан отново си спомни внимателно наредените тела.

- Какво означава това? - Бе по-лесно да говори, отколкото наистина да мисли за случилото се. За това как Селена го бе погледнала, без да го вижда наистина, за това как бе обърсала сълзите му с пръст, а после бе опряла нокти в гърлото му, все едно усещаше пулсиращата в него кръв.

А после бе нападнала Каол.

- Колко време ще я държиш тук? - попита Дориан, загледан надолу по стълбите.

Тя бе нападнала капитана на стражата пред собствените му хора. По-лошо. Беше се опитала да го убие.

- Колкото е нужно? - отвърна тихо Каол.

- Нужно за какво?

- За нея, за да реши, че не иска да избие всички ни.

Селена знаеше къде е още преди да се събуди. И не я интересуваше. Бе ясно, че преживява една и съща история отново и отново.

Бе откачила и през нощта, в която я бяха пленили. И бе толкова близо до това да убие човека, когото най-силно искаше да унищожи, докато някой не я зашемети, за да се пробуди по-късно в смрадлива тъмница. Усмихна се с горчивина, докато отваряше очите си. Винаги ставаше по един и същи начин, с един и същи резултат.

Парче хляб, меко сирене и желязна чаша вода стояха на пода в другия край на килията. Селена се изправи с ужасно главоболие и усети цицината на главата си.

- Винаги съм знаела, че ще приключиш тук - обади се Калтейн от съседната килия. - Писна ли им на Техни Величества от теб?

Селена придърпа подноса, след което се облегна на каменната стена зад сламеника.

- На мен ми писна - отвърна тя.

- Уби ли някой, който си го заслужава?

Селена изсумтя и затвори очи, за да потисне главоболието си.

- Почти.

Усещаше лепкавата кръв по ръцете и под ноктите си. Кръвта на Каол. Надяваше се от драскотините да останат белези. Надяваше се да не го види повече. Ако го видеше, щеше да го убие. Той бе знаел, че кралят иска да разпита Нехемия. Бе знаел, че кралят - най-жестокото и смъртоносно чудовище на тази земя - иска да разпита нейната приятелка. И не u бе казал. Не я бе предупредил.

Но това не бе дело на краля. Не - бе събрала достатъчно информация през няколкото минути в спалнята, за да разбере, че не е в неговия стил. Каол обаче знаеше, че има и анонимна заплаха, че има някой, който иска да нарани Нехемия. И не u бе казал.

Беше толкова глупашки почтен и верен на краля, че дори не се беше замислил, че тя може да предотврати това.

Тя вече нямаше какво да даде. След като изгуби Сам и я изпратиха в Ендовиер, се бе възстановявала късче по късче в тъмнината на мините. А когато дойде тук, бе достатъчно глупава, за да реши, че Каол е последното парченце. Достатъчно глупава, за да повярва, макар и за кратко, че може да е щастлива. Смъртта обаче бе неин дар и проклятие, а също и единственият u приятел през всички тези дълги години.

- Те убиха Нехемия - прошепна тя в мрака. Имаше нужда някой да знае, че тази светла душа е угасена. Да си напомни, че Нехемия някога е била тук, на тази земя, че е била въплъщение на смелостта и добротата.

Калтейн продължи да мълчи още дълго. След това каза тихо, все едно разменяше собственото си нещастие за чуждото:

- Херцог Перингтън отива до Морат след пет дни, а аз ще го придружавам. Кралят ми каза, че мога да се омъжа за него или да изгния тук до края на дните си.

Селена извърна глава и отвори очи, за да види Калтейн, облегната на стената и прегърнала колене. Бе дори по-мръсна и измършавяла, отколкото преди няколко седмици. Все още бе с наметалото на Селена.

- Ти предаде херцога - каза Селена. - Защо би искал да си негова жена?

- Кой знае какви игри играят тези хора? - изсмя се тихо Калтейн. - И какво са намислили. - Тя потърка лице с мръсните си длани. - Главоболията ми стават все по-лоши - простена, - а тези криле не спират да плющят.

„В сънищата ми има сенки и криле“ - бе казала Нехемия.

Сега Калтейн казваше същото.

- Какво общо има едното с другото? - попита Селена. Гласът u бе остър, но и някак кух.

Калтейн премигна и повдигна вежди, все едно няма представа какво е казала.

- Колко време смятат да те държат тук? - попита тя.

- Затова, че опитах да убия капитана на стражата? Може би завинаги.

А можеха и да я екзекутират.

Нехемия бе надеждата на своето, а и на всички останали кралства. Дворът, за който тя си мечтаеше, никога нямаше да просъществува. Ейлве никога нямаше да бъде освободена. Селена така и нямаше да получи шанса да се извини на Нехемия за това, което u бе наговорила. Оставаха само последните думи, които принцесата u бе казала. Последното нещо, което приятелката u бе мислила за нея.

„Ти си една страхливка.“

- Ако те пуснат - каза Калтейн, също като нея загледана в чернотата на затвора, -направи така, че един ден да бъдат наказани. Всичките.

Селена се заслуша в собственото си дишане и отново усети кръвта на Каол под ноктите си, а също и на онези мъже, които бе посякла. А после и студа от стаята на Нехемия, където цялата кръв се бе просмукала в леглото.

- Ще бъдат - закле се Селена в тъмното.

Не u бе останало нищо друго за даване, освен това.

Щеше да е по-добре, ако си беше останала в Ендовиер. По-добре да бе умряла там.

Тялото u бе като чуждо, когато придърпа паницата с храна към себе си. Металът одраска старите влажни камъни. Дори не беше гладна.

- Поставили са сънотворно във водата - каза Калтейн, когато Селена се пресегна към желязната чаша. - Така направиха и с мен.

- Хубаво - отвърна Селена и изпи чашата до дъно.

Минаха три дни. Всичката храна, която u носеха, бе напоена със сънотворното.

Селена се взираше в пропастта, която изпълваше сънищата u и наяве, и насън. Гората от другата страна си бе отишла и нямаше елен, само безкрайна пустош, разпадащи се скали и страховит вятър, който нашепваше едни и същи думи отново и отново.

„Ти си една страхливка.“

Затова Селена изпиваше водата всеки път, когато u я предложеха, и се оставяше на съня да я погълне.

- Изпи водата преди около час - каза Рес на Каол сутринта на четвъртия ден.

Каол кимна. Тя лежеше в несвяст на пода, с изпито лице.

- Храни ли се?

- Малко. Не е опитвала да избяга. И не ни е продумала нито дума.

Каол отключи вратата на килията, а Рес и останалите стражи се напрегнаха.

Той обаче не можеше да издържи и миг повече без нея. Калтейн спеше в съседната килия и не помръдна, когато той мина през тази на Селена. Коленичи до асасина.

Момичето миришеше на засъхнала кръв, а дрехите й бяха вкоравени от нея. Гърлото му се сви.

В замъка над тях през последните дни цареше истински хаос. Той бе накарал стражите си да го претърсят из основи, а също и целия град, за да открият асасина, убил Нехемия. Няколко пъти бе отишъл при краля в опит да обясни какво е станало - как е бил отвлечен и как някой се е промъкнал дори през допълнителните патрули около Нехемия. Бе смаян, когато кралят не го наказа или дори смъмри.

Най-лошото бе, че изглеждаше някак доволен. Не му се бе наложило да си цапа ръцете, за да се отърве от проблема. Най-голямата му грижа бе как да се справи с недоволството в Ейлве. Нито за миг не се бе престорил, че скърби за Нехемия, не бе показал дори намек за съжаление. На Каол му костваше огромно усилие на волята да не удуши собствения си суверен.

Но съдбата му повече отвсякога зависеше от неговото подчинение и добро поведение. Когато Каол обясни на краля ситуацията със Селена, той отново не изглеждаше изненадан. Каза му само да я върне на работа. Нищо повече.

Да я върне на работа.

Каол внимателно повдигна Селена, като се опита да не пъшка от тежестта u и я изнесе от килията. Нямаше да си прости никога, задето я хвърли на това ужасно място, макар да не бе имал избор. Не си бе позволил дори да спи в леглото си - то още ухаеше на нея. Бе легнал там първата нощ и бе осъзнал, че тя бе лежала там, затова бе избрал дивана. Най-малкото, което можеше да направи, бе да я върне в покоите u.

Не знаеше обаче как да я върне на работа. Нямаше представа как да поправи това, което се бе счупило. Между тях и вътре в нея.

Хората му го обградиха, когато той я понесе към покоите u.

Смъртта на Нехемия витаеше около него, следваше всяка негова крачка. Бяха минали дни, откакто за последно бе дръзнал да се погледне в огледалото. Дори ако кралят бе поръчал смъртта на Нехемия, Селена щеше да опита да я опази, ако я бе предупредил. Хората му също щяха да са нащрек. Понякога истината за заблудата му го удряше толкова силно, че той не можеше да диша.

И сега на ред беше тази реалност, която държеше в ръцете си, докато Рес отваряше вратата към покоите u. Филипа вече я чакаше и го подкани към банята. Дори не помисли за това - че трябва да изкъпят Селена, преди да я сложат в леглото u. Докато вървеше към банята, не можеше да срещне погледа на слугинята, понеже знаеше, че в очите u ще прочете истината.

Той вече я бе осъзнал, още когато Селена се обърна към него в спалнята на Нехемия.

Бе я загубил.

Никога нямаше да се върне при него, и след хиляда живота.

32

Селена се събуди в собственото си легло и разбра, че няма да има повече сънотворни във водата и.

Нямаше да има и повече закуски с Нехемия, нито уроци по Знаците на Уирда.

Нито пък приятели като нея.

Без да поглежда, разбра, че някой я е измил. След като премигна срещу ярката светлина в стаята си - и главата веднага я заболя след дните мрак в тъмницата -видя, че Лапичка спи до нея. Кученцето вдигна глава, за да близне ръката на Селена няколко пъти, след което отново заспа с нос, пъхнат между лакътя и тялото на момичето. Тя се запита дали Лапичка също усеща загубата. И дали не е обичала принцесата повече от нея.

„Ти си една страхливка.“

Не можеше да обвинява Лапичка. Всички извън това отвратително и прогнило кралство обожаваха Нехемия. Бе трудно да не я харесваш. Селена я обикна в мига, в който спря очите си на нея, все едно бяха астрални близнаци, намерили се един друг. Сродни души.

А сега нея я нямаше.

Селена постави ръка на гърдите си. Колко абсурдно и безполезно бе това, че нейното сърце биеше, а това на Нехемия - не!

Окото на Елена бе топло, все едно се опитваше да я успокои. Селена отпусна отново ръка на матрака.

Днес не се опита да стане от леглото, а Филипа едва я убеди да хапне. От устата и се изплъзна, че Селена е пропуснала погребението на Нехемия. Бе била твърде упоена, заровила се в скръбта си в тъмницата, за да присъства, когато погребваха приятелката и в студената земя, безкрайно далеч от топлото Ейлве.

„Ти си една страхливка.“

Така Селена не стана от леглото си този ден. Нито на следващия.

Или по-следващия.

Или дори още по-следващия.

33

Мините в Калакула я задушаваха. Младата робиня не можеше да си представи колко по-лошо ще стане през лятото.

Бе прекарала в мините шест месеца - по-дълго от всеки друг, така u бяха казали. Нейните майка, баба и малко братче не бяха издържали и месец. Баща u дори не бе стигнал мините. Касапите от Адарлан го бяха посекли заедно с останалите бунтовници в селото. Другите бяха събрани като говеда и пратени тук.

Бе прекарала сама пет месеца и половина. Сама, макар около нея да имаше хиляди. Не можеше да си спомни последния път, когато бе видяла небето или полята на Ейлве с треви, разлюлявани от хладния вятър.

Щеше обаче да ги види отново - небето и тревата. Знаеше, че е така, понеже бе стояла будна през нощите, в които трябваше да спи, и бе слушала през пукнатините на дъските как баща u и останалите бунтовници търсеха начин да сринат Адарлан и как принцеса Нехемия работеше за свободата им.

Само трябваше да издържи, да не спира да си поема дъх, да оцелее, докато Нехемия ги освободи. Тогава щеше да погребе мъртвите, месеците на скръб щяха да отминат, а тя щеше да намери най-близката група бунтовници и да се присъедини към тях. С всеки адарланец, който убиеше, щеше да споменава имената на мъртвите отново и отново, така че да я чуят на оня свят и да разберат, че не ги е забравила.

Заби кирката си в грубата каменна стена. Дъхът u излизаше на пресекулки от пресъхналото гърло. Надзирателят се бе облегнал на близката стена и клатеше манерката си с вода. Той само чакаше някой от тях да падне, за да развие камшика си.

Но тя остана със сведена глава и продължи да работи. Продължи да диша.

Щеше да се справи.

Не знаеше колко време е минало, но чу някакъв тътен от мините, все едно земята бе потреперила. За миг всички замръзнаха, а после заплакаха.

Тя го усети как приближава, с всеки шепот, с всяка обърната глава и промърморени думи.

И накрая ги чу - думи, които променяха всичко.

„Принцеса Нехемия е мъртва. Убита от адарланец.“

Думите минаха покрай нея, преди да може да ги преглътне. Чу звука от търкане на кожа в камъка. Надзирателят щеше да им позволи само още няколко секунди почивка, след което камшикът му щеше да заплющи.

„Нехемия е мъртва.“

Тя се загледа в кирката, която държеше в ръце, и се обърна бавно, за да погледне в лицето на надзирателя. В лицето на Адарлан. Той размърда китка, подготвил камшика.

Почувства сълзите си, преди те да потекат по лицето, за да измият калта от шест месеца труд в ада.

Достатъчно. Думата отекна в нея толкова силно, че тя цялата се разтрепери.

Тихо започна да изброява имената на мъртъвците. И когато надзирателят вдигна камшика си, добави своето име към списъка и замахна с кирка към стомаха му.

34

- Има ли някакви промени в състоянието и?

- Стана от леглото.

- И?

Рес стоеше в огрения от слънцето коридор на един от по-горните етажи на стъкления замък и обичайно веселото му лице беше мрачно.

- Сега седи на стол пред огъня. Като вчера. Става от леглото, сяда на стола, стои по цял ден там и по залез се връща в леглото.

- Все още ли не говори?

Рес поклати глава и снижи гласа си, когато един придворен мина покрай тях.

- Филипа казва, че само си седи там и гледа в пламъците. Не говори. Почти не се храни.

Очите на Рес станаха по-угрижени, когато се спряха на драскотините по бузата на Каол. Две вече бяха зараснали и щяха да изчезнат, но имаше и една изненадващо дълбока, която все още бе чувствителна. Каол се запита дали няма да му остане белег. Щеше да го заслужава.

- Може би превишавам правомощията си...

- Тогава не казвай нищо - изръмжа Каол. Знаеше какво ще каже Рес. Същото, което го бе посъветвала и Филипа, а и останалите, които го гледаха съжалително. „Опитай да говориш с нея.“

Не беше наясно как се бе разпространило, че тя се е опитала да го убие, но явно всички знаеха колко дълбок е разривът помежду им. Бе смятал, че двамата са били дискретни, а и знаеше, че Филипа не е клюкарка. Но явно това, което бе чувствал към нея, бе изписано на лицето му. А какво изпитваше сега тя към него... Той сподави подтика да докосне драскотините по лицето си.

- Стражата да остане до вратата и прозорците и - нареди той на Рес. Бе на път към друга среща, към караница какво да правят с бунта в Ейлве след смъртта на принцесата. - Не се опитвай да я спреш, ако излезе, но се постарай да я забавиш достатъчно.

Достатъчно, за да може той да разбере, че най-сетне е напуснала покоите си. Ако някой можеше да застане на пътя на Селена, да и се противопостави след случилото се с Нехемия, това бе той. Дотогава щеше да и остави пространството, от което имаше нужда, дори ако мълчанието между тях го убиваше. Бе се преплела до такава степен с живота му - от тичането рано сутрин до обедите и целувките, които открадваше от него, когато никой не ги гледаше - че сега без нея се чувстваше кух. Не знаеше обаче как да я погледне в очите.

„Винаги ще си ми враг.“

Бе искрена, когато го каза.

- Считай го за направено - кимна Рес.

Младият страж отдаде чест и Каол се отправи към съвещателната зала. Щеше да има още срещи днес, още много срещи, тъй като все още не бе ясно как ще реагира Адарлан на смъртта на Нехемия. Освен това, макар да се мразеше, задето го признава, си имаше и други грижи освен смъртта на Нехемия. Кралят бе призовал всички южни лордове в Рифтхолд.

А сред тях бе и баща му.

Хората на Каол обикновено не пречеха на Дориан. Не му харесваше обаче ден и нощ да го следват стражи, които следят за всяка заплаха. Не му харесваше ден и нощ стражите да не го изпускат от очи, като следят за всяка заплаха. Смъртта на Нехемия обаче бе доказала, че замъкът е уязвим.

Майка му и Холин бяха затворени в покоите си, а много от благородниците или напуснаха града, или се снишиха. Освен Роланд.

Майката на Роланд бе избягала в Мий още на сутринта след смъртта на принцесата, но Роланд остана, като настояваше, че в момента Дориан повече отвсякога се нуждае от помощта му.

Беше прав. По време на срещите на Съвета, които ставаха все по-претъпкани от придошлите лордове от Юга, Роланд всеки път защитаваше предложенията на Дориан. Двамата се противопоставиха на изпращането на повече войски към Ейлве в случай на бунт, а Роланд подкрепи идеята на Дориан за публично извинение към родителите на Нехемия за смъртта и. Баща му избухна, когато го предложи, но престолонаследникът изпрати на родителите и писмо, в което изразяваше най-дълбоките си съболезнования.

А баща му можеше да върви по дяволите.

Това обаче започваше да става проблем, осъзна той, седнал в стаята си в кулата, докато прелистваше документите, които трябваше да прочете преди утрешната си среща с благородниците от Юга. Дълго време бе внимавал да не противоречи на баща си, но какъв човек беше, ако само го следваше сляпо?

„Умен“ - обади се една малка част от него, потръпваща от онази студена древна сила.

Поне четирима пазачи останаха пред покоите му. Личната му кула бе достатъчно висока, че никой да не може да достигне балкона, а имаше само едно стълбище, водещо до нея. Бе лесно защитима. Но лесно можеше да се превърне и в затвор.

Дориан се загледа в стъклената писалка на бюрото си. Онази нощ, когато Нехемия бе починала, той не бе искал да спре китката на Селена във въздуха. Просто бе осъзнал, че жената, която обича, се кани да убие най-стария му приятел заради недоразумение. Бе твърде далеч, за да я хване, докато спускаше кинжала надолу, но тогава... сякаш от него изникна призрачна ръка, която спря китката и. Бе усетил окървавената и кожа, все едно наистина я докосва.

Не бе знаел обаче какво точно прави. Бе действал по инстинкт и от отчаяние.

Трябваше да се научи да контролира тази сила, каквато и да беше тя. Ако успееше да я овладее, можеше да и попречи да се проявява в най-неподходящия момент. Като по време на онези глупави срещи на съвета, когато гневът и се разпалваше и той усещаше как магията му се размърдва неспокойно в отговор.

Дориан си пое дълбоко въздух, съсредоточи се върху химикалката и си пожела тя да помръдне. Бе спрял удара на Селена, бе разхвърлял томове книги във въздуха -можеше да помръдне една химикалка.

Тя не помръдна.

След като я гледа, докато очите не го заболяха, Дориан простена и се облегна на стола си, като притисна очи с длани. Може би полудяваше. Може би си бе въобразил всичко това. Нехемия му бе обещала, че ще е до него, когато има нужда, когато силата му се пробуди. Тя бе знаела.

Дали убиецът освен нея не бе убил и всяка негова надежда да намери отговори?

Селена бе седнала на стола си само защото вчера Филипа u се бе оплакала от мръсните чаршафи. Изкуши се да u каже да върви по дяволите, но тогава си спомни с кого бе споделяла леглото и внезапно се зарадва от това, че ще ги сменят. Не искаше и следа от него. Затова остана пред огъня до залез, загледана в жаравата, която ставаше все по-ярка, докато светът притъмняваше.

Времето течеше и се отдръпваше от нея. Някои дни минаваха като час, други -като цял живот. Беше се изкъпала веднъж, колкото да измие косата си, а Филипа я бе наблюдавала през цялото време, за да е сигурна, че няма да се удави.

Селена прокара палец по облегалките на стола. Нямаше намерение да слага край на живота си. Не и преди да стори това, което е необходимо. Сенките в стаята се удължиха, а жаравата сякаш въздъхна. Заедно с нея, с всеки удар на сърцето u. В тези дни на тишина и сън бе осъзнала едно нещо - че асасинът бе дошъл отвън.

Може би бе нает от онзи, който пръв бе заплашил Нехемия. А може би не. Но не бе свързан с краля.

Селена стисна облегалките на стола и заби нокти в полираното дърво. Не бе и някой от асасините на Аробин. Тя познаваше стила им - не бяха садисти. Припомни си отново детайлите от стаята, които се бяха отпечатали в съзнанието u.

Познаваше само един човек, способен на такава жестокост.

Грейв.

Бе научила много за него по време на съревнованието за кралски шампион. Бе чула какво прави с телата на жертвите си.

Оголи зъби.

Грейв познаваше двореца. Бе тренирал тук, точно като нея. И бе знаел кого убива и осакатява. Какво би означавало за нея.

Познатият черен пламък се разпали в стомаха u, след което я обзе цялата, повлече я в яма без дъно.

Селена Сардотиен, Асасинът на Адарлан, бавно се изправи от стола си.

35

Нямаше да има свещи за тези среднощни дела, нито рог от слонова кост, който да даде начало на лова. Тя облече най-черната си туника и прибра гладка черна маска в джоба на наметалото си. Всички нейни оръжия, дори фибите, бяха взети от покоите и. Без дори да погледне, знаеше, че вратите и прозорците се проверяват. Хубаво. Това не бе лов, който би започнала от парадния вход.

Селена заключи спалнята си и погледна към Лапичка, която се скри в леглото, щом тя отвори тайната врата. Кученцето все още скимтеше, когато Селена излезе в коридора. Нямаше нужда от светлина, за да стигне до гробницата. Вече знаеше пътя наизуст - всеки завой, всяка стъпка.

Наметалото и изшумоля по стълбите, а тя продължи да слиза надолу и надолу. Нека трепереха пред това, което бяха пробудили.

Лунните лъчи се разливаха по площадката пред гробницата и осветяваха отворената и врата и малкото бронзово лице на Морт.

- Съжалявам за приятелката ти - каза той с изненадваща печал в гласа, докато тя слизаше надолу.

Не му отговори. Не и пукаше откъде знае. Просто продължи да върви, през вратата и към саркофага, към купчината съкровища в ъгъла.

Кинжали, ножове за мятане - взе каквото можа да побере в колана и ботушите си. Взе и шепа златни монети и бижута, които също натъпка в джоба си.

- Какво правиш? - попита я Морт от коридора.

Селена приближи стойката, на която бе поставен Дамарис - мечът на Гавин, първия крал на Адарлан. Обкованата със злато дръжка блесна на лунната светлина, когато тя хвана ножницата и я върза за гърба си.

- Този меч е свещен - изсъска Морт, все едно можеше да я види.

Селена се усмихна мрачно, докато излизаше през вратата и спускаше качулката над лицето си.

- Където и да отиваш - продължи Морт, - каквото и да си намислила, трябва да знаеш, че оскверняваш меча с това, че го изнасяш оттук. Не се ли боиш от гнева на боговете?

Селена само се изсмя тихо, преди да слезе по стълбите, като се наслаждаваше на всяка крачка, която я приближава към жертвата и.

Наслади се на болката в ръцете си, докато вдигаше решетката на канала и въртеше древното колело, за да я отвори напълно. От нея капеха мръсотии, а водата под замъка се заизлива освободена в малката рекичка навън. Селена метна парче счупен камък в реката отвъд арката и се ослуша за стражи.

Не чу нито звук - нито дрънчене на броня, нито прошепнато предупреждение.

Асасин бе убил Нехемия, убиец с извратено въображение и жажда за слава. С няколко въпроса щеше да открие Грейв. Върза веригата за колелото, като изпробва силата му, и провери за пореден път дали Дамарис е на гърба и. След това се хвана за камъните на замъка и се метна през стената. Когато се приземи на замръзналата земя до брега на реката, дори не погледна назад.

Скрита в тъмното, Селена тръгна през Рифтхолд. Не издаваше нито звук, докато минаваше по мрачните улички. Само едно място можеше да и донесе отговорите, които търсеше.

В този квартал под всеки прозорец имаше екскременти на купчини, а калдъръмът по улиците бе изпочупен и изкривен след многото тежки зими. Сградите се подпираха една друга, а някои от тях бяха толкова крехки, че дори най-бедните граждани ги бяха напуснали. На повечето улици кръчмите бяха препълнени с питиета, проститутки и всичко друго, което можеше да донесе временно облекчение на мизерния живот на местните.

Нямаше значение, че я виждат. Никой от тях нямаше да я докосне тази нощ.

Наметалото изплющя зад нея, но лицето и остана безизразно зад обсидиановата маска. Сводовете не бяха далеч.

Селена стисна в юмруци облечените си с ръкавици ръце. Щом намереше Грейв, щеше да го одере жив. И не само.

Спря пред една обикновена желязна врата в тиха уличка. Наемници пазеха отвън, но тя им плати в сребро и те и отвориха. В мазето отдолу можеше да намери главорезите, чудовищата и прокълнатите от Адарлан. Изметта се събираше тук, за да си разказва истории и да прави сделки. Тук щеше да разбере къде е убиецът на Нехемия.

Грейв несъмнено бе получил тлъста сума за услугите си и тя бе сигурна, че я харчи безразсъдно - кървави пари, които нямаше да останат незабелязани. Трябваше да напусне Рифтхолд, но не. Той искаше хората да разберат, че е убил принцесата, да го нарекат новия Асасин на Адарлан. Искаше и Селена да го разбере.

Смрадта на бира и некъпани тела я блъсна в носа, докато слизаше по стълбите на Сводовете. Отдавна не бе попадала в такава воняща дупка.

Основната зала бе стратегически осветена - над средата и имаше полилей, но малко светлина от него стигаше до стените, където седяха онези, които не желаеха да бъдат намерени. Смеховете секнаха, когато тя мина между масите. Кръвясали очи следваха всяка нейна стъпка.

Не знаеше кой е новият разбойнически главатар, владеещ това място, но и не я интересуваше. Работата и не беше с него. Не и тази нощ.

Не си позволи да погледне към клетките за боеве в далечния край на залата -клетки, около които хората се събираха, за да викат на ритащите се и удрящи бойци.

Бе идвала в Сводовете и преди. Много пъти всъщност. В последните дни преди да я заловят. Но сега, след като Йоан Джейн и Рурк Фаран бяха мъртви, мястото бе приело новия си собственик, без да изгуби нищо от гнусотията си.

Селена отиде право при бармана. Той не я позна, но тя и не очакваше. Не и след като бе прикривала самоличността си толкова внимателно през последните години.

Барманът вече бе пребледнял. Косата му бе оредяла още повече през последната година и половина. Той се опита да надникне, когато тя спря на бара, но маската и качулката скриваха успешно чертите и.

- Едно питие? - попита той и избърса потта над веждите си. Всички в бара все още я наблюдаваха, открито или не.

- Не - отвърна тя. Гласът и бе приглушен и изкривен зад маската.

Барманът стисна ръба на плота.

- Ти си се върнала - прошепна тихо и още няколко глави се обърнаха. - Успяла си да избягаш.

Значи я бе разпознал. Запита се дали новите собственици и се сърдят, задето е убила Йоан Джейн - и колко тела трябва да остави след себе си, ако решеше да започне битка веднага. Това, което планираше да извърши тази вечер, само по себе си нарушаваше прекалено много правила, прекрачваше прекалено много граници.

Тя се облегна на бара и кръстоса крака. Барманът попи потта от челото си и и сипа едно бренди.

- За сметка на заведението - каза той и го плъзна към нея. Тя го хвана с една ръка, но не отпи. Той облиза устни, след което попита: - Как се измъкна?

Хората се облегнаха назад на столовете си в опит да чуят разговора. Нека слуховете тръгнеха. Нека се колебаеха, преди да се изправят срещу нея. Надяваше се и Аробин да чуе. Да чуе и да стои настрана от нея.

- Скоро ще разбереш - каза тя, - но сега имам нужда от теб.

- От мен? - повдигна вежди той.

- Търся един човек - каза тя с кух и дрезгав глас. - Човек, който наскоро спечели много пари. Заради убийството на ейлвийската принцеса. Нарича се Грейв. Трябва да разбера къде е.

- Не зная нищо - пребледня още повече той.

Тя бръкна в джоба си и извади шепа злато и скъпоценни камъни. Вече всички ги наблюдаваха.

- Позволи ми да повторя въпроса си.

Асасинът, който се наричаше Грейв, бягаше.

Не знаеше откога тя го преследваше. Бе минала малко повече от седмица, откакто уби принцесата. Седмица, през която никой не го бе потърсил. Реши, че се е отървал - и се запита дали не е трябвало да бъде още по-изобретателен с трупа, да остави специфичен подпис след себе си.

Всичко това обаче се промени тази нощ.

Бе пил в ъгъла на любимата си кръчма, когато претъпканата зала внезапно бе притихнала. Той се бе обърнал и я бе видял на прага. Когато изрече името му, приличаше повече на призрак, отколкото на жив човек. Ехото от въпроса и дори не бе отекнало, когато той побягна през задния вход към алеята. Не чу стъпки зад себе си, но знаеше, че тя е по петите му, потънала в сенки и мъгла.

Завиваше по странични улички, прескачаше стени, криволичеше през бордеите. Правеше всичко, за да се откъсне от нея и да я умори. Бе решил да я пресрещне в тихата уличка. Тук щеше да я накълца и да си отмъсти за начина, по който го бе унизила по време на съревнованието. За начина, по който му се бе подиграла, като му счупи носа и му подхвърли носната си кърпичка.

Арогантна тъпа кучка.

Олюля се след поредния завой задъхан и объркан. Носеше само три кинжала в себе си и трябваше да внимава да не пропусне. Когато тя се появи в кръчмата, той забеляза огромния меч на раменете и, а също и богатия асортимент проблясващи злокобни остриета, вързани по бедрата и. Трябваше да я накара да си плати, дори с три кинжала.

Грейв бе слязъл наполовина по калдъръмената улица, когато осъзна, че тя е задънена и че далечната стена е прекалено висока, за да се покатери по нея. Значи тук. Скоро щеше да го моли за милост, преди да я нареже на ситно. Той измъкна един от кинжалите си, усмихна се и се обърна към отворената улица зад себе си.

Наоколо имаше синкава мъгла, а един плъх притича по тесния път. Не се чуваше нито звук, само шумът от далечна веселба. Може би се бе измъкнал. Кралските тъпаци направиха най-голямата грешка в живота си, когато я коронясаха за шампион. Наемайки го, клиентът му му бе казал същото.

Изчака за миг, загледан в отворената уличка, и след това въздъхна. С изненада установи, че е леко разочарован.

Голям кралски шампион, няма що. Изобщо не бе толкова трудно да я заблуди. Сега щеше да се прибере вкъщи и до дни да получи друго предложение. А после още едно. И още едно. Така бе обещал клиентът му. Аробин Хамел горчиво щеше да проклина деня, в който бе отказал да приеме Грейв в Гилдията на асасините само защото бил твърде жесток с жертвите си.

Грейв се изсмя, като прехвърляше кинжала в ръцете си. И тогава тя се появи.

Изплува от мъглата като петно мрак. Не тичаше. Само крачеше с непоносимата си увереност. Грейв огледа сградите наоколо. Камъните бяха твърде хлъзгави, нямаше прозорци.

Едно по едно, реши той. Щеше наистина, наистина да се наслади на това да я накара да страда толкова, колкото бе страдала и принцесата.

Грейв се усмихна, докато отстъпваше назад по уличката, и спря чак когато гърбът му опря в каменната стена. В тясното пространство щеше да я победи. А в такава забутана уличка можеше и да се позабавлява, без никой да обърне внимание.

Но тя също приближи, а мечът на гърба и сякаш запя, когато го изтегли от ножницата. Лунната светлина огря дългото острие. Вероятно това бе подарък от нейния любовник принца.

Грейв извади втория кинжал от ботуша си. Това не бе някаква фриволна нелепа надпревара, направена за да достави удоволствие на разглезените благородници. Тук нямаше правила.

Тя не каза нищо, когато го приближи.

Грейв също не каза нищо, а нападна, целейки се в главата и и с двата си ножа.

Тя отстъпи настрана и отбягна удара му с влудяваща лекота. Грейв нападна отново. Тя обаче бе по-бърза, отколкото той можеше да си представи. Гмурна се и мечът и

преряза пищялите му.

Той падна на земята преди да усети болката. Светът припламна в сиво и червено, а агонията го обхвана като пожар. В ръката си все още държеше кинжал, когато запълзя към стената. Краката му обаче не реагираха, а ръцете го боляха, докато се влачеше през мократа мръсотия.

- Кучка - изсъска той. - Кучка!

Облегна се на стената. Кръв течеше от краката му, а костите бяха строшени. Нямаше да може да ходи. Пак щеше да намери начин да я накара да си плати.

Тя спря на няколко крачки от него и прибра меча си. След което изтегли дълъг и обсипан с рубини кинжал.

Той изпсува към нея с най-мръсната дума, която можа да измисли.

Тя се изсмя и нападна по-бързо от пепелянка. След миг едната му ръка бе прикована към стената, а кинжалът проблясваше.

Болка проряза първо дясната, а после и лявата му китка. Грейв изпищя - наистина изпищя, - когато и двете му ръце бяха приковани с кинжали към стената.

Качулката u бе черна като нощта. Той започна да се гърчи и да псува. Щеше да кърви до смърт, освен ако не измъкнеше ръцете си от проклетата стена.

Тиха като мъртвец, тя коленичи пред него и повдигна брадичката му с трети кинжал. Грейв изпъшка, когато доближи лицето си към неговото. Под качулката нямаше нищо. Тя нямаше лице.

- Кой те нае? - попита го с глас като ронещ се чакъл.

- За какво? - почти изхлипа той. Може би трябваше да се направи на невинен, да убеди тази надменна уличница, че няма нищо общо с това.

Тя завъртя кинжала и го опря във врата му.

- Да убиеш принцеса Нехемия.

- Н-никой. Не знам за какво говориш.

Дори не осъзна, че е държала още един кинжал, докато не го заби в бедрото му. Толкова дълбоко, че почувства как върха му одрасква калдъръма отдолу. Писъкът сам излезе от гърлото му, а след това Грейв започна да се гърчи, като наряза ръцете си още по жестоко на остриетата на кинжалите.

- Кой те нае? - попита отново тя. Гласът u бе спокоен и равен като самата смърт.

- Злато - простена Грейв. - Имам злато.

Тя извади още един кинжал и го заби в другото му бедро. Острието отново одра камъка. Грейв изпищя - изпищя към боговете, които обаче избраха да не го чуят.

- Кой те нае?

- Не знам за какво говориш!

След миг тя изтръгна кинжалите от бедрата му. Почти се изпусна от облекчение.

- Благодаря ти - проплака той, макар че продължаваше да планира отмъщението си. Тя застана на колене и се загледа в него. - Благодаря ти!

След това обаче тя извади друг кинжал, изкривен и назъбен. Приближи го към ръката му.

- Избери си пръст - заповяда тя. Той се разтрепери целия и поклати глава. - Казах да си избереш пръст!

- Моля те!

Усети как се подмокря.

- Значи палецът.

- Не! Ще ти кажа всичко! - Тя все пак приближи острието, докато хладната стомана не се опря в основата на палеца му. - Всичко! Ще ти кажа всичко!

36

Дориан тъкмо усещаше как започваше да се дразни след часовете дебати, когато вратите на съвещателната зала на баща му се отвориха с трясък и Селена влезе вътре. Черното u наметало се развя зад нея. Всичките двайсет души на масата притихнаха, включително и баща му, чиито очи се спряха на нещото, което висеше от ръката на Селена. Каол вече напускаше поста до вратата си, но и той замръзна, когато видя какво държи тя.

Човешка глава.

Лицето на мъжа бе застинало в беззвучен писък. Имаше нещо познато в гротескните черти и мишата кафява коса, която Селена стискаше. Но Дориан не можеше да го разпознае така.

Каол постави ръка на меча си, пребледнял като платно. Останалите стражи наизвадиха оръжия, но не мръднаха и нямаше да го сторят, освен ако Каол или кралят не заповядаха.

- Какво е това? - попита кралят. Съветниците и останалите лордове зяпнаха.

Селена обаче само се усмихна, щом погледът u се спря на един от министрите на масата. Тръгна право към него.

И никой, дори бащата на Дориан, не каза нищо, когато тя стовари главата върху списъците на министъра.

- Мисля, че това е Ваше - каза тя и пусна косата. Главата тъжно се завъртя и тупна. След това Селена потупа - потупа! - министъра по рамото, заобиколи масата и се просна на един свободен стол, като се изтегна напряко.

- Обясни действията си - нареди кралят.

Тя скръсти ръце и се усмихна на министъра, чието лице бе позеленяло от вида на главата пред него.

- Снощи си побъбрих с Грейв за принцеса Нехемия - каза тя. Грейв, асасинът от съревнованието. Шампионът на министър Мълисън. - Изпраща ви много поздрави, господин министре. А също и това.

Тя подхвърли нещо на дългата маса - малка златна гривна с изгравирани лотоси на нея. Беше на Нехемия.

- Позволете ми един съвет, господин министре, като от един убиец на друг. Прикривайте по-добре следите си. И наемайте асасини, които не са пряко свързани с вас. И може би опитайте да не е веднага след като сте спорили публично с мишената си.

Мълисън погледна умолително към краля.

- Не съм правил такова нещо. - Той се отдръпна от отрязаната глава. - Нямам представа за какво говори. Никога не бих направил нещо подобно.

- Грейв каза друго - измърка Селена. Дориан я гледаше ужасен. Това не бе дори дивачката, появила се след смъртта на Нехемия. Това, в което се бе превърнала сега,

ръбът, по който балансираше... Уирда да им бе на помощ.

Но тогава Каол се озова до стола u и я сграбчи за ръката.

- Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш?

- Върша ти работата - усмихна се Селена с престорена сладост. След това се освободи от хватката му, стана от мястото си и обиколи масата. Извади някакъв лист хартия от туниката си и го хвърли пред краля. Подобна наглост трябваше да я прати под острието на палача, ала кралят не рече нищо. Каол я последва край масата, поставил ръка на меча си и с лице като от камък. Дориан се помоли да не се стигне до битка. Не и тук, не отново. Ако магията му се задействаше в присъствието на баща му... Не искаше дори да си мисли какво ще направи силата му с толкова много потенциални врагове. Стоеше до човека, който щеше да нареди да го убият.

Баща му взе листа. От мястото си Дориан успя да види, че това е списък с имена, поне петнайсет.

- Преди злощастния край на принцесата - каза тя - реших да елиминирам няколко предатели, неверни към короната. Моята мишена...

Дориан разбра, че кралят знае, че става дума за Арчър.

- ... ме отведе право при тях.

Дориан не можеше да я гледа. Това не можеше да бъде истина. Тя не бе отишла, за да ги избие, а за да спаси Каол. Защо лъжеше? Защо се правеше, че ги е преследвала? Каква игра играеше?

Дориан погледна през масата. Министър Мълисън все още трепереше от вида на главата пред себе си. Нямаше да се изненада, ако повърнеше. Той ли бе отправил анонимната заплаха към живота на Нехемия?

След миг баща му вдигна очи от листа и я погледна.

- Много добре, шампионе. Браво!

Селена и кралят на Адарлан се усмихнаха един на друг. Това бе най-ужасното нещо, което Дориан бе виждал.

- Кажи на ковчежника да ти плати двойно за този месец - нареди кралят. Дориан усети как го залива вълна от погнуса не само от отрязаната глава и окървавените u дрехи, но също и заради това, че можеше да открие момичето, в което се бе влюбил, някъде в лицето u. По изражението на Каол разбра, че и приятелят му изпитва същото.

Селена се поклони драматично на краля, който u махна с ръка. След това с

усмивка, лишена от топлота, тя излезе от стаята. Черният плащ се вееше зад гърба u.

А после вниманието на Дориан се насочи към министър Мълисън, който само прошепна:

- Моля ви!

... преди кралят да нареди на Каол да го отведе в тъмниците.

Селена съвсем не бе приключила. Да, може би бе свършила с кръвопролитията за днес, но имаше да посети още един човек, преди да се върне в спалнята си и да се изкъпе, за да прогони вонята от кръвта на Грейв.

Когато пристигна в имението на Арчър, той си почиваше. Икономът му не посмя да я спре. Тя изкачи стълбите на входа, профуча през елегантния дървен коридор и отвори двойната врата към това, което трябваше да е спалнята му.

Арчър скокна в леглото и направи гримаса, като постави ръка на превързаното си рамо. След това я погледна и видя кинжалите на кръста и. Замръзна.

- Съжалявам - каза той.

Тя застана до леглото му и погледна раненото му рамо и пребледнялото му лице.

- Всички съжалявате. Ти, Каол, целият проклет свят. Кажи ми какво искате ти и съзаклятието ти? Какво знаете за плановете на краля?

- Не исках да те лъжа - каза внимателно Арчър, - но трябваше да знам дали мога да ти се доверя, преди да ти разкрия истината. Нехемия... - Тя се опита да не прави гримаса като чу името. - Тя каза, че може да ти се доверим, но трябваше да съм сигурен. Освен това трябваше и ти да ми се довериш.

- И реши, че като отвлечете Каол, ще ми спечелите доверието?

- Отвлякохме го понеже той и кралят планираха да я наранят. Трябваше да дойдеш в склада и да чуеш истината от устата на Уестфол. Че е знаел, че тя е в опасност, и не ти е казал. Само така можеше да разбереш, че той е врагът. Ако знаех, че ще полудееш, никога нямаше да го направя.

- Онзи списък, който ми изпрати вчера - поклати глава тя, - на хората от склада. Те мъртви ли са наистина?

- Да, ти ги изби.

Заля я чувство на вина.

- Съжалявам.

И наистина съжаляваше. Бе запомнила имената им, опита се да си спомни лицата им. Щяха да и тежат на съвестта до края на дните и. Дори Грейв. Нямаше да забрави това, което му бе сторила в онази уличка.

- Предадох имената им на краля. Това трябва да отклони вниманието му за още няколко дни, но не повече от пет.

Арчър кимна и се отпусна на възглавницата си.

- Нехемия наистина ли работеше с теб?

- Затова дойде в Рифтхолд. За да види какво може да се организира като въстание на север. Да ни предава информация директно от замъка.

Както Селена бе подозирала винаги.

- Нейната загуба... - Той притвори очи. - Тя бе незаменима.

Селена преглътна.

- Освен от теб - добави Арчър и я погледна отново. - Зная, че си родом от Терасен. Част от теб осъзнава, че Терасен трябва да бъде свободен!

„Ти си страхливка, нищо повече.“

Запази изражението на лицето си неутрално.

- Бъди нашите очи и уши в замъка - прошепна Арчър, - помогни ни. Само така можем да намерим начин да спасим хората. Да спасим теб. Не знаем какво е замислил кралят, само че е открил източник на сила извън магията и вероятно го използва, за да създава чудовища. Но не знаем за какво. Това се опитваше да открие Нехемия - и това е знанието, което може да спаси всички ни.

В момента не можеше да осмисли чутото. Трябваше и малко време. Засега само се

загледа в Арчър, а после в окървавените си дрехи.

- Намерих човека, убил Нехемия.

- И? - ококори очи Арчър.

- Дадено брашно назаем тъпкано се връща. - Тя се обърна, за да излезе от стаята. -Министър Мълисън го наел, за да се отърве от тръна в петата си - защото тя му е пречила твърде много пъти по време на кралските съвещания. Сега министърът е в тъмницата и чака присъдата си.

И тя щеше да е там през всяка минута от процеса, а после и по време на екзекуцията.

Арчър въздъхна, когато тя постави ръка на бравата на вратата. Погледна го през рамо и видя страха и тъгата, изписани на лицето му.

- Пресрещна стрелата, насочена към мен - каза тихо тя, загледана в превръзките.

- Беше най-малкото, което можех да направя, след като забърках цялата тази каша.

Тя прехапа устни и отвори вратата.

- Имаш още пет дни, след което кралят иска главата ти. Подготви себе си и съюзниците си и бягай.

- Но...

- Няма но! - прекъсна го тя. - Радвай се, че не ти прерязах гърлото след театъра, който разигра. Със или без стрелата и независимо от взаимоотношенията ни с Каол, ти ме излъга. Отвлече мой приятел. Ако не се беше намесил, онази вечер щях да съм в замъка. - Прикова го с поглед. - Омръзна ми от теб. Не ти искам информацията, няма да ти давам такава и не ми пука какво ще стане с теб, след като напуснеш града. Стига да не те видя повече.

Тя направи крачка към коридора.

- Селена?

Тя погледна през рамо.

- Съжалявам. Знам какво означаваше тя за теб. И ти за нея.

Тежестта, която бе избягвала от лова на Грейв насам внезапно се стовари отново на плещите и. Бе толкова уморена. Сега Грейв бе мъртъв, а министър Мълисън - в затвора. Нямаше кого повече да наказва. И бе толкова, толкова уморена.

- Пет дни. Ще се върна след пет дни. Ако не си подготвен да напуснеш Рифтхолд, изобщо няма да се церемоня да фалшифицирам смъртта ти. Ще те убия, преди да разбереш, че съм в стаята.

Каол запази изражението на лицето си неутрално, а раменете си изправени, докато баща му го изучаваше. Малката стая за закуска бе слънчева и тиха, дори приятна. Каол обаче остана на прага, докато гледаше към баща си за пръв път от десет години.

Господарят на Аниел изглеждаше по същия начин, с вече прошарена коса, но все още красиво лице, което приличаше прекалено много на това на Каол.

- Закуската изстива - и махна с широката си ръка към масата и празния стол срещу него. Това бяха първите му думи.

Каол стисна зъби толкова силно, че го заболя, след което отиде в другия край на осветената стая и се отпусна на стола. Баща му си сипа чаша сок и каза, без да го поглежда:

- Поне униформата ти стои. Брат ти се е метнал на майка ти, кльощав и слаботелесен.

Каол бе потресен от обидния начин, по който спомена майка му, но си сипа чаша чай, а после си намаза филия с масло.

- Само ще мълчиш ли? Няма ли да кажеш нещо?

- Какво имам да ти казвам...

Баща му се усмихна злобно.

- Учтивият син би попитал как е семейството.

- Не съм ти син от десет години. Не виждам защо трябва да започна да се държа като такъв сега.

Очите на баща му - изучаващи, претеглящи, преценяващи - се спряха върху меча на кръста му. Каол сподави импулса да стане и да си тръгне. Бе направил грешка, като прие поканата на баща си. Трябваше да изгори писмото, което бе получил миналата нощ. Но след като бе затворил министър Мълисън и кралят му бе изнесъл лекция как Селена е направила него и стражите му на глупаци, бе толкова уморен, че бе склонил да дойде.

Относно Селена... нямаше представа как е излязла от покоите си. Никаква. Стражите бяха на пост и не докладваха за шум. Прозорците не бяха отваряни, никой не бе минавал през входната врата. Когато попита Филипа, тя каза само, че вратата към спалнята е била заключена цяла нощ.

Селена отново пазеше тайни. Бе излъгала краля за хората, които бе убила в склада, за да го спаси. Около нея витаеха и други загадки, които трябваше да разреши, ако искаше да има шанс да оцелее от гнева и. Това, което хората му докладваха за тялото, което бяха намерили в онази уличка...

- Кажи ми какво става с теб напоследък?

- Какво искаш да знаеш? - отвърна Каол, без да докосва храната или напитката си.

Лордът се облегна назад. Движение, което някога караше Каол да се изпоти

целият. То означаваше, че баща му е решил да съсредоточи цялото си внимание върху него, да го накаже за всяка слабост, за всяка грешка.

Каол обаче вече бе пораснал и сега отговаряше само пред краля.

- Доволен ли си от поста, заради който изостави наследството си?

- Да.

- Предполагам, че трябва да благодаря на теб, задето ме домъкнаха в Рифтхолд. Ако Ейлве се вдигне, може би всички ще можем да ти благодарим.

С огромно усилие на волята си, Каол просто отхапа от хляба си и се взря в баща си.

Нещо като одобрение проблесна в очите му, докато отхапваше от собственото си парче хляб.

- Поне жена намери ли си? - попита накрая той.

- Не - отвърна Каол. Този път усилието да запази изражението на лицето си неутрално, бе още по-голямо.

- Винаги си бил ужасен лъжец - усмихна се бавно баща му.

Каол погледна към прозореца и безоблачното небе, което подсказваше, че

пролетта идва.

- За твое добро се надявам да е от благороднически произход.

- Че какво те интересува?

- Може и да си се отказал от наследството си, но оставаш Уестфол. Не може да си вземеш някоя селска мома.

Каол изсумтя и поклати глава.

- Ще се оженя за която ми хареса, все едно дали е селска мома, принцеса или робиня. И това няма да е твоя работа.

Баща му скръсти ръце пред себе си. След тежко мълчание прошепна:

- На майка ти u е мъчно за теб. Иска да си дойдеш у дома.

Дъхът на Каол секна, но той отново запази спокойно изражение и попита с равен глас:

- А на теб, татко?

Баща му погледна към него - през него.

- Ако Ейлве се надигне за отмъщение и избухне война, Аниел ще има нужда от силен наследник.

- Терин е твоят наследник. Ще се справи добре.

- Терин е учен, не воин. Такъв се е родил. Ако ейлвийците се разбунтуват, има голяма опасност диваците от Зъба да последват примера им. Аниел ще е първата им цел за плячкосване. Мечтаят за това от много време.

Каол се запита колко ли струва това признание на гордостта на баща му. Част от него се наслади на момента.

Като цяло обаче му бе омръзнало от страдания и омраза. А и след като тази Селена, която познаваше, си бе отишла, и дошлата на нейно място бе дала да се разбере, че по-скоро би изяла горещи въглени, отколкото да бъде с него, той вече нямаше сили. Затова само каза:

- Мястото ми е тук. Животът ми е тук.

- Народът ти има нужда от теб. И ще продължава да има нужда от теб. Как може да си такъв егоист, че да им обърнеш гръб?

- Ами както ми обърна гръб баща ми.

Баща му се усмихна. Студено, жестоко.

- Ти опозори семейството си, когато се отказа от титлата. Опозори мен. Но се оказа полезен. Престолонаследникът разчита на теб. Когато Дориан стане крал, ще те възнагради, нали така? Може да направи Аниел херцогство и да ти даде достатъчно земи, че да съперничиш на Перингтън и на неговото владение около Морат.

- Затова ли е всичко, тате? Не за да защитиш народа ни, а за да спечелиш земи покрай приятелството ни с Дориан?

- В тъмниците ли ще ме хвърлиш, ако ти кажа, че е и за двете? Чувам, че често го правиш с хората, които те дразнят. - Очите на баща му светнаха и Каол разбра, че той знае всичко. - Може би, ако го сториш, с жена ти ще обсъдим какви са условията там...

- Ако искаш да ме върнеш в Аниел, не си много убедителен.

- Има ли нужда да те убеждавам? Ти се провали в защитаването на принцесата и това създаде възможност за война. Асасинът, който топлеше леглото ти, сега иска да те изкорми. Какво друго ти е останало тук, освен още позор?

Каол удари с две ръце по масата.

- Достатъчно!

Не искаше баща му да знае за Селена и за сърдечните му проблеми. Не позволяваше на слугите да сменят чаршафите, понеже те все още носеха уханието и, понеже искаше поне в съня си да е отново до нея.

- Десет години работих, за да бъда на този пост, и няма да се откажа от него така лесно само защото си ме подразнил и ме искаш обратно в Аниел. А ако смяташ Терин за слаб, прати ми го да го обуча. Може би тук ще научи как се държат истинските мъже.

Каол отдръпна стола си от масата, като отново накара чиниите да изтракат, и се отправи към вратата. Пет минути. Не бе издържал и пет минути.

Спря се на прага и погледна обратно към баща си. Благородникът се усмихваше леко, все още го преценяваше, все още претегляше колко полезен може да му бъде.

- Заговориш ли я... не, погледнеш ли я - предупреди Каол, - ще те накарам да съжаляваш, че си се родил. Все едно дали си ми баща, или не.

И макар да не изчака отговора му, на Каол му се стори, че някак е паднал в капана му.

37

Нямаше кой да свърши тази работа, не и ейлвийските войници и посланици, които все още бяха на път, за да вземат тялото на Нехемия и да го отнесат до кралската гробница, където му бе мястото. Когато Селена отвори вратата на стаята, която тогава я бе посрещнала с вонята на кръв и болка, видя, че някой е почистил всички следи от насилие. Матракът бе махнат. Селена спря на прага и загледа рамката на кревата.

Може би щеше да е най-добре да остави притежанията на Нехемия на хората, които щяха да я отнесат в Ейлве. Дали обаче те щяха да бъдат нейни приятели? Само при мисълта, че непознати могат да пипат нещата u и да ги опаковат като най-обикновени предмети, я изпълни с гняв и тъга.

Бе почти толкова ядосана, когато по-рано днес влезе в собствената си гардеробна, за да разкъса всички рокли, обувки, туники и наметала и да ги хвърли в коридора.

Изгори дрехите, които u напомняха най-много за Нехемия - роклите, които бе носила по време на техните уроци, закуски и разходки из замъка. Чак когато Филипа дойде да u се скара за пушека, Селена отстъпи и u позволи да вземе оцелелите дрехи и да ги раздаде на бедните. Бе твърде късно обаче, за да спре изгарянето на роклята, която бе носила на рождения ден на Каол.

Нея бе изгорила първа.

Когато опразни гардеробната си, тя натика кесия злато в ръцете на Филипа и u заповяда да u купи нови дрехи. Филипа само я погледна тъжно - което нарани Селена още повече - и излезе.

На Селена u отне цял час, докато подреди внимателно дрехите и скъпоценностите на Нехемия, и се опита да не задълбава твърде много в спомените, които u носеха. Или в миризмата на лотос, която се бе просмукала във всичко.

Когато затвори всички куфари, отиде до бюрото на Нехемия, затрупано с документи и книги, все едно принцесата бе излязла преди малко. Докато посягаше към първия лист, очите u се спряха на белезите по дясната u ръка - следите от ухапването на ридерака.

Документите бяха изпълнени с драсканици на ейлвийски и Знаци на Уирда.

Безброй много Знаци, някои - в дълги редици, а други - оформящи символи като тези, които Нехемия бе начертала под леглото на Селена преди месеци. Как кралските шпиони не бяха забелязали? Можеше ли да са толкова арогантни, че да не претърсят покоите u?

Събра листата на куп. Може би можеше да научи нещо за Знаците, въпреки че Нехемия бе...

Мъртва.

Нехемия бе мъртва.

Селена погледна отново към белезите на ръката си и се накани да се обърне, когато видя позната книга, заровена под купчина документи.

Бе книгата от кабинета на Дейвис.

Това копие бе много по-старо и повредено, но бе същата книга. А от вътрешната страна на корицата имаше изречение, написано със Знаците - толкова елементарно, че дори Селена го разбра.

„Не вярвай на...“

Последният символ обаче бе загадка. Приличаше на уивърна от кралския печат. Че не бива да вярва на краля на Адарлан обаче беше ясно. Тя прелисти книгата в търсене на информация.

Нищо. След което попадна на задната корица. Там Нехемия бе написала...

Можеш да видиш истината само през окото.

Бе на общия език, после на ейлвийски и на други езици, които Селена не разпозна. Различни преводи, все едно Нехемия се бе чудила дали гатанката няма смисъл на друг език. Същата книга, същата гатанка, същият почерк.

Глупост, измислена от някой благородник, бе казала Нехемия.

Тя обаче... бе ръководила групата на Арчър, към която бе принадлежал и Дейвис. Нехемия бе познавала Дейвис. И бе излъгала за него, за гатанката и...

Нехемия бе обещала, че няма да има повече тайни между тях. Бе обещала и бе излъгала. Бе обещала и я бе заблудила.

Селена сподави вика си, докато преравяше всички останали документи на бюрото и из стаята. Нищо.

За какво ли още бе излъгала Нехемия?

Само през окото...

Селена докосна огърлицата си. Нехемия бе знаела за гробницата. Ако бе давала информация на групата и бе окуражила Селена да погледне през окото в стената...

Значи също бе гледала. Но след дуела бе върнала Окото на Елена на Селена. Ако се бе нуждаела от него, щеше да го задържи. А и Арчър не бе споменал нищо за това.

Освен ако в гатанката не ставаше дума за друго око.

Защото...

- В името на Уирда! - пое си въздух Селена и излезе от стаята.

Морт изсъска, когато тя се появи на вратата на гробницата.

- Кой свещен предмет планираш да оскверниш тази нощ?

Натоварена с чанта, пълна с книги и документи, които бе събрала от покоите си, Селена само потупа черепчето, докато минаваше покрай него. Бронзовите му зъби изтракаха, когато той се опита да я ухапе.

Гробницата бе изпълнена с лунна светлина, достатъчно силна, че да вижда на нея. А там, точно над гроба с окото на стената, имаше още едно око, златно и блестящо.

Дамарис. Това бе Дамарис, Мечът на истината. Гавин виждаше само това, което е истинно...

Можеш да виждаш истината само през окото.

- Как съм могла да съм толкова сляпа? - каза Селена и пусна кожената чанта на

пода. Документите и книгите се разпиляха по камъните.

- Лесно, като гледам - отвърна Морт. Окото върху дръжката на меча бе с точния размер...

Селена взе меча от стойката му и го извади. Знаците на Уирда по острието сякаш се размърдаха. Тя изтича до стената.

- В случай, че не си разбрала - обади се Морт, - би трябвало да вдигнеш окото до стената и да погледнеш през него?

- Знам това - сопна се Селена.

Без да смее да диша, тя вдигна дръжката до вратата, докато двете очи се изравниха. Застана на пръсти, надникна и... простена.

Поема.

Дълга поема.

Селена извади пергамента и въглена, които бе натъпкала в джоба си, и преписа думата, като изтичваше до стената, докато я четеше, запаметяваше, проверяваше и записваше видяното. Чак когато завърши и последната строфа, го прочете на глас.

От Валг бяха сторени три от Портата каменна на Уирда.

Обсидиана боговете забраниха и камъка, от който се бояха.

В скръб единия положи в короната на жената любима, да я пази, когато полегне в своята клетка звездна.

Вторият скрит бе в планината, обвита от огъня и пепелищата, защитен с повелята на забраната от желанията на хората.

Где лежи третият, никой не може да каже, все едно дали го плашат, или със злато изкушават.

Селена поклати глава. Още безсмислици. Римите не съвпадаха. Дори ритъмът в различните куплети не бе спазен.

- След като очевидно знаеше, че мечът се използва за разчитане на загадката -каза тя на Морт, - защо не ми спестиш усилията и не ми кажеш какво, по дяволите, означава това?

Морт подсмръкна.

- На мен ми звучи като гатанка, която подсказва къде са скрити три могъщи предмета.

Тя отново прочете поемата.

- Но кои три? Звучи сякаш вторият е скрит във вулкан? А първият и третият... - Тя изскърца със зъби. - Каменната порта на Уирда... Какво означава това? Защо е споменато?

- Това е въпросът на хилядолетието - измърка Морт, а Селена се върна към документите и книгите, които бе разхвърляла в другия край на гробницата. - По-добре да почистиш кочината, която направи, или ще помоля боговете да ти пратят някой демоничен звяр.

- Каин те изпревари преди няколко месеца. - Тя намести Дамарис на стойката. -Жалко, че ридеракът не те отнесе от вратата, когато нахлу.

Тогава u хрумна нещо. Тя се загледа в стената пред себе си - където бе избегнала съдбата да бъде разкъсана.

- Кой махна трупа на ридерака?

- Естествено, че принцеса Нехемия.

Селена погледна към прага.

- Нехемия?

Морт изсумтя и прокле бъбривия си език.

- Нехемия е била... тук? Но аз я доведох до гробницата преди... - Бронзовото лице на Морт засия на светлината на свещта, която Селена бе оставила пред вратата. -Искаш да ми кажеш, че Нехемия е идвала тук след нападението на ридерака? Че през цялото време е знаела за това място? И ми го казваш чак сега?

- Не е моя работа - притвори очи Морт.

Още една измама. Още една загадка.

- Предполагам, че щом Каин е могъл да слезе до тук, има и други входове.

- Не ме питай къде са - разчете мислите u Морт. - Никога не съм напускал вратата.

Тя имаше чувството, че това е поредната лъжа. Той, изглежда, познаваше

вътрешността на гробницата и разбираше кога тя пипа неща, които не е редно.

- Каква е ползата от теб тогава? Да не би Бранън да те е направил, за да дразни останалите за вечни времена?

- Напълно възможно. Той имаше точно такова чувство за хумор.

Мисълта, че Морт всъщност е познавал древния крал на елфите, я накара да потрепери.

- Мислех, че имаш сили. Не можеш ли просто да спреш да говориш глупости и да ми разкриеш смисъла на гатанката?

- Не, естествено. Нима пътят не е по-важен от целта?

- Не е! - излая тя, след което избълва такъв порой от ругатни, че ако наблизо имаше мляко, то щеше да се вкисне. Селена скри листчето в джоба си. Когато се прибереше, щеше да проучи поемата внимателно.

Ако Нехемия бе търсила тези предмети и я бе излъгала, за да го опази в тайна... Селена можеше и да приеме, че Арчър и приятелите му са способни на добро, но определено не смяташе да им дава предмет със сила като описаната в гатанката. Ако вече търсеха, може би бе в неин интерес да намери предметите преди останалите. Нехемия не бе разбрала, че в гатанката става дума за Дамарис, но дали не бе знаела кои са трите предмета? Може би бе разследвала гатанката, понеже искаше да ги намери преди краля.

Дали плановете на краля не се въртяха около намирането на тези неща?

Тя взе една свещ и излезе от стаята.

- Напусна ли те изследователският дух най-сетне?

- Все още не - каза тя, докато минаваше покрай него. Щом разбереше кои са предметите, можеше да реши и да ги потърси. Макар че единствените вулкани, които знаеше, бяха в Пустинната земя, а кралят никога нямаше да я пусне на такова дълго пътешествие.

- Жалко е, че съм закачен за тази врата - въздъхна Морт. - Само като си представя в какви каши ще се забъркаш, докато решаваш загадката!

Беше прав. И докато Селена вървеше по витото стълбище, наистина съжали, че той не може да се движи. Така поне щеше да има с кого да си говори. Ако трябваше да търси къде са тези неща, щеше да се наложи да го направи сама. Нямаше никой, който да знае истината.

Истината.

Тя изсумтя. Каква бе истината сега? Че няма с кого да си говори? Че Нехемия я бе излъгала за почти всичко? Че кралят търсеше неземна сила? Че може би вече притежаваха такава? Арчър бе споменал нещо за магия извън магията. Това ли бяха тези неща? Нехемия може и да бе знаела...

Селена забави ход, а свещта премигна от влажния вятър, навял от стълбите. Момичето се сви на едно стъпало и прегърна ръцете си с колене.

- Какво ли криеш още, Нехемия? - прошепна тя в мрака.

Не u трябваше да се обръща, за да разбере кой стои зад нея, когато с ъгълчето на окото си зърна нещо сребристо да блести.

- Мислех, че си прекалено уморена, за да дойдеш тук - каза тя на първата кралица на Адарлан.

- Мога да остана само няколко мига - рече Елена. Роклята u прошумоля, когато седна на няколко стъпала зад Селена. Това изглеждаше съвсем неподходящо за кралица.

Двете се загледаха в тъмнината на стълбите. Единствено дишането на Селена нарушаваше тишината. Предполагаше, че Елена няма нужда да диша - нито да издава какъвто и да е звук, освен ако не поиска.

- Какво бе чувството? - попита тихо.

- Безболезнено - отвърна също толкова тихо Елена - и лесно.

- Беше ли уплашена?

- Бях много възрастна жена, обкръжена от децата си, техните деца и децата на техните деца. Нямаше от какво да се боя, когато часът ми удари.

- Къде отиде?

- Знаеш, че не мога да ти кажа това... - засмя се леко кралицата.

Устните на Селена потрепериха.

- Тя не умря от старост в леглото си.

- Не. Но когато духът u напусна тялото, не усещаше повече нито болка, нито страх. Вече е на сигурно място.

Селена кимна. Роклята на Елена изшумоля отново, кралицата се оказа на крачка зад нея и постави ръка на рамото u. Не бе осъзнала колко студено е това място, докато не установи, че се осланя на топлината на Елена. Кралицата не каза нищо, когато Селена отпусна лице в ръцете u и най-после заплака.

Имаше още нещо, което трябваше да свърши. Може би най-трудното и лошото от всички неща, които бе правила след смъртта на Нехемия.

Луната бе изгряла и обагряше света в сребърно. Макар да не я познаха в тези дрехи, нощните стражи на кралския мавзолей не я спряха, когато премина през желязната врата, водеща към една от градините на замъка. Нехемия нямаше да бъде затворена в мраморната сграда. Там бе само за членове на кралското семейство. Селена обиколи купола на сградата. Почувства се все едно уивърните, издълбани в камъка, я наблюдават.

Малцината хора, които бяха все още активни в този час, бързо извърнаха поглед, когато тя пристигна. Не ги обвиняваше. Черната рокля и черният воал говореха достатъчно за скръбта u и държаха околните на разстояние. Все едно скръбта u бе заразна болест.

Нея обаче не я бе грижа за това какво мислят останалите. Черните дрехи не бяха заради тях. Тя мина зад мавзолея и загледа редиците гробове в чакълестата градина зад него, бледите и изтъркани камъни, осветени от луната. Статуи, изобразяващи всичко - от планински богове до танцуващи девойки, - ограждаха гробовете на изтъкнатите благородници.

След смъртта на Нехемия не бе валял сняг, затова гробът u бе лесен за разпознаване по преобърнатата почва.

Нямаше нито цветя, нито надгробен камък. Просто прясна пръст и меч, забит в земята. Една от извитите саби, принадлежала на някой от падналите стражи на Нехемия. Явно никой не си бе направил труда да u даде нещо повече, не и след като щяха да я върнат обратно в Ейлве.

Селена се загледа в тъмната земя, а леден вятър развя воала u. Гърдите я заболяха, но имаше още нещо, което трябваше да направи, последна чест, която да отдаде на приятелката си.

Селена вдигна глава към небето, затвори очи и запя.

Каол си беше казал, че следва Селена само колкото да се увери, че тя няма да нарани себе си или някой друг. Но когато приближи кралския мавзолей, осъзна, че я следва по други причини.

Нощта му даде добро прикритие, но луната бе достатъчно ярка, за да го задържи назад - достатъчно назад, че Селена да не забележи пристигането му. Преди да види къде е спряла, осъзна, че няма право да присъства на това. Канеше се да си тръгне, когато тя вдигна очи към луната и запя.

Не бе на никой от езиците, които Каол познаваше. Нито на общия език, нито на ейлвийски, нито на езика на Фенхароу или Мелисанде, или което и да е друго място на континента.

Езикът бе древен, а всяка дума бе пълна с гняв, ярост и агония.

Тя нямаше хубав глас. Много от думите прозвучаха като вопли, гласните -провлачени от мъка, съгласните - втвърдени от гняв. Тя се тупаше по гърдите си в ритъм, пълна със зловеща грация, толкова различна от черния воал, който носеше. Космите по врата му настръхнаха, когато от устата u излезе ридание - чуждо и неземно, песен на печал, по-стара и от каменния замък.

Когато песента свърши, краят u бе толкова внезапен и свиреп, колкото и смъртта на Нехемия.

Селена остана там няколко мига, тиха и неподвижна.

Каол се накани да се отдалечи, когато тя се обърна към него.

Тънката u сребърна диадема проблесна на лунната светлина. Воалът се спускаше толкова ниско, че той почти не я разпозна.

Вятър повя между тях, накара клоните на дърветата да заскърцат и издуха воала и полите u на една страна.

- Селена - помоли той. Тя не помръдна. Единствено неподвижността u издаваше, че го е чула. И че няма желание да приказва.

Какво можеше да стори, за да затвори разрива между тях? Бе скрил информация от нея. Дори да не бе пряко отговорен за смъртта на Нехемия, ако някое от момичетата знаеше какво предстои, можеха да си приготвят собствени защити. Загубата, която тя чувстваше, неподвижността, с която го наблюдаваше - всичко бе по негова вина.

Ако наказанието бе да я загуби, щеше да го изтърпи.

Затова Каол се отдалечи. Риданието u още отекваше във въздуха около него, носено от вятъра като звъна на далечни камбани.

38

Зората бе сива и студена. Селена бе застанала на познатото поле на игрището и държеше в облечената си с ръкавица ръка голяма пръчка. Лапичка бе седнала пред нея и удряше с опашка по високата изсъхнала трева, която се подаваше изпод останалия слой сняг. Хрътката обаче нито лаеше, нито скимтеше на Селена да u хвърли пръчката.

Не, Лапичка просто си седеше и гледаше към двореца зад тях. Чакаше някой, който така и нямаше да се появи.

Селена се загледа през празното поле и се заслуша в шепота на тревата. Никой не се бе опитал да я спре, когато напусна покоите си снощи, както и тази сутрин. Но макар да нямаше стража, винаги, когато напуснеше стаята си, Рес уж случайно се натъкваше на нея.

Тя обаче не се интересуваше, че всяка нейна стъпка се докладва на Каол. Не я интересуваше дори, че Каол я бе шпионирал как отива на гроба на Нехемия снощи. Можеше да си мисли за каквото си иска.

Пое си рязко въздух и хвърли пръчката с все сила, толкова надалече, че тя се сля с облачното утринно небе. Не чу приземяването u.

Лапичка се обърна към Селена и я погледна въпросително със златистите си очи. Селена се наведе, за да погали топлата глава, дългите уши, тънката муцуна. Но въпросът остана.

- Никога няма да се върне - каза простичко Селена.

А кучето продължи да чака.

Дориан прекара половината нощ в библиотеката. Търсеше забравени ниши, преравяше всеки тъмен ъгъл, всяко тайно кътче, в опит да намери книги за магията. Такива обаче нямаше. Това не бе изненадващо, но предвид огромното количество книги в библиотеката и безбройните криволичещи коридори, бе малко разочарован, че наистина не е открил нищо смислено.

Не знаеше дори какво би правил с такава книга, ако я намери. Не можеше да я вземе в покоите си, тъй като слугите му вероятно щяха да я намерят. Щеше да се наложи да я върне в скривалището u, а когато може, отново да дойде за нея.

Разглеждаше един рафт, издълбан в каменна ниша, когато чу стъпки. Незабавно, точно както бе репетирал, извади една книга от жакета си и се облегна на стената, като я отвори на произволна страница.

- Не е ли малко тъмно за четене? - попита женски глас. Звучеше толкова нормално, че Дориан едва не изпусна книгата.

Селена стоеше на няколко крачки от него, скръстила ръце. След малко по пода отекна трополене и Дориан се опря на стената, когато Лапичка скочи и започна да го ближе, като махаше с опашка.

- Ама ти си много пораснала! - каза той на кучето. То го близна по бузата за последно и избяга надолу по коридора. Дориан го изпрати с поглед и вдигна вежди. - Не знам какво смята да направи, но съм убеден, че библиотекарите няма да са очаровани.

- Тя знае, че може да ръфа само поезия и математика.

Лицето на Селена бе изопнато и бледо, но очите u блестяха с известно веселие. Носеше тъмносиня туника, с която не я бе виждал никога преди, със златна бродерия, блестяща на слабата светлина. Всъщност всичките u дрехи бяха нови.

Настъпилата тишина го накара да се размърда неловко.

Какво можеше да u каже? Последният път, когато я бе приближил, тя бе опряла нокти в гърлото му. Още сънуваше кошмари за това.

- Мога ли да ти помогна с нещо? - попита той. Реши да говори нормално и простичко.

- Значи освен престолонаследник си и кралски библиотекар?

- Неофициален - отвърна той. - Титла, която спечелих след години, прекарани на това място, скрит от срещите на майка си и... ами, от всичко останало.

- А пък аз мислех, че се криеш в малката си кула.

Дориан се разсмя тихо, но звукът някак уби веселието в погледа u. Звукът на радостта бе твърде жесток за раната, която душата u бе получила след смъртта на Нехемия. „Дръж се непринудено“ - напомни си той.

- Та? Има ли книга, която да намеря за теб? Ако това в ръката ти е списък със заглавия, мога да разровя каталога.

- Не - отвърна тя и сгъна листа, - не търся книги. Реших да се поразходя.

Така, както той бе дошъл да почете в тъмния ъгъл на библиотеката. Реши да не разпитва, само защото се страхуваше, че и тя ще му отвърне със същото. Ако си спомняше какво бе станало, когато нападна Каол, разбира се. Надяваше се да не си спомня.

Отнякъде долетя сподавен вик, последван от порой ругатни, след което се чу познатото трополене на лапи по камък. Лапичка се появи със свитък между зъбите си.

- Проклето животно! - развика се някакъв човек. - Ела веднага тук!

Лапичка обаче само профуча покрай тях като златисто петно. Миг по-късно, когато дребничкият библиотекар се появи и попита дали са виждали куче, Селена само поклати глава и каза, че наистина е чула нещо - от противоположната посока. След това му каза да говори тихо, защото това в крайна сметка е библиотека.

Той я погледна кисело, но изсумтя и се отдалечи, като продължи да вика, макар и малко по-тихо.

- Този свитък може да е безценен - каза Дориан с повдигнати вежди, когато библиотекарят изчезна.

- Заприлича ми на човек, който има нужда да потича - сви рамене тя.

След това се усмихна. Отначало колебливо, после поклати глава и усмивката озари лицето u достатъчно, че да покаже зъбите u. Чак когато тя погледна към него, той осъзна, че се мъчи да види къде е разликата между тази усмивка и студената гримаса, с която бе дарила баща му в деня, в който бе стоварила главата на Грейв на масата.

Тя сякаш прочете мислите му, защото каза:

- Съжалявам за поведението си напоследък. Не бях... на себе си.

Или просто бе разкрила свое лице, което обикновено не показваше, помисли си той, но на глас каза само:

- Разбирам.

От начина, по който погледът u омекна, разбра, че е казал каквото трябва.

Каол не се криеше от баща си. Нито от Селена. Нито от хората си, които имаха нелепата идея, че трябва да се грижат за него.

Библиотеката обаче му предлагаше тишина и спокойствие.

А можеше и да му даде някои отговори.

Главният библиотекар не бе в малкия си кабинет, скрит в една от стените на библиотеката. Затова Каол се обърна към помощника му. Ококореният младеж посочи нанякъде, даде не съвсем ясно упътване и му пожела късмет.

Каол последва указанията на момчето и тръгна нагоре по черните мраморни стъпала, а после и покрай парапета на един вътрешен балкон. Накани се да завие зад ъгъл книги, когато дочу говор.

Разнесе се трополенето на Лапичка и Каол погледна над мраморните перила, за да види как Дориан и Селена вървят към извисяващата се главна врата. Те бяха на разстояние един от друг, но... тя говореше. Раменете u бяха отпуснати, походката u бе спокойна. Изглеждаше съвсем различно от жената от сенки и мрак, която бе видял вчера.

Какво ли търсеха двамата тук?

Заедно?

Не беше негова работа. Всъщност бе доволен, че тя разговаря с някого, вместо да гори дрехите си или да избива други асасини. Но въпреки това сърцето му се сви, когато видя Дориан до нея.

Тя поне говореше...

Каол бързо ги загърби и навлезе по-навътре в библиотеката, като се постара да избута образа им от ума си. Намери Харлан Сенсел, главния библиотекар, да сумти и охка на една от главните пътеки на библиотеката. Размахваше листове хартия в ръка. Бе толкова зает да ругае, че не забеляза кога Каол застана на пътя му. Библиотекарят трябваше да наклони глава, за да види капитана, а след това се намръщи.

- Радвам се, че си тук - каза Сенсел и продължи напред. - Хигинс трябва да те е уведомил.

Каол нямаше идея за какво говори Сенсел.

- Имаш нужда от помощ?

- Помощ! - повтори Сенсел и размаха хартиите. - Диви животни търчат из библиотеката! Кой ги е пуснал? Може ли да има животно сред книгите? Настоявам да ми бъде платено!

Каол се досети, че Селена има нещо общо с това. Надяваше се с Лапичка да са излезли от библиотеката, преди Сенсел да стигне кабинета си.

- Какъв е повреденият свитък? Ще се постарая да го възстановят...

- Да го възстановят! - сопна се Сенсел. - Не могат да го възстановят!

- Защо, какво имаше на него...

- Писмо! От много близък приятел!

Каол сподави раздразнението си.

- Щом става дума за писмо, не мисля, че собственикът на животното може да го плати. Може би ще ви дарят няколко книги...

- Хвърли ги в тъмницата! Направиха библиотеката на цирк! Знаеш ли, че нощем има някакъв закачулен изрод, който рови из книгите? Сигурно той е пуснал отвратителния звяр в библиотеката! Намери ги и...

- Тъмниците са пълни - излъга Каол, - но ще проуча въпроса.

Докато Сенсел продължаваше с оплакванията си, Каол се запита дали не трябва просто да си излезе. Имаше обаче някои въпроси, затова, когато стигнаха балкона и той се увери, че Селена, Лапичка и Дориан са далеч, каза:

- Трябва да ви попитам нещо, сър.

Сенсел се наду от обръщението, а Каол се постара да изглежда не особено заинтересуван.

- Ако трябва да проверя погребалните песни от други кралства, откъде да започна?

Сенсел го погледна объркано, след което изтърси:

- Каква неприятна тема!

Каол сви рамене и погледна в тъмното.

- Един от хората ми е родом от Терасен. Скоро майка му почина. Бих искал да му изкажа съболезнования с една от техните песни.

- Затова ли ти плаща кралят? Да пееш тъжни песни на хората си?

Почти изсумтя от мисълта да пее на другите стражи, но сви рамене.

- Имаш ли книги по въпроса?

От вчера не можеше да спре да мисли за тази песен и всеки път, когато си спомнеше думите, го полазваха тръпки. А още по-зловещо бе това, което Селена му бе казала в онази нощ, когато всичко се бе променило.

„Винаги ще си ми враг.“

Тя криеше нещо. Тайна, която пазеше толкова дълбоко, че само ужасът и загубата можеха да я накарат да се изпусне така. Колкото повече научеше за нея, толкова по-голям шанс имаше да узнае каква е тайната.

- Хм - каза дребничкият библиотекар и тръгна надолу по главното стълбище. -Повечето песни не са записвани. На кого би му хрумнало да го прави?

- Ами схоларите в Терасен би трябвало да са записали някои от тях. Едно време Оринт имаше най-великата библиотека в света.

- Едно време - отвърна Сенсел и в думите му прозвуча тъга. - Но не мисля, че някой е записвал песните им за оплакване. Поне не и по начина, по който биха го направили тук.

- Ами другите езици? Моят страж от Терасен спомена песен, която чул на различен език. Така и не разбрал какъв.

Библиотекарят поглади бялата си брада.

- Друг език? Всички в Терасен говорят общия език. Никой не е говорил на друг от хиляда години.

Вече бяха приближили кабинета. След като пристигнеха, малкият хитрец вероятно щеше да се заключи и да не му отговаря, докато Каол не му доведе Лапичка за наказание. Капитанът реши да настоява:

- Значи в Терасен няма погребални песни на друг език?

- Не - отвърна той, но се поколеба, докато го казваше. - Чувал съм обаче, че някога в двора на Терасен, когато починел благородник, изричали съболезнованията си на езика на елфите...

Кръвта на Каол се смрази и той едва не се спъна. Някак успя да продължи да върви и попита:

- Но нима такива песни не биха били известни?

- Не, не - отвърна Сенсел, като почти не го слушаше. - Тези песни са свещени за благородниците. Само те ги учат и пеят. Това става тайно, а мъртвите се погребват на лунна светлина, така че никой да не чуе. Поне така твърдят слуховете. Признавам, че заради нездравото си любопитство преди десет години се надявах да ги чуя, но когато кланетата приключиха, всички благородници бяха избити.

Всички, освен...

„Винаги ще си ми враг.“

- Благодаря ти - отвърна Каол и бързо се отдалечи. Сенсел му извика нещо, но той не си направи труда да отговори.

От кой ли род беше? Родителите u не бяха просто убити. Те бяха част от благородниците, екзекутирани от краля.

Изколени.

Бе ги намерила в леглата им. След като ги бяха убили. А след това бе избягала, докато открие място, в което дъщеря на терасенски благородници ще е в безопасност - Асасинската крепост. Бе научила единствения занаят, който може да я опази. За да избегне смъртта, се бе превърнала в неин носител.

Независимо от това коя територия бяха владеели родителите u, ако Селена някога успееше да си върне титлата и ако някой ден Терасен се изправеше на крака...

Тогава тя щеше да се превърне във враг, способен да се опълчи на Адарлан.

И това я правеше най-голямата заплаха, която някога бе срещал.

39

Свита в сянката на един комин на покрива на красиво малко имение, Селена наблюдаваше входа на съседната сграда. От половин час вътре влизаха хора в наметала с вдигнати качулки - и не изглеждаха като нещо различно от замръзнали клиенти, искащи да се скрият от мразовитата нощ.

Бе искрена, когато каза на Арчър, че не желае да има нищо общо с него и движението му. Част от нея наистина се чудеше дали просто да не избие всички и да не занесе главите им на краля. Нехемия обаче бе част от тази група. И макар да се бе правила, че няма нищо общо с тях... те все пак бяха нейни хора. Не бе излъгала Арчър и когато му каза, че му дава още няколко дни. След като разкри съветник Мълисън, кралят не се поколеба да u отпусне още време за убийството на жиголото.

Заваля сняг, който скри от погледа u входа на къщата на Арчър. За всеки друг събранието би приличало на вечеря с неговите клиенти. Тя разпозна само някои от лицата и силуетите, бързащи по стълбите. Хора, които не бяха избягали от кралството и не бяха убити в нощта, когато всичко отиде по дяволите.

Имаше и други, чиито имена не знаеше. Разпозна стража, който стоеше между нея и Каол в склада - човекът, нямащ търпение да се сбие. Не по лицето, скрито тогава зад маска, а по движенията и по двата меча на гърба му. Отново носеше качулка, но Селена виждаше стигащата до раменете му черна коса и това, което май беше смуглата кожа на млад мъж.

Той спря на долното стъпало и се обърна, за да промърмори заповеди на двамата закачулени, които го охраняваха. Те кимнаха и изчезнаха в нощта.

Запита се дали не трябва да проследи някой от тях. Бе дошла обаче само за да провери Арчър и да разбере какво е намислил. Щеше да продължи да го прави, докато той не се качеше на онзи кораб и не се махнеше.

А когато го направеше и тя дадеше фалшивия труп на краля... не знаеше какво ще стори с тях.

Селена се скри още по-плътно зад тухления комин, когато един от стражите огледа покрива за някакъв признак за проблеми, преди да продължи по пътя си - да провери другия край на улицата, досети се тя.

Премести се на покрива от другата страна на улицата, за да наблюдава по-добре централния вход и остана в сенките още няколко часа, докато гостите не започнаха да излизат един по един. Изглеждаха като пияници. Тя ги преброи и запомни в каква посока отиват и кой върви с тях.

Младежът с двата меча обаче не излезе навън.

Тя може би щеше да реши, че е поредният клиент на Арчър и дори негов любовник, ако двамата му пазачи не се бяха върнали и не бяха влезли вътре.

Когато предната врата се отвори, тя видя висок младеж с широки рамене, който спореше с Арчър във фоайето. Той бе с гръб, но бе свалил качулката си, потвърждавайки, че наистина има гарвановочерна коса, стигаща до раменете. И че е въоръжен до зъби. Селена не видя нищо друго. Пазачите му веднага го обградиха и u попречиха да го огледа по-добре, преди вратата да се затвори отново.

Не бе особено внимателен и определено изглеждаше подозрителен.

Миг по-късно младежът излезе навън. Отново бе спуснал качулката си, а хората му го обграждаха. Арчър остана на входа. Лицето му бе видимо пребледняло и бе скръстил ръце пред гърдите си. Младежът се обърна в началото на стълбите и му показа изключително неприличен жест.

Дори от това разстояние Селена успя да види усмивката, с която Арчър отвърна на мъжа. В нея нямаше нищо любовно.

Съжали, че не е била достатъчно близо, за да ги чуе какво говорят, да разбере за какво е било всичко това.

Преди щеше да проследи младежа, за да потърси отговори на въпросите си.

Сега вече не u пукаше особено. Бе трудно да u пука, осъзна тя, когато тръгна обратно към замъка. Много трудно.

Вече нямаше за какво да живее.

Селена не знаеше какво търси пред тази врата. Макар стражите в основата на кулата да я пуснаха да мине, след като провериха внимателно дали не носи оръжия, тя не се и съмняваше, че скоро Каол ще научи затова.

Запита се дали ще дръзне да я спре. Да я заговори изобщо. Миналата нощ в гробището, дори от разстояние и на лунна светлина, видя все още незаздравелите драскотини по бузата му. Не знаеше дали да се чувства виновна, или доволна.

Всеки малък контакт я уморяваше. Колко ли уморена щеше да бъде в края на тази нощ?

Селена въздъхна и похлопа на дървената врата. Бе закъсняла с пет минути -минути, в които се бе чудила дали наистина иска да приеме поканата на Дориан за вечеря в покоите му. Почти беше решила вместо това да вечеря в Рифтхолд.

Първоначално никой не отговори на почукването u, затова тя се извърна настрани, като се опита да не гледа към стражите на площадката. Бе глупаво, че изобщо дойде тук.

- Мисля, че това е първият път, в който посещаваш моята малка кула - каза Дориан.

С крак, увиснал във въздуха, Селена си наложи да се успокои, преди да погледне през рамо към престолонаследника.

- Очаквах мрак и тъмнина - каза тя и тръгна отново към вратата, - а то било уютно.

Той остави вратата отворена и кимна на стражите.

- Не се безпокойте - рече им, докато Селена влизаше в покоите на принца. Бе очаквала лукс, но кулата на Дориан бе... наистина уютна. И доста неподредена. Имаше избелели гоблени, пълна с пепел камина, скромно легло, бюро, покрито с документи и книги. И купчини, планини от книги. Те заемаха всяко свободно място по стените, а и немалка част от пода.

- Май ще ти трябва личен библиотекар - промърмори тя и Дориан се засмя.

Чак сега осъзна, колко u бе липсвал този звук. Не само неговият смях, но и нейният. Който и да е смях. Макар да не бе редно човек да се смее в тези дни, това u липсваше.

- Ако слугите ми имаха думата, всичко това щеше да замине в библиотеката. Мразят да бършат прах...

Той спря и вдигна няколко дрехи, оставени на земята.

- Като гледам тази бъркотия, съм изумена, че изобщо имаш слуги.

Той отново се засмя и понесе дрехите към вратата. Отвори я, колкото да разкрие гардеробна, почти толкова голяма, колкото и нейната. Той обаче бързо затвори вратата, след като хвърли дрехите там. В другия край на стаята имаше още една врата, която вероятно водеше към банята.

- Винаги ги пъдя - каза той.

- Защо? - Тя отиде до износения червен диван пред камината и избута книгите, оставени там.

- Понеже аз знам къде са ми нещата в стаята. Книгите, документите... в мига, в който те ги подредят, всички тези неща биват заврени някъде, където никога не мога да ги открия.

Оправи червената завивка на леглото си, която предполагаше, че кротко си е лежал, преди тя да почука.

- Нямаш ли си хора да те обличат? Мислех, че поне Роланд е твой верен слуга.

Дориан изсумтя и се просна на възглавниците.

- Роланд се пробва, но за щастие има някакви ужасни главоболия и в последно време не ме безпокои.

Това бе добре. Последният път, когато бе проверила, лордът на Мий наистина се бе сближил с Дориан. Дори му бе станал приятел.

- Освен това - продължи Дориан, - с изключение на отказа да си намеря булка, най-вбесяващ за мама е отказът ми да бъда обличан от благородници, които жадуват да си спечелят благоволението ми.

Това бе доста неочаквано. Дориан винаги бе толкова добре облечен, че бе сигурна, че някой му помага.

Той отиде до вратата и нареди на стражите да им донесат вечерята.

- Вино? - попита той, застанал до шкафа, върху който имаше бутилка и няколко чаши.

Тя поклати глава и се запита къде изобщо ще хапнат. На бюрото нямаше как, а масата пред камината бе превърната в миниатюрна библиотека. Сякаш прочел мислите u, Дориан започна да я почиства.

- Извинявай - каза той гузно. - Мислех да почистя, преди да дойдеш, но се зачетох...

Тя кимна и настъпи тишина, нарушавана единствено от трополенето на премествани книги.

- Та - попита тихо Дориан, - как така се реши да дойдеш на вечеря? Ясно ми каза, че повече не искаш да си губиш времето с мен, пък и мислех, че имаш работа нощем.

Всъщност се бе държала ужасно с него. Той обаче я запита за това с гръб към нея, все едно въпросът няма значение.

- Понеже нямах къде другаде да ида - отвърна тя самата истина. Думите сами изскочиха от устата и.

Да стои сама в покоите си правеше болката по-голяма, гробницата я подлудяваше, а само от мисълта за Каол и ставаше лошо. Всяка сутрин извеждаше Лапичка сама, след което тичаше на игрището. Дори момичетата, които някога чакаха Каол да се появи в градината, се бяха скрили.

Дориан кимна и я погледна със съчувствие, от което и призля.

- Е, винаги си добре дошла.

Макар вечерята да мина тихо, не бе сълзлива. Дориан обаче виждаше промяната в Селена - колебанието във всяка нейна дума, моментите, в които мислеше, че не я гледа и очите й се изпълваха с печал. Макар че продължи да приказва с него и да отговаря на всичките му въпроси.

„Понеже нямах къде другаде да ида.“

Не бе обида. Не и по начина, по който го каза. Сега спеше на дивана му, неотдавна часовникът бе ударил два пъти и Дориан се запита дали да не се прибере в стаята си. Бе ясно, че тя не иска да остава сама и да е на място, което й напомня за Нехемия.

Тялото й бе като пъзел от белези. Бе ги виждал със собствените си очи. Но новите щяха да останат за по-дълго - болката от загубата на Нехемия и различната, но може би също толкова страшна загуба на Каол.

Една ужасна част от него се зарадва, че тя е скъсала с Каол. Намрази се за това.

- Тук има нещо повече - каза Селена на Морт, когато слезе в катакомбите следващия следобед.

Вчера бе чела гатанката, докато очите не я заболяха. Все още нямаше представа какви могат да са предметите, къде точно са скрити и защо загадката е замаскирана толкова сложно в гробницата.

- Някаква улика. Нещо, което свързва гатанката с бунтовническото движение на Нехемия и Елена и с всичко останало... - Тя се спря между двата саркофага. В гробницата се процеждаше слънчева светлина и караше праха да сияе. - И ще ми извади очите. Знам го.

- Опасявам се, че не мога да помогна - подсмръкна Морт. - Ако искаш незабавен отговор, ти трябва оракул или пророк.

Селена забави крачка.

- Мислиш ли, че ако прочета това на гадател, той би... видял нещо различно, което аз пропускам?

- Може би. Макар че, доколкото знам, пророците изгубиха дарбата си заедно с останалите магьосници.

- Ти обаче още си тук!

- И какво от това?

Селена погледна към каменния таван, все едно можеше да види през него.

- Може и някои други неща да са запазили силите си.

- Да знаеш, че каквото и да си намислила, е лоша идея.

Селена се усмихна мрачно.

- Не се и съмнявам.

40

Селена застана пред керваните и загледа как разглобяват шатрите. Бе дошла точно навреме.

Прокара ръка по разпуснатата си коса и изпъна кафявата си туника. Прекалено хубавите одежди щяха да привлекат нежелано внимание. И макар да бе само за час, не можеше да не се зарадва на чувството на анонимност, на това как се смесва с карнавалните работници, с хора, по чиито дрехи имаше прах от стотина кралства. Да имаш такава свобода, да виждаш света късче по късче, да се скиташ по всички пътища...

Сърцето u се сви.

Хората минаваха покрай нея и почти не я поглеждаха, докато напредваше към черния фургон. Може би бе глупаво, но какво лошо имаше в това да попита? Ако Жълтонога наистина бе вещица, може би умееше да вижда в бъдещето. Може пък да отгатнеше смисъла на гатанката в гробницата.

Когато Селена стигна фургона, видя, че за щастие в нея няма посетители. Баба Жълтонога стоеше на горното стъпало и пушеше от дълга костена луна, чиято глава бе оформена като уста, разтворена в безкраен писък. Сладко.

- Дошла си да погледнеш в огледалата? - попита бабата и изпусна дим от напуканите си устни. - Реши ли да спреш да бягаш от съдбата си?

- Имам да те питам някои неща.

Вещицата я подуши и Селена сподави порива да побегне назад.

- Наистина мирише като да имаш въпроси. Но също и на планините на Еленовите рога. Ти си от Терасен, нали? Как се казваш?

Селена прибра ръце в джобовете си.

- Лилиан Гордайна.

- Питах за истинското ти име, Лилиан - плю на земята вещицата. Селена се напрегна, а Жълтонога се преви от смях. - Хайде - подкани я тя, - искаш да видиш бъдещето си, а? Мога да ти кажа за кого ще се омъжиш, колко деца ще имаш, кога ще умреш...

- Ако си толкова добра, колкото твърдиш, трябва да се досещаш, че тези неща не ме интересуват - отвърна Селена, а в дланта u се появиха три златни монети.

- Евтинко - отвърна Жълтонога и всмукна от лулата си. - Толкова ли евтинко оценяваш таланта ми? Колкото една проскубана коза?

Може би това наистина бе загуба на време. А също и на пари и достойнство.

Селена се обърна намръщена и прибра ръце в джобовете на тъмното си наметало.

- Почакай - каза Жълтонога.

Селена продължи да се отдалечава.

- Принцът ми даде четири монети.

Тя се спря и погледна през рамо старицата. Усети как сърцето u се свива.

- И той питаше интересни работи - ухили се Жълтонога. - Реши, че не съм го познала, но мога да надуша кръвта на един Хавилиард от километри. Седем златни монети и ще отговоря на въпросите ти. Нещо повече, ще ти разкажа какво ме пита той.

Бе готова да продаде Дориан. На нея... и на всеки, който има пари и интерес. Познатото спокойствие се разля в нея.

- Откъде да знам, че не лъжеш?

Железните зъби на Жълтонога заблестяха на светлината на факлите.

- Ако разберат, че съм лъжкиня, това ще навреди на бизнеса ми. По-добре ли ще се почувстваш, ако се закълна в някой от мекушавите ви богове? Или предпочиташ да го направя в някой от моите?

Селена загледа черния фургон и отметна косата си назад. Имаше една врата, но не и заден вход или следа от скрити помещения. Нямаше път за бягство и лесно се разбираше, ако някой тръгнеше да влиза. Провери оръжията си - два дълги кинжала, нож в ботуша и, три от смъртоносните игли на Филипа.

Повече от достатъчно.

- Нека бъдат шест монети - каза тихо Селена - и аз няма да съобщя на стражата, че се готвиш да предадеш принца.

- Смяташ, че те не се интересуват от тайните му? Ще се изненадаш от това на колко хора им е любопитно да разберат какво наистина вълнува престолонаследника на кралството им...

Селена остави шест монети на стъпалото до дребната женица.

- Три за въпросите ми - приближи тя лицето си до това на Жълтонога. Смрадта от устата на вещицата вонеше на мърша и застоял пушек. - И още три, за да си мълчиш за принца.

Очите на Жълтонога светнаха, а железните и нокти изщракаха, когато протегна ръка да прибере монетите.

- Влизай във фургона.

Вратата зад нея се отвори беззвучно. Вътре бе тъмно, осветявано от отделни лъчи слаба светлина. Жълтонога смукна от костеливата си лула.

Нещата се развиваха така, както бе искала Селена - да влезе във фургона и никой да не види, че е с Жълтонога.

Старицата простена, докато се изправяше, и постави ръка на коляното си.

- Сега вече ще ми кажеш ли името си?

От вътрешността на фургона повя хладен вятър, който погали Селена по шията. Карнавален фокус.

- Аз задавам въпросите - рече тя и се изкачи по стъпалата.

Вътре имаше няколко малки свещи, чиято светлина се отразяваше в няколкото реда огледала. Те бяха с всякакви размери и форми, някои - облегнати на стената, други - подпрени едно до друго като стари приятели, трети - само парчета, увиснали от рамките си.

Цялото останало свободно пространство беше изпълнено с листа и свитъци, буркани с билки и различни течности, метли... Всякакви боклуци.

В здрача фургонът изглеждаше много по-широк и дълъг, отколкото можеше да е възможно. Между огледалата имаше криволичещ път, водещ към мрака. Път, по който Жълтонога бе поела, все едно имаше къде да се отиде в тъмното помещение.

„Това не може да е вярно... сигурно е илюзия от огледалата.“

Селена погледна назад към вратата на фургона, за да види как тя се затваря. Измъкна кинжала си още докато звукът отекваше. Жълтонога се изсмя и вдигна свещта в ръката си. Фенерът u бе оформен като череп, прикачен към някаква по-дълга кост.

„Евтини и просташки карнавални трикове“ - повтаряше си Селена отново и отново, а дъхът u излизаше на пара в ледения въздух на фургона. Нищо от това не бе истинско. Освен Баба Жълтонога и знанията u.

- Хайде, моме. Ела, седни с мен да си поговорим.

Селена внимателно прескочи едно паднало огледало, докато гледаше към оформения като череп фенер - а също към вратата и другите възможни изходи, които засега не забелязваше. Може би обаче имаше отвор в пода. Не изпускаше от поглед и движенията на жената.

Които бяха неочаквано пъргави. Селена трябваше да избърза, за да настигне Баба Жълтонога. Докато минаваше през гората огледала, отражението й се появи във всички. Някъде изглеждаше ниска и дебела, другаде - висока и невъзможно слаба. На трето място се появи надолу с главата, а на четвърто ходеше настрани.

Започна да я боли глава.

- Приключи ли със зяпането? - каза Баба Жълтонога. Селена реши да не u обръща внимание, но прибра кинжала си и последва жената в малко пространство, където можеха да седнат пред замъглена пещ с решетка. Нямаше причина да стои с извадено оръжие. Все още имаше нужда от съдействието на бабата.

Пространството за гости бе в неравен кръг, почистен от боклуци и огледала. Имаше само килимче и няколко стола, които да направят мястото гостоприемно. Жълтонога се приведе над огъня и взе няколко цепеници от малка купчинка в ъгъла. Селена остана на края на килима и я загледа как отваря решетката на пещта, хвърля дървата вътре и после я затваря плътно. След секунди блесна светлина, която околните огледала направиха по-ярка.

- Камъните от тази пещ - каза Баба Жълтонога и потупа кривата стена от тъмни тухли като стар домашен любимец - идват от руините на столицата на Крочан. Дъските, от които е изработен фургона, са от техните свещени училища. Затова е толкова необичаен отвътре.

Селена не каза нищо. Можеше да го обясни като типична карнавална театралност... само дето го виждаше с очите си.

- Та - каза Баба Жълтонога и остана изправена, въпреки захабените дървени мебели, пръснати около тях. - Питай.

Макар въздухът във фургона да бе хладен, горещата печка успя да затопли помещението веднага - достатъчно, че дрехите на Селена да u станат неудобни. Някога, в една гореща лятна нощ насред Червената пустиня, u бяха разказали история за това какво бяха сторили вещици с железни зъби на изгубено младо момиче. И какво бе намерено от нея.

Блестящи бели кости. Нищо повече.

Селена погледна отново към пещта и се намести така, че да може по-лесно да стигне вратата. В малкото пространство около тях имаше още огледала, макар светлината на огъня да не можеше да ги стигне.

Баба Жълтонога се приведе над пещта и потри изкривените си пръсти пред нея. Пламъците се отразиха в железните нокти.

- Питай, момиче!

Какво ли бе търсил Дориан тук? Дали бе влязъл в това странно задушаващо място? Поне бе оцелял. Макар и само защото бабата искаше да изтъргува информацията, която бе научила от него. Глупаво, глупаво момче!

Но нима и тя не бе глупава?

Това може би бе едничкият u шанс да научи нещото, което трябваше да узнае, въпреки риска и усложненията, които можеха да настъпят.

- Намерих гатанка и приятелите ми се чудят за въпроса от седмици. Дори се обзаложихме кой е прав. - Говореше колкото се може по-неясно. - Намери ми отговора, щом си толкова мъдра и всезнаеща. Ще ти дам допълнителна златна монета, ако отгатнеш.

- Глупави деца... Губите ми времето с глупости!

Баба Жълтонога гледаше огледалата, сякаш вижда нещо, което остава скрито за Селена.

„Или вече е отегчена.“

Селена усети как напрежението в сърцето u отслабва, затова извади гатанката и я прочете.

Когато приключи, Жълтонога бавно завъртя главата си към нея и процеди с нисък и ръмжащ глас:

- Откъде намери това?

- Отговори ми и мога да ти кажа - сви рамене Селена. - Какви предмети описва гатанката?

- Ключове на Уирда - светнаха очите на бабата. - Описва трите Кключа на Уирда, които могат да отворят Портите.

Селена усети как я побиват тръпки, но каза по-дръзко, отколкото се чувстваше:

- Разкажи ми за тези ключове и тези порти. Трябва да разбера дали не ме лъжеш. Не бих искала да ме правят на глупачка.

- Тази информация не е за безполезните игри на смъртните - сопна се Жълтонога.

Още злато заблестя в дланта на Селена.

- Кажи си цената.

Жената я огледа от глава до пети и я подуши.

- Цената ми остава тайна - каза бабата, - но златото ме урежда. Засега.

Селена постави още пет златни монети до огнището. Горещината от огъня лъхна лицето u. Беше малък, но вече се бе изпотила цялата.

- Веднъж щом узнаеш това, не ще можеш да го забравиш - предупреди я вещицата.

От блясъка в очите u Селена се досети, че старицата не бе повярвала нито за миг на лъжата u за облога.

- Кажи ми - приближи се с крачка към нея Селена.

Баба Жълтонога се загледа в друго огледало.

- Уирда управлява основите на този свят. Не само на Ерилея, а на целия живот. Има светове, които съществуват отвъд нашето познание, светове, които съществуват един върху друг и не го знаят. В момента може да си на дъното на нечий друг океан.

Уирда разделя тези светове. - Бабата закуцука из празното пространство, изгубена в собствения си разказ. - Има порти. Черни петна в Уирда, които позволяват на живота да преминава от един свят в друг. Има Порти на Уирда, които водят към Ерилея. Всякакви създания са идвали тук през отминалите епохи. Някои от тях добронамерени, други са мъртви и отвратителни и пропълзяват, когато боговете гледат в друга посока.

Баба Жълтонога се скри зад едно огледало, а неравните u стъпки отекнаха наоколо.

- Но преди много години, още преди хората да завладеят този мизерен свят, дошло различно зло. Валг. Демони от друг свят, решени да завладеят Ерилея, с безкрайна армия на свое разположение. Във Вендлин те се изправили срещу елфите. Въпреки цялата си сила, безсмъртните деца не можели да ги победят. Но тогава елфите научили, че Валг са направили нещо непростимо. Откъртили част от Портата на Уирда с черната си магия и я разбили на три части - на три Ключа. По един за всеки от кралете им. С трите едновременно Кралете на Валгите можели да отворят Портата по своя воля и да манипулират силите u, за да укрепят своите войски, да позволят на безконечната си армия да нахлуе в този свят. Елфите знаели, че трябва да ги спрат.

Селена се загледа в огъня, в огледалата и в тъмнината на фургона около нея. Горещината вече я задушаваше.

- Така малка група елфи се опитала да ги открадне от Кралете на Валгите - рече Жълтонога. Гласът u отново приближи. - Това било невъзможна задача. Повечето от глупците така и не се върнали. Но Ключовете наистина били взети и кралицата на елфите Майев прогонила Валг в техния свят. Но при цялата си мъдрост Майев не знаела как да постави Ключовете обратно в Портата - а нито пещ, нито стомана, нито тежест можели да ги унищожат. Затова Майев, с вярата, че никой не бива да притежава такава сила, ги изпратила през морето с Бранън Галантиус, първия крал на Терасен, за да ги скрие той в този континент. И така, Портата на Уирда останала защитена, а силата им - неизползвана.

Настъпи тишина. Дори неуморната Баба Жълтонога бе забавила ход.

- Значи гатанката е карта, която показва къде са скрити Ключовете? - попита Селена и потрепери, когато осъзна каква сила бяха преследвали Нехемия и останалите. По-лошо, разбра каква сила може би търси кралят.

- Да.

- Какво може да направи някой с Ключовете? - облиза устни Селена.

- Човекът, който държи трите Ключа, би контролирал счупената порта и цяла Ерилея. Ще може да отваря и затваря Портата, когато си поиска. Ще може да завладее нови светове или да пуска различни форми на живот, които да подкрепят каузата му. Но дори и един от Ключовете може да направи някого невъобразимо опасен - недостатъчно силен, за да отвори Портата, но достатъчно, за да бъде сериозна заплаха. Самите Ключове са истинска сила, която може да бъде оформена така, както притежателят им желае. Изкусително, нали?

Думите отекнаха и се смесиха със заповедта на Елена да намери и унищожи източника на злото. На злото. Зло, което се бе появило преди десет години, когато цял един континент се бе оказал зависим от прищевките на човек, по някакъв начин станал непобедим.

Източник на магията, който съществуваше извън самата магия.

- Не може да бъде.

Жълтонога само се изсмя, с което потвърди най-лошите u предчувствия.

Селена продължи да клати глава, а сърцето u заби така силно, че тя почти не можеше да диша.

- Кралят има някой от Ключовете на Уирда? Така ли е завладял континента? Но ако го е направил, какво още иска?

- Може би - каза Жълтонога. - Ако трябваше да заложа трудно изкараното си злато, щях да кажа, че той притежава поне един от Ключовете.

Селена огледа мрака и огледалата, но видя само собствените си разкривени отражения, които се взираха в нея. Не чу нищо друго, освен пукането на огъня и собственото си неравно дишане.

Баба Жълтонога бе спряла да се разхожда.

- Има ли още нещо? - попита Селена.

Старицата не отговори.

- Значи ще ми вземеш парите и ще избягаш? - Селена се насочи към пътеката през огледалата и вратата, която u изглеждаше невъзможно далеч. - Ами ако имам още въпроси?

Собствените u движения, отразени в огледалата, изопнаха нервите u, но тя остана съсредоточена и нащрек. Напомни си какво трябва да свърши и извади кинжалите си.

- Мислиш, че стоманата може да ме нарани? - долетя глас, който пролази по всяко огледало така, че накрая звучеше все едно идва отвсякъде... и отникъде.

- А аз мислех, че само си играем - каза Селена и направи още една крачка.

- Каква е тази игра, в която гостът планира да те убие?

Селена се усмихна.

- Нали затова вървиш към вратата? - продължи Баба Жълтонога. - Не за да избягаш, а за да направиш така, че да не мога да мина покрай проклетите ти кинжали?

- Кажи ми на кого още си продала принца и ще те оставя!

По-рано се бе канила просто да напусне, но когато бабата спомена Дориан, бе замръзнала. Сега нямаше избор. Трябваше да защити Дориан. Бе осъзнала, че само той u е останал. Един истински приятел. Бе готова на всичко, за да го защити.

- А ако ти кажа никой?

- Не бих ти повярвала. - Селена най-сетне видя вратата. От вещицата нямаше и следа. Тя замръзна. Бе в центъра на фургона. Лесно щеше да хване бабичката тук и да приключи с нея бързо и безболезнено.

- Колко жалко - отвърна Жълтонога. Селена потърси с поглед източника на безтелесния глас. Трябваше да има скрит изход, но къде? Ако Жълтонога се измъкнеше и кажеше на някой какво я бе попитал Дориан (каквото и да бе то) или какво я бе попитала Селена...

Отраженията на Селена около нея се размърдаха и премигнаха.

Бързо и безболезнено. След това щеше да си отиде.

- Какво обаче става - изсъска Жълтонога като пепелянка, - когато ловецът и плячката разменят местата си?

С крайчеца на окото си Селена забеляза прегърбената фигура. От разкривените u ръце висяха вериги. Тя се завъртя към старицата и кинжалът u полетя - да обезоръжи и повали бабичката...

Огледалото, от което я бе гледала Баба Жълтонога, се счупи.

Зад нея се чу тежко дрънчене и злокобен кикот. Въпреки цялото си обучение Селена не бе достатъчно бърза. Тежката верига се стовари върху главата u и я повали на пода.

41

Каол и Дориан стояха на балкона и гледаха карнавала, който полека лека се разтуряше. Щяха да тръгнат утре сутринта и Каол най-после щеше да може да накара хората си да свършат някаква полезна работа. Като например да направят така, че повече асасини да не идват неканени в замъка.

Но най-големият му проблем бе Селена. Късно миналата нощ, след като кралският библиотекар си бе легнал, Каол се върна в библиотеката и претърси родословните архиви. Някой ги бе разбъркал, така че му отне известно време да намери правилния, но накрая стигна до списъка с благороднически родове на Терасен.

Никой от тях не носеше името Сардотиен, макар да не бе особено изненадан от това. Част от него знаеше, че това не е истинското име на Селена. Затова си направи списък - който в момента бе в джоба му и сякаш прогаряше дупка в него - на всички благороднически семейства, от които бе възможно тя да произхожда, на семействата, в които бе имало деца по време на завоюването на Терасен. Поне шест семейства бяха оцелели... но ако тя идваше от някое от изцяло избитите? Когато приключи с преписването на имената, не бе по-близо до разкриването на загадката коя е Селена всъщност, отколкото в началото.

- Ще ме питаш ли това, заради което ме домъкна тук, или ти доставя удоволствие да гледаш как задника ми замръзва посред нощ?

Каол повдигна вежда и Дориан се усмихна леко.

- Как е тя? - попита Каол. Бе чул, че са вечеряли и че е напуснала покоите на принца по средата на нощта. Нарочно ли го бе направила? За да му натрие носа, да увеличи страданието му?

- Справя се - отвърна Дориан, - доколкото може. И понеже си твърде горделив, за да попиташ, ще ти го кажа направо. Не те спомена. Не мисля, че ще го направи.

Каол си пое дълбоко въздух. Как можеше да убеди Дориан да стои далеч от нея? Не че ревнуваше... просто Селена можеше да се окаже прекалено голяма заплаха за принца. Само истината щеше да свърши работа, но...

- Баща ти обаче пита за теб - добави Дориан. - След срещите на Съвета винаги ме пита за теб. Мисля, че иска да се върнеш в Аниел.

- Знам.

- Ще отидеш ли с него?

- Искаш ли?

- Това не е мое решение.

Каол стисна зъби. Нямаше да ходи никъде, не и докато Селена бе тук. И не само заради това коя беше всъщност.

- Нямам желание да бъда лорд в Аниел.

- Мнозина биха убили за такава власт.

- Никога не ме е изкушавала.

- Не - Дориан опря ръце на перилото на балкона. - Не, ти никога не си искал нищо друго, освен сегашния си пост. И Селена.

Каол отвори уста, готов с оправданията.

- Да не мислиш, че съм сляп? - не му позволи да отговори Дориан, след което го погледна с ледените си сини очи. - Знаеш ли защо я поканих на танц по време на юледния бал? Не само защото исках да потанцуваме, а понеже видях как се гледате един друг. Дори тогава разбрах какво изпитваш.

- Знаел си. Но я покани на танц.

Стисна ръцете си в юмруци.

- Тя и сама може да взема решения. И го направи. - Дориан се усмихна с горчивина. - И за двама ни.

Каол си пое нова глътка въздух и се помъчи да успокои гнева си.

- Щом имаш чувства към нея, защо оставяш да бъде окована като животно към баща ти? Не можеш ли да я освободиш от този договор? Или се страхуваш, че ако я пуснеш, тя никога няма да се върне при теб?

- На твое място бих внимавал какво говоря - прошепна Дориан.

Но това бе истината. Макар да не можеше да си представи света без Селена, Каол знаеше, че трябва да намери начин да я измъкне от замъка. Не бе сигурен обаче дали го иска заради Адарлан, или заради нея.

- Баща ми е достатъчно лют, за да накаже и мен, и нея, ако повдигна въпроса. Съгласен съм с теб, че не е редно да я държим тук. Но все пак бих внимавал какво говоря. - Престолонаследникът на Адарлан го погледна студено. - Не забравяй кому служиш, Каол.

Някога Каол щеше да възрази. Някога щеше да каже, че верността му към короната е най-ценното му качество. Но от тази му сляпа вярност и покорство бе започнало пропадането.

Те бяха унищожили всичко.

Селена знаеше, че е прекарала в безсъзнание само няколко секунди, но те бяха напълно достатъчни на Баба Жълтонога да издърпа ръцете u зад гърба и да окове китките u. Главата я болеше жестоко, по врата u капеше кръв и се просмукваше в туниката u. Нищо сериозно - бе преживявала далеч по-лоши рани. Оръжията u обаче ги нямаше, захвърлени нейде из фургона. Дори тези от косата, дрехите и ботушите u.

Вещицата бе умна.

Селена дори не u даде шанс да разбере, че е отново в съзнание. Без предупреждение се стрелна напред, като изпъна раменете и главата си колкото се може по-силно.

Чу се трошене на кост и Жълтонога изпищя. Селена обаче вече се извърташе, за да застане на крака. Жълтонога скочи към другия край на веригата, бърза като пепелянка. Селена стъпи върху веригата между тях и с другия си крак я изрита в лицето.

Бабичката полетя назад като парцалена кукла и падна в сенките между огледалата.

Селена изпсува. Китките я боляха от оковите, но тя се бе измъквала и от по-лоши капани. Аробин я бе връзвал от глава до пети, след което u бе нареждал да се освободи, макар това да u бе коствало два дни на пода в собствената u мръсотия, както и едно навехнато рамо, за да се измъкне. Затова не се изненада, когато за секунди се освободи от веригата.

Извади носна кърпичка от джоба си и я използва, за да вземе едно дълго парче от счупено огледало. Наклони стъклото към сенките, накъдето бе полетяла Жълтонога.

Нищо. Само петно черна кръв.

- Знаеш ли колко млади девойки са изгубили живота си през последните петстотин години? - Гласът на Жълтонога бе навсякъде и никъде. - Колко вещици от клана Крочан съм унищожила? Те много приличаха на теб, смели и красиви. Вкусът им бе като на лятна трева. Като на студена кладенчова вода.

Това, че Жълтонога е вещица от клана на Железните зъби, не променяше нищо, каза си Селена. Освен че трябваше да намери по-голямо оръжие.

Селена огледа фургона - за вещицата, за изгубените си кинжали, за всичко, което да може да използва срещу бабичката. Погледът u се спря на рафтовете по близката стена. Книги, кристални топки, хартия, препарирани животни в буркани...

Щеше да я пропусне, ако бе премигнала. Бе покрита с прах, но проблясваше леко на светлината на далечната пещ. На стената над подпалките имаше дълга едноостра брадва.

Тя се усмихна лукаво и я взе от стената. В огледалата наоколо се появиха отражения на Жълтонога, хиляда възможности за това къде може да бъде. Да я чака. Да я дебне.

Селена заби брадвата в най-близкото. А после в следващото. И в по-следващото.

Единственият начин да убиеш вещица бе да отсечеш главата u. Това u бе казал веднъж приятел.

Селена тръгна между огледалата, като ги трошеше с всяка следваща крачка. Отраженията изчезнаха, докато истинската старица не се появи между Селена и огнището. Веригата отново бе в ръцете u.

Селена метна брадвата на рамо.

- Последен шанс - прошепна тя. - Дай обет, че няма да кажеш нищо за мен или Дориан на никому, и ще си тръгна с мир.

- Хубаво лъжеш - изсмя се Жълтонога, - ама аз не ти вярвам.

Вещицата нападна невъзможно бързо, подобно на огромен тлъст паяк. Веригата се разлюля в ръцете u.

Селена отби първия удар на веригата и чу втория, преди да го види. Пропусна я, но уцели едно огледало. Навсякъде полетяха стъкла. Селена нямаше друг избор, освен да закрие очи, макар и само за миг.

Това бе достатъчно на вещицата.

Уви веригата около глезена u като змия, след което я дръпна.

Светът се наклони, Жълтонога я подсече и Селена се претърколи през парчетата стъкло, като веригата се заплиташе около нея. Продължаваше да стиска брадвата, когато лицето u се отърка в грубата тъкан на стария килим пред пещта.

Някой дръпна силно веригата, а след това се чу познатото фучене. Метал се заби в ръката на Селена, толкова силно, че тя изтърва брадвата. Обърна се по гръб, все още оплетена в адската верига, само за да види железните зъби на Баба Жълтонога над себе си. С едно движение вещицата я притисна към килима. Железните нокти разкъсаха кожата u и от рамото u рукна кръв.

- Стой мирно, глупаче - изсъска Баба Жълтонога и се протегна към другия край на веригата.

Килимът одраска пръстите на Селена, докато тя се протягаше към брадвата, която бе на сантиметри от тях. Ръката я болеше ужасно, а също и глезенът. Ако успееше да докопа брадвата... Жълтонога се стрелна към врата на Селена и зъбите u изщракаха.

Селена се завъртя на една страна и едвам избегна железните зъби, след което се протегна и грабна брадвата. Дръпна я толкова силно, че тъпият u край се стовари върху лицето на бабичката.

Жълтонога падна назад и се стовари върху купчина кафяви роби. Селена се отдръпна назад и вдигна оръжието.

Коленичила с длани, опрени на пода, Жълтонога изплю храчка тъмна кръв - синя кръв - върху стария килим. Очите u заблестяха.

- Ще те накарам да съжалиш, че изобщо си се родила, миличка! Ти и твоят принц!

С тези думи вещицата скочи толкова бързо, че Селена можеше да се закълне, че е полетяла.

Но успя само да доближи асасина.

Брадвата изсвистя и Селена вложи цялата си сила в удара. Навсякъде шурна синя кръв.

Главата на Баба Жълтонога се търкулна на пода, а лицето u бе изкривено от отвратителна усмивка.

Настъпи тишина. Дори огънят, който все още гореше толкова силно, че Селена отново се бе изпотила, сякаш бе притихнал. Селена преглътна. После още веднъж.

Дориан не биваше да разбира. Искаше да му се скара, че е разпитвал Баба Жълтонога, която бе готова да продаде тайните му за пари, но той не биваше да узнава какво се е случило тук. Никой не биваше да узнава.

Когато събра сили да се разплете от веригата, видя, че панталоните и ботушите u са оцветени в синьо. Още един чифт дрехи отиваше в огъня. Тя загледа тялото и подгизналия от синя кръв килим. Убийството не бе много бързо, но все още можеше да направи така, че да не останат много следи. Един изчезнал човек звучеше по-добре от обезглавен труп.

Селена погледна към решетката на голямата пещ.

42

Морт се изкикоти, когато тя залитна през входа на гробницата.

- Убийца на вещица, а? Поредната чудесна титла към репертоара ти.

- Как разбра? - попита тя и остави свещта си на земята. Вече бе унищожила окървавените дрехи. Изпуснаха ужасна смрад на разложена плът, докато горяха. Точно както и Баба Жълтонога. Лапичка бе ръмжала към огнището и се бе опитала да накара Селена да отстъпи, като побутваше краката и.

- Ами смърдиш на такава - каза Морт, - на злобата и проклетията и.

Селена дръпна яката на туниката си, за да покаже малките драскотини, които ноктите на Жълтонога бяха оставили по кожата и. Бе ги почистила, но подозираше, че ще и остане белег - огърлица от белези.

- Какво ще кажеш за това?

- Радвам се, че съм бронзов - направи гримаса Морт, - това ще кажа.

- Опасни ли са?

- Убила си вещица и си белязана от нея. Това не е каква да е рана - присви очи Морт. - Нямаш представа колко си загазила.

Селена изпъшка.

- Баба Жълтонога е водач. Кралица на клана си - продължи Морт. - След като унищожили фамилията Крочан, се присъединили с Черните клюнове и Синята кръв в Алианса на Железните зъби. Те още пазят клетвите си.

- Но аз мислех, че вещиците са изчезнали!

- Глупости. Крочаните и тези, които ги преследват, се крият от поколения. Но клановете от Алианса обичат да пътуват, като тази баба. Може би мнозина от тях още живеят в тъмните руини на света, доволни от проклетията си. Когато Жълтоногите обаче научат за смъртта на матроната си, ще съберат Черните клюнове и Синята кръв и ще потърсят сметка от краля. Ще извадиш късмет, ако не дойдат на метлите си да те отнесат.

- Дано да грешиш - направи гримаса тя.

- Дано - съгласи се Морт.

Селена прекара цял час в гробницата, като отново и отново четеше загадката на стената и обмисляше думите на Жълтонога. Ключове и Порти на Уирда... всичко това бе странно, неразбираемо и ужасяващо. Ако кралят имаше дори един от тях...

Тя потръпна.

Когато разбра, че няма да получи повече отговори от загадката, Селена се върна към покоите си за така необходимата дрямка. Поне бе разбрала откъде може да идват силите на краля. Трябваше обаче да научи и нещо повече. А пред нея стоеше и истинският въпрос - какво планираше да прави в бъдеще кралят с Ключовете?

Подозираше, че не иска да разбира.

Катакомбите на библиотеката може би обаче пазеха отговора на този най-ужасен от всички въпроси. Имаше книга, която можеше да използва, за да го открие. Подозираше, че „Ходещите мъртъвци“ ще я намери веднага щом тя реши да я потърси. На половината път до спалнята идеята за дрямка изчезна и Селена се върна, за да вземе Дамарис. И всяко друго древно острие, което можеше да носи.

Той не трябваше да е тук. Само си търсеше белята. Още една битка щеше да разцепи замъка на две. А ако Селена го нападнеше сега, Каол не се и съмняваше, че ще u позволи да го убие. Стига тя наистина да го искаше.

Дори не знаеше какво да u каже. Трябваше обаче да наруши по някакъв начин тишината, да освободи напрежението, което го държеше буден по цели нощи и му пречеше да се съсредоточи върху задълженията си.

Селена не бе в покоите си, но въпреки това той отиде там и огледа бюрото u. Бе разхвърляно като това на Дориан, покрито с листа и книги. Нямаше да им обърне внимание, ако не бе забелязал странните символи. Те му напомниха за знака, който се бе появил на челото u по време на дуела. През отминалите месеци го бе забравил. Но дали... дали не бе свързан с миналото u?

Той погледна през рамо. Когато видя, че Филипа и Селена не са наоколо, прегледа документите. Повечето бяха просто драсканици на символи и отделни подчертани думи. Може би ставаше дума за най-обикновени главоблъсканици, опита се да се увери той.

Канеше се да остави документите, когато видя един да се подава изпод купчина книги. Бе изписан с прекрасна калиграфия. Каол го измъкна изпод книгите и го зачете.

Краката му се подкосиха.

Това бе завещанието на Селена. Подписано два дни преди смъртта на Нехемия. Бе оставила всичко - до последната монета - на него. Гърлото му се сви, когато прочете сумата и различните имоти, сред които апартамент в склад в краен квартал и богатството в него.

И беше оставила всичко на него с една молба - да задели малко на Филипа.

- Няма да го променя.

Той се завъртя и я видя подпряна на рамката на вратата, със скръстени ръце. Позата u бе позната, но лицето u бе ледено и безизразно. Той остави документа да изпадне от пръстите му.

Списъкът с благороднически родове в джоба му натежа като олово. Дали не избързваше със заключенията? Може би не бе чул погребална песен от Терасен. Може би ставаше дума за друг език, който просто не разпознава.

Тя го гледаше като котка.

- Досадно ще бъде, ако го променя - продължи тя. Носеше красив, но древен на вид меч на кръста си, както и няколко кинжала, които не бе виждал преди. Откъде ги бе намерила?

Искаше да каже много неща, но бе като онемял. Бе му оставила всички тези пари. Заради това, което бе чувствала към него...

Даже Дориан го бе усетил.

- Сега поне - продължи тя, като се отдалечи от вратата и му обърна гръб, - когато кралят те уволни заради некомпетентност, ще има какво да ядеш.

Дъхът му секна. Не го бе направила от едната щедрост. Просто знаеше, че ако изгуби поста си, той ще трябва да се върне в Аниел, да иска помощ от баща си. И да изгуби и малкото си останало достойнство.

Но за да вземе тези пари, тя трябваше да загине, и то не като враг на короната. Иначе кралят щеше да конфискува цялото u имущество като на предател.

А единственият начин да умре като предател бе да направи това, от което той се страхуваше - да се присъедини към тайната организация, която търсеше Елин Галантиус, и да се върне в Терасен. Това бе намек, че не смята да го прави.

Нямаше да търси изгубената си благородническа титла и да се превръща в заплаха за Адарлан и Дориан. Той бе грешал. Отново, както винаги, бе грешал.

- Напусни покоите ми - нареди тя от фоайето, преди да влезе в игралната зала и да затръшне вратата подире си.

Не бе плакал, когато Нехемия бе починала, нито когато бе хвърлил Селена в тъмниците, или дори когато тя се бе върнала, с главата на Грейв - напълно различна от жената, в която се бе влюбил така.

Но когато Каол излезе от покоите u и остави ужасното завещание зад гърба си, не можа да стигне дори до собствената си стая. Едвам успя да намери един килер за метли, в който да се скрие, преди хлиповете да разтърсят тялото му.

43

Селена стоеше в центъра на игралната зала и гледаше към пианото, когато чу как Каол бързо излиза. Не бе свирила от седмици.

В началото бе само защото нямаше време - Арчър, гробницата и Каол окупираха всяка минута от деня и. След това Нехемия бе загинала. И оттогава досега не бе стъпвала в тази стая, не бе поглеждала музикалния инструмент, не бе искала да свири или да слуша музика никога повече.

Селена избута спомена за Каол от главата си, бавно повдигна капака на пианото и докосна клавишите от слонова кост. Не можа обаче да се накара да ги натисне, да ги принуди да издадат някакъв звук. Нехемия трябваше да е с нея, да и помогне с Баба Жълтонога и загадката, да и каже какво да прави с Каол, да се усмихне, докато Селена свири нещо твърде сложно за нея.

Нехемия си беше отишла. А светът... продължаваше напред без нея.

Когато Сам почина, Селена бе скрила спомена в сърцето си, редом до останалите мъртви, чиито имена пазеше в толкова дълбока тайна, че понякога ги забравяше. Но Нехемия. Нехемия не можеше да се побере там. Чувстваше се, сякаш сърцето и е прекалено пълно с мъртъвци, с животи, които са угаснали по-рано, отколкото е редно.

Не можеше да запечата Нехемия с тях, не и когато кървавото легло и последните обиди, изречени помежду им съпътстваха всяка нейна крачка, всяко нейно вдишване.

Затова Селена просто остана наведена над пианото, като прокарваше пръсти отново и отново по клавишите, без да си позволява да ги натиска.

И разреши на тишината да я погълне.

Час по-късно Селена бе на странното второ стълбище в края на забравения коридор с древни архиви. Часовник отекна някъде в библиотеката над нея. Образите на елфи и растения танцуваха по осветеното от пламъци стълбище, което се спускаше надолу и надолу, към незнайни дълбини. Бе намерила „Ходещите мъртъвци“ веднага -книгата бе изоставена на самотна маса между няколко други. Все едно я чакаше. За минути бе открила в нея заклинание, което и позволяваше да отключи всяка врата. Запамети го набързо и го използва няколко пъти на един заключен шкаф.

С върховно усилие на волята не бе изпищяла първия път, когато ключалката бе изщракала. Че и втория.

Нищо чудно, че Нехемия и семейството и пазеха силата си в тайна. И че кралят на Адарлан я търсеше.

Като се взираше надолу по стълбите, Селена докосна Дамарис и погледна към двата окичени с рубини кинжали, които висяха от колана и. Щеше да се справи. Нямаше от какво да се притеснява. Какво зло можеше да намери в библиотеката?

Със сигурност кралят имаше и по-добри места, в които да крие ужасните си дела. Най-много да намереше още намеци, че той има Ключове на Уирда и къде ги държи. В най-лошия случай... тя щеше да срещне закачуления, когото бе видяла онази нощ в библиотеката. Но блестящите очи, които бе зърнала от другата страна на вратата, принадлежаха на гризач. Нищо повече. А и ако бъркаше. какво толкова? Бе победила ридерака. Това не можеше да бъде по-лошо... нали?

Точно така. Селена пристъпи напред и спря на площадката.

Нищо. Не усети свръхестествен ужас или друго предупреждение, идващо от чужд свят. Съвсем нищо.

Направи още една крачка, а после още една, като сдържа дъха си, докато слизаше по стълбите. Вече бе толкова дълбоко, че не виждаше началото им. Можеше да се закълне, че изображенията на елфи по стената я следят и дори обръщат красивите си и диви лица подире и.

Единственият шум обаче бе от стъпките и и от пламъка на факлата. По гръбнака и пролазиха тръпки и тя спря, когато мракът на коридора изникна пред нея.

След миг бе при запечатаната врата. Не си позволи лукса да преосмисли плана си, когато извади въглена, нарисува два Знака на Уирда на вратата и прошепна съпътстващото ги заклинание. То сякаш изгори езика и, но когато го изрече, се чу тих глух звук и някакъв механизъм отвори вратата.

Прокле. Магията наистина бе проработила. Не искаше да мисли какво означава това и как е въздействала на желязото - на едничкия елемент, който се предполагаше, че е имунизиран срещу заклинанията. А в „Ходещите мъртъвци“ имаше още толкова много ужасяващи магии - за призоваване на демони и мъртъвци, за мъчения, които водеха до лудост и караха жертвата сама да поиска смъртта си.

Селена рязко отвори вратата и направи гримаса, когато тя изскърца по сивия каменен под. Студен и застоял въздух излезе от вътрешността на помещението и разроши косата и. Тя изтегли Дамарис.

След като провери два пъти, че няма как да се заключи отвътре, мина през прага. На светлината на факлата видя малко стълбище с десетина стъпала, което водеше към друг дълъг и тесен коридор. Прах и паяжини изпълваха всеки негов сантиметър, но не занемареният вид на мястото я накара да се спре.

Това направиха вратите, десетките железни врати, които опасваха коридора. Те бяха необозначени като вратата зад нея и не разкриваха нищо от това, което може би имаше вътре. В другия край на коридора блестеше още една голяма желязна врата.

Какво ли бе това място?

Тя слезе надолу по стълбите. Бе толкова тихо. Сякаш самият въздух бе затаил дъх.

Вдигна високо факлата с една ръка и, стиснала Дамарис с другата, приближи първата желязна врата. Тя нямаше брава, а по повърхността и имаше само една линия. Отсрещната врата имаше две. Номер I и номер II. Нечетни от едната страна, четни от другата. Продължи напред, като запалваше факла след факла и разкъсваше паяжините. Колкото по-навътре в коридора навлизаше, толкова по-големи ставаха номерата по вратите.

„Дали това не е някаква тъмница?“

По пода обаче нямаше следи от кръв, останки от кости или оръжия. Дори не миришеше лошо - само бе прашно. И сухо. Опита да отвори една от вратите, но тя бе здраво заключена. Всичките бяха заключени. Нещо u подсказа, че е най-добре да си останат така.

Главата започна леко да я наболява.

Коридорът продължаваше още и още, докато Селена най-после не достигна желязната врата в другия му край. Вратите от двете u страни бяха с номера 99 и 98.

След тях бе последната, без номер. Селена постави факлата до себе си и се опита да я отвори. Бе по-лека от предишната, но също заключена.

За разлика от вратите в коридора обаче, тази като че ли я подканяше да бъде отворена. Сякаш се нуждаеше от това. Затова Селена отново изрече отключващото заклинание, като изрисува с тебешир Знаците по древния метал. Вратата се отвори, без дори да изскърца.

„Може би това са тъмниците на Гавин, от времената на Бранън...“

Това щеше да обясни изображенията на елфи в горното стълбище. Може би бе използвал древните тъмници, за да затвори демоните от армията на Ераван или отвратителните същества, които хората му бяха пленили...

Устата й пресъхна, когато мина през втората врата и запали факлите по пътя си. Светлината отново разкри малко стълбище, водещо надолу към коридор. Този обаче завиваше надясно и бе значително по-къс. В сенките нямаше нищо - само още и още заключени врати. И бе толкова, толкова тихо...

Продължи да върви, докато не стигна вратата в другия край на коридора. Този път имаше 66 килии, всичките заключени. Тя отвори последната със Знаците на Уирда и се озова в трети коридор, който също завиваше рязко надясно. Бе още по-къс. С трийсет и три килии.

Четвъртият отново зави надясно. Имаше двайсет и две килии. Главоболието u се усили, но вече бе твърде далеч от покоите си, а и бе стигнала чак до тук...

Селена спря пред четвъртата врата.

„Това е някаква спирала. Лабиринт, който те отвежда все по-навътре и по-навътре в себе си...“

Прехапа устни, но отключи вратата. Единайсет килии. Ускори крачка, докато не стигна пета крайна врата. Девет килии.

На шестата врата спря.

Докато гледаше този шести портал, я полазиха различни тръпки.

„Дали това не е центърът на спиралата?“

Когато тебеширът докосна желязната врата, за да изпише Знаците на Уирда, един глас в ума u u нареди да бяга. Тя искаше да му се подчини, но въпреки това отвори вратата.

Факлата u разкри коридор, потънал в руини. Част от стените бяха паднали, а дървените греди бяха станали на парчета. Паяжини изпълваха пространството, заедно с парцали по камъните и гредите, полюшвани от слаб вятър.

Смъртта бе идвала тук, и то неотдавна. Ако това място бе от времето на Гавин и Бранън, дрехите щяха да са станали на прах. Тя погледна трите килии, които опасваха краткия коридор. В края му имаше още една врата, която висеше от единствената си останала панта. Мрак изпълваше пространството отвъд нея.

Третата клетка обаче предизвика интереса и.

Желязната врата към нея бе разбита, а повърхността и бе изкривена. Отвътре.

Селена вдигна Дамарис, докато гледаше към отворената клетка. Който и да бе затворен в нея, бе успял да се измъкне. Светлината на факлата и не разкри нищо, освен купчини кости, някои от тях смлени до степен, че бяха неразпознаваеми.

Насочи вниманието си обратно към коридора. Нищо не помръдваше. Внимателно пристъпи в килията.

От стените висяха железни вериги, счупени на местата, където трябваше да са оковите. Черният камък бе белязан от бели резки, десетки дълги и грапави бразди в групи по четири.

Следи от нокти.

Обърна се към счупената каменна врата. По нея имаше безброй резки.

Кой можеше да остави с ноктите такива следи в желязо? Или в камък?

Тя потръпна и бързо излезе от клетката.

Погледна назад към пътя, по който бе дошла. Той сияеше от запалените факли. От другата страна бе тъмното открито пространство, което водеше напред.

„Ти си в центъра на спиралата. Виж дали няма отговори на въпросите ти. Нали така поиска Елена...“

Завъртя Дамарис няколко пъти. Само колкото да разкърши китката си, разбира се. Раздвижи и врата си и влезе в тъмницата.

Тук нямаше факли. Седмият портал разкри само кратък коридор и една отворена врата. Осма.

Стените и от двете страни бяха издраскани от нокти. Сърцето и заби яростно и притихна, щом пристъпи по-наблизо. От другата страна на портала имаше вито стълбище, което водеше нагоре, толкова нависоко, че тя не виждаше върха.

Но накъде?

Стълбището вонеше. Тя вдигна Дамарис и започна да се изкачва по стъпалата, като внимаваше да избягва падналите камъни, осеяли пода.

Продължи да се изкачва нагоре и нагоре, благодарна за тренировките си. Главоболието и се бе усилило, но когато стигна върха, забрави и за умората, и за болката.

Вдигна факла. Обграждаха я стените от блестящ обсидиан, високи, високи... Толкова високи, че не можеше да види тавана. Бе в основата на някаква кула. Зеленикави ивици блестяха по странния камък на светлината на факлата и. Бе виждала този материал и преди. Но къде...

„Върху пръстена на краля. И върху този на Перингтън. И върху този на Каин...“

Тя докосна камъка и усети как потръпва. Главата я заболя толкова силно, че тя едва не повърна. Окото на Елена заблестя в синьо, но бързо угасна, все едно светлината му потъна в камъка.

Олюля се към стълбите.

„Какво, в името на боговете, е това?“

Сякаш в отговор на въпроса и, кулата отекна от оглушителен звън, който я накара да отскочи назад. Той отекна отново и отново с металически писък.

Тя вдигна очи към мрака над нея.

- Знам къде съм - прошепна, а стените погълнаха думите и. В часовниковата кула.

44

Дориан се загледа в странното вито стълбище. Селена бе намерила прословутите катакомби под библиотеката. Това не го изненада. Ако в Ерилея имаше някой, способен на подобно нещо, това бе именно тя.

Канеше се да отиде да обядва, когато я видя как отива в библиотеката с меч на рамо. Може би щеше да я остави на мира, ако не бе сплетената u на плитка коса. Селена никога не сплиташе косата си, освен ако не отиваше в битка.

Не я шпионираше. Не я следеше. Просто бе любопитен. Последва я през изоставените коридори и стаи, като винаги стоеше на разстояние и стъпваше тихо, както го бяха научили Каол и Бруло преди години. Последва я, но Селена не изчезна в това стълбище, след като се озърна подозрително зад себе си.

Да, Селена бе намислила нещо. Затова Дориан зачака. Една минута. Пет. След десет я последва. За да направи така, че да изглежда случайно, ако се засекат.

И какво виждаше сега? Боклуци. Стари пергаменти и книги, разхвърляни наоколо. Нататък имаше още едно вито стълбище, подобно на предишното.

Полазиха го тръпки. Тази работа хич не му харесваше. Какво търсеше Селена тук?

Вместо отговор магията му изкрещя да избяга в обратната посока и да потърси помощ. Главната библиотека обаче бе твърде далеч. Докато отиде дотам и се върне, белята вече щеше да е станала. Може би ставаше точно в този момент...

Дориан бързо слезе по стълбите и намери слабо осветен коридор с една-единствена врата, която зееше отворена. Върху нея имаше изписани два Знака с тебешир. Когато видя опасания с килии коридор нататък, замръзна. Желязото вонеше и направо му се догади.

- Селена! - извика той към коридора, но никой не му отговори. - Селена?

Нищо.

Трябваше да u каже да излезе. Каквото и да бе това място, никой от тях нямаше работа тук. Разбираше го и без предупреждението на магията в себе си. Трябваше да я измъкне оттук.

Дориан продължи надолу.

Селена наполовина бягаше, наполовина скачаше по стъпалата в опит да се измъкне от вътрешността на часовниковата кула колкото се може по-бързо. От ужасната u битка с Каин бяха минали месеци, но споменът от удара в черната стена още я измъчваше. Можеше да види ухилените мъртъвци около себе си и си спомни думите, които Елена бе изрекла на Самхейн - за осмината пазители в кулата, от които трябва да стои далеч.

Главата я болеше толкова силно, че u бе трудно да се съсредоточи върху стъпалата под краката си.

Какво имаше тук? То нямаше нищо общо нито с Гавин, нито с Бранън. Тъмниците може и да бяха оттогава, но това бе свързано с краля. Той го бе построил от...

Обсидиана боговете забраниха

и камъка, от който се бояха...

Но... Ключовете трябваше да са малки. Не гигантски като часовниковата кула. Не...

Селена стигна края на стъпалата и замръзна, когато видя коридора с унищожената килия.

Факлите бяха угаснали. Тя се огледа назад, към часовниковата кула. Тъмнината сякаш се разшири и се протегна към нея.

Не бе сама.

Тя стисна факлата и си наложи да остане спокойна, след което тръгна бавно и внимателно през порутения коридор. Не се чуваше нито звук. Нямаше и следа от друг човек. Но...

На половината път тя спря и угаси факлата. Бе запомнила всички завои, бе преброила стъпалата, по които бе слязла до тук. Можеше да намери обратния път и с вързани очи. Ако в коридора наистина имаше някой друг, факлата щеше да го привлече. А тя не бе в настроение да бъде мишена. Загаси огъня на факлата, като го стъпка с тока си.

Настъпи пълен мрак.

Вдигна Дамарис и изчака очите u да свикнат с тъмното. Само дето не беше напълно тъмно. Амулетът u излъчваше слабо сияние. Той u позволи да види само смътни очертания, сякаш мракът бе прекалено силен дори за Окото. Косъмчетата по врата u настръхнаха. Последният път, когато амулетът бе заблестял така...

Като опипа с ръка стената, без да смее да поглежда назад, тя се отправи към библиотеката.

Тогава чу дращенето на нокът по камъка и звука на дишане, което не беше нейно.

То надникна от сенките на клетката и стисна плаща, който обгръщаше тялото му с ноктестите си лапи. Храна. За пръв път от месеци. Бе толкова топла, толкова изпълнена с живот. То изскочи от мрака на клетката покрай нея, докато тя продължаваше да отстъпва на сляпо.

Бе забравило много неща, откакто го бяха заключили тук да изгние, след като се бяха уморили да си играят с него. Дори не помнеше как се казва и какво е било. Но помнеше други, по-полезни неща. Как да ловува, как да се храни, как да използва онези драскулки, за да отваря и затваря вратите. Бе внимавало през дългите години. Бе ги наблюдавало как рисуват, какво рисуват.

И когато си тръгнаха, бе изчакало, за да е сигурно, че няма да се върнат. Докато той гледа другаде и си е прибрал всички онези свои неща със себе си. И тогава то започна да отваря вратите една подир друга. Някаква част от него бе достатъчно смъртна, за да се връща и да затваря вратите, да подновява знаците, които заключват онова, което се криеше зад тях.

Но сега тя бе дошла. Бе научила символите и това означаваше, че знае какво са му направили. Вероятно бе част от разрушението и разтрошаването, и накрая от ужасното повторно построяване. И след като бе дошла тук...

То се скри в сенките и зачака тя да попадне в лапите му.

Щом дишането престана, Селена спря отстъплението си. Тишина. Синята светлина около нея засия по-ярко.

Селена постави ръка на гърдите си.

Амулетът пламна.

Последните няколко седмици бе преследвало дребничките хора, който живееха над него. Чудеше се какви са на вкус. Наоколо обаче винаги имаше противна светлина, която изгаряше чувствителните му очи. Винаги ставаше нещо, което го принуждаваше да запъпли обратно към спокойствието на камъка.

Прекалено дълго се бе хранило с плъхове и други пълзящи животинки. Техните кръв и кости бяха тънки и безвкусни. Тази женска обаче вече бе виждало два пъти. Първият път - с бледата синкава светлина на врата и, а вторият път по-скоро я бе подушило от другата страна на желязната врата.

Горе синкавата светлина го бе отблъснала. В нея имаше някаква сила. Тук долу обаче, в сенките на мрачния дишащ камък, светлината бе почти безполезна. Тук долу нямаше какво да го спре, не и след като бе угасило факлите, които женската бе запалила.

Нямаше и кой да чуе писъците и.

А то не бе забравило, въпреки замъглените си спомени, какво са му сторили на онази каменна маса.

Зиналата му паст се ухили.

Окото на Елена заблестя ярко като огън и нещо изсъска в ухото й. Селена се завъртя и нанесе удар, още преди да може да огледа закачулената фигура зад себе си. Видя само сбръчкана кожа и нащърбени къси зъби, преди да замахне с Дамарис към гърдите й.

Нещото изпищя - писък, какъвто не бе чувала досега, - а парцаливата му дреха се скъса, като разкри уродливо костеливо тяло, нашарено с белези. То замахна с ноктестата си лапа към нея, докато падаше, а очите му заблестяха на светлината на амулета. Това бяха очи на животно, способни да виждат в тъмното.

Това бе човекът - не, създанието - от коридора. От другата страна на вратата. Дори не можеше да види къде го е ударила, когато падна на земята. Кръв рукна от носа и, след което изпълни устата и. Тя се изправи с олюляване и хукна към библиотеката.

Прескочи паднали греди и камъни, като остави Окото да осветява пътя и. Едвам запази равновесие, докато се хлъзгаше на разни кости. Съществото тръгна подире и, като смачкваше всички препятствия по пътя си, все едно са паяжини. Вървеше изправено като човек, но не беше такъв - лицето му бе като излязло от кошмар. А силата, с която премахваше гредите от пътя си, все едно бяха сламки...

Железните врати бяха създадени, за да държат това същество настрана.

И тя с цялата си глупост ги бе отворила всичките.

Хукна нагоре по късите стъпала и мина през първия портал. Когато зави наляво, то я хвана за туниката. Дрехата се разкъса. Селена се удари в отсрещната стена и то замахна към нея. Дамарис запя и създанието отстъпи назад с рев. Черна кръв капеше от корема му, но не бе успяла да го рани достатъчно дълбоко.

Селена се изправи на крака и усети, че също кърви, от гърба, където ноктите я бяха ранили. Със свободната си ръка извади кинжал. Качулката бе паднала от главата на създанието и и бе разкрила лице, което някога може и да бе принадлежало на човек, но вече не. Имаше рядка коса, залепнала на сплъстени кичури по лъскавия му череп, а устата му... имаше толкова много белези по нея, сякаш някой я бе разкъсал, зашил и после наново разкъсал.

Създанието притисна безформената си ръка към корема и започна да стене през кафеникавите си изпочупени зъби, след което я погледна... погледна я с такава омраза, че тя се парализира. Изражението бе човешко.

- Какво си ти? - изпъшка тя и размаха Дамарис, като отстъпи още една крачка назад.

То обаче започна да се дере, да разкъсва черните си дрехи, да скубе косите си и да удря черепа си, все едно искаше да извади нещо от главата си. Писъците, които нададе, бяха пълни с мъка и гняв...

Създанието бе идвало в коридорите на замъка.

Което означаваше...

Че то също владее Знаците на Уирда. Никаква бариера от света на хората не можеше да удържи нечовешката му сила.

Създанието отметна глава и животинските му очи отново се спряха върху нея, след което я фиксираха като хищник, който се чуди какъв вкус има жертвата му.

Селена се обърна назад и побягна.

Дориан бе минал през третата врата, когато чу нечовешки писък, последван от трясъци и ревове.

- Селена? - извика той към ужасния шум.

Трясък.

- Селена!

И след това...

- Дориан, бягай!

Пронизителният писък, който последва заповедта на Селена, отекна в стените. Факлите започнаха да пушат и да изгасват.

Дориан изтегли рапирата си, когато Селена се появи по стълбите. Кръв течеше от лицето и, докато затръшваше желязната врата зад себе си. Изтича към него с меч в едната ръка и кинжал в другата. Амулетът на врата и сияеше ослепително като най-горещият пламък на света.

Стигна го за секунда, а желязната врата бе изкъртена от...

Нещо, което не можеше да е от тази земя. Изглеждаше, сякаш някога е било човек, но бе изкривено, съсухрено и пречупено, белязано от глад и лудост, които струяха от всяка несъразмерна кост в туловището му. Богове. О, богове. Какво бе събудила?

Затичаха се нататък по коридора, а Дориан прокле, докато гледаше стълбите до следващата врата. Докато ги изкатереха...

Но Селена бе бърза. Месеците тренировки я бяха направили силна. Почувства се унизен, когато тя го сграбчи за яката и започна да го влачи нагоре по стълбите, а после го хвърли в коридора отвъд прага.

Създанието зад тях отново нададе неистов писък. Дориан се обърна и видя как лъщяха изпочупените му зъби, докато то се катереше нагоре по стъпалата. Бърза като мълния, Селена затръшна желязната врата в лицето му.

Оставаше само още една врата. Той можеше да си представи площадката, която водеше до първия коридор, след това витото стълбище, след това второто стълбище и после...

И после какво? Какво, като стигнеха в главната библиотека? Какво можеха да направят срещу това адско творение?

Дориан видя нескрития ужас на лицето на Селена и разбра, че и тя се чуди същото.

Селена хвърли Дориан в коридора, след което се обърна назад и затръшна последната желязна врата, която разделяше леговището на отвратителната твар от останалата част на библиотеката. Натисна с цялата си тежест, но и излязоха свитки пред очите, когато то се стовари от другата страна. Богове. Беше силно - ужасно силно, побесняло и непримиримо...

За миг залитна назад и то се опита да отвори вратата. Селена обаче натисна с гърба си.

Ръката му се показа от процепа на вратата. Създанието изрева и замахна с нокти към рамото и, докато тя натискаше и натискаше. Кръв рукна от носа и и се смеси с тази по раменете и. Ноктите задълбаха в плътта и.

Дориан се втурна към вратата и също опря гръб в нея, замаян и задъхан.

Трябваше да запечатат тази врата. Дори ако това същество бе достатъчно интелигентно, за да употребява Знаците на Уирда, те трябваше да си спечелят малко време. Тя трябваше да спечели време на Дориан, за да се измъкне той. Скоро силите им щяха да се изчерпят, това нещо щеше да мине през вратата, а после щеше да убие тях и всеки нещастник, изпречил се на пътя му.

Някъде трябваше да има някаква ключалка, някакъв начин да затворят вратата, да го забавят поне за момент.

- Бутай! - извика тя на Дориан. Съществото си спечели около сантиметър, но Селена натисна с цялата сила, останала в краката и. То изрева толкова силно, че тя се уплаши от ушите и да не рукне кръв. Дориан изпсува цветисто.

Тя го погледна. Вече дори не чувстваше болката от ноктите, които деряха плътта и. От челото на принца капеше пот, докато... докато...

Металът в края на вратата се зачерви от горещина, след което засъска.

Магията беше тук. Магията действаше, мъчеше се да запечата вратата срещу създанието.

Очите на Дориан се присвиха съсредоточено, а лицето му пребледня.

Тя бе права. Дориан бе магьосник. Това бе информацията, която Жълтонога искаше да продаде на този, който дадеше най-много, може би на самия крал. Информацията, която променяше всичко. Която можеше да промени целия свят.

Дориан имаше магия.

И тя щеше да го изпепели, докато се мъчеше да затвори желязната врата.

Вратата задушаваше Дориан. Той бе в ковчег, в който няма въздух. Магията му не можеше да диша. Той не можеше да диша.

Селена изруга, когато съществото ги избута още малко. Дориан изобщо не знаеше какво прави, само че трябва да запечата вратата. Магията му сама бе избрала начина. Той натисна с всичките сили в краката и гърба си, призова цялата си магия в опит да удържи вратата. Лъхна го ужасна жега, задушаваше се...

Съществото блъсна силно и Дориан полетя напред. Докато той се изправяше на крака, Селена подпря сама вратата. Мечът и бе на няколко крачки, но каква полза от него?

Нямаше начин да се измъкнат живи.

Погледът на Селена се срещна с неговия, а въпросът бе ясно изписан на окървавеното и лице.

„Какво направих?“

Все още хваната в ноктите на изчадието, Селена не можеше дори да мръдне, когато Дориан внезапно скочи към Дамарис. Създанието се опита да се измъкне и принцът замахна право към китката му. То изпищя така, че костите я заболяха, но вратата се затръшна. Селена залитна, а отрязаната ръка на чудовището остана забита в рамото и. Тя обаче отново подпря вратата, когато то повторно се метна към нея.

- Какво е това, по дяволите? - извика Дориан, натискайки на свой ред.

- Нямам представа - изпъшка Селена. Без възможността да използва услугите на лечител, тя сама изтръгна отвратителната ръка от рамото си, като сподави писъка от разкъсаната си плът. - То си беше долу. - Нов удар по вратата. - Не можеш да запечаташ тази врата с магия. Трябва да намерим друг начин.

Този начин трябваше да е хитър, тъй като изчадието вече знаеше отключващи заклинания. Как да му попречеха да нахлуе?

Тя се задави от кръвта, която течеше от носа u в устата и плю на пода.

- Има една книга. „Ходещите мъртъвци“. Там ще има отговор на въпроса.

Очите им се срещнаха и в този момент между тях се появи доверие и обещание за отговори и от двамата.

- Къде е тази книга?

- В библиотеката. Тя ще те намери. Аз ще го удържа още няколко минути.

Дориан се затича нагоре, въпреки че в думите u нямаше никакъв смисъл. Прерови

рафтовете, като пръстите му преминаваха през заглавията все по-бързо и по-бързо, със знанието, че всяка секунда изчерпва силите u. Щеше да изкрещи от безсилие, когато мина покрай една маса и видя огромна черна книга върху нея.

„Ходещите мъртъвци“.

Тя беше права. Защо винаги беше права?

Сграбчи книгата и се втурна надолу към тайната зала. Селена бе затворила очи, а зъбите u бяха почервенели от собствената u кръв.

- Ето - каза Дориан. Без да има нужда да го моли, той подпря вратата и тя се просна на пода. Подаде u книгата, а тя с треперещи ръце започна да прелиства страниците. Кръвта u покапа по текста.

- Да окове или удържи - прочете тя на глас. Дориан погледна към символите на страницата.

- Това ще свърши ли работа?

- Надявам се - изхриптя тя, като вече се движеше с отворената книга в ръка. - Щом заклинанието бъде изречено, то ще удържи онова нещо на едно място достатъчно дълго, че да бъде убито.

Селена потопи пръсти в раните на гърдите си и той зяпна, когато тя нарисува първи, а после и втори знак със собствената си кръв.

- Но за да мине прага - изпъшка Дориан, - ще трябва да...

- Да отворим вратата - кимна Селена.

Той се размърда, така че тя да може да се протегне над главата му. Дъхът им се смеси.

Селена нарисува последния символ и издиша. Внезапно знаците засияха в синьо. Дориан задържа вратата дори когато почувства как желязото се втвърдява.

- Пусни я - каза тя и вдигна меча си. - И застани зад мен, по дяволите!

Поне не го унизи допълнително, казвайки му да избяга.

Той въздъхна и скочи настрани.

Съществото блъсна вратата и я отвори.

И точно както бе казала Селена, замръзна на прага. Животинските му очи се изцъклиха, когато главата му се показа в коридора. Настъпи пауза, в която Дориан можеше да се закълне, че Селена и създанието са се спогледали и за миг лудостта напуска чудовището.

В следващия момент тя замахна с меча си. Оръжието засия на светлината на факлите, а звукът от разкъсана плът и счупени кости огласи въздуха. Вратът му обаче бе твърде дебел, за да бъде срязан с един удар, затова, преди Дориан да успее да си поеме въздух, тя замахна отново.

Главата тупна на пода и от врата шурна отвратителна черна кръв - от тялото, което

все още стоеше парализирано на прага.

- По дяволите - изпъшка Дориан, - по дяволите.

Селена се раздвижи отново и стовари меча си върху главата, сякаш се опасяваше, че тя все още може да хапе, и я разряза.

Дориан все още ругаеше, когато Селена се протегна към един от кървавите символи на вратата и прокара пръст през него.

Заклинанието бе развалено и обезглавеното тяло рухна надолу.

Още не бе докоснало земята, когато Селена нанесе четири удара - три, за да го разкъса на две, и четвърти, с който намушка мястото, където трябваше да се намира сърцето. На Дориан му се догади, когато тя вдигна меча си за пети път и разтвори гръдния кош на изчадието.

Каквото и да видя вътре, то накара лицето u да пребледнее още повече. Дориан не искаше да гледа.

С мрачна решителност тя ритна прекалено човекоподобната глава през прага и я запрати при разкъсаното тяло на изчадието. След това затвори желязната врата и нарисува по прага още няколко Знаци, които блеснаха, а след това избледняха.

Селена се обърна към него, но Дориан гледаше към вече запечатана врата.

- Колко време ще удържи... заклинанието? - Той почти се задави на последната дума.

- Не знам - отвърна тя и поклати глава. - Вероятно докато махна Знаците.

- Не мисля, че трябва да допускаме някой друг да узнава за това - каза внимателно той.

Тя се разсмя леко налудничаво. Ако разкажеха на останалите, дори на Каол, трябваше да отговорят на трудни въпроси, които щяха да ги пратят директно при палача.

- Да - каза Селена и изплю малко кръв на камъните, - ти ли първи ще обясниш, или аз?

Селена разказа първа за патилата си, понеже Дориан имаше отчаяна нужда да смени отвратителната си туника и говоренето u се струваше добра идея, докато той се бе съблякъл гол в гардеробната си. Тя седна на леглото му. Знаеше, че не изглежда много по-добре от него - затова на път към кулата му бяха минали през мрачните коридори на слугите.

- Мисля, че под библиотеката има древна тъмница - каза Селена. Опитваше се да звучи колкото се може по-спокойно. Зърна проблясък на златиста кожа през открехнатата врата и отмести очи. - Мисля, че някой е държал онова същество там, преди то да развали магията. Оттогава е живеело под библиотеката.

Нямаше нужда да му казва, че според нея кралят го е създал. И часовниковата кула бе издигната от краля - Дориан и сам можеше да направи връзката. Селена знаеше, че съществото е създадено, тъй като сърцето му бе човешко. Бе готова да се обзаложи, че владетелят е използвал поне един Ключ, за да създаде както кулата, така и чудовището.

- Това, което не разбирам - обади се Дориан от гардеробната, - е защо това нещо сега може да разбива железните врати, а преди не е можело?

- Защото съм идиотка и развалих магиите, докато минавах оттам.

Това бе лъжа. Тя обаче не искаше и не можеше да обясни защо създанието е минавало през вратите и преди и не е наранявало никого. Защо се бе появило онази нощ в коридора, защо библиотекарите бяха живи и невредими.

Но може би човекът, затворен в ужасната черупка на изчадието... не е бил напълно изгубен. Имаше толкова много въпроси и толкова малко отговори.

- А онова заклинание на вратата. Вечно ли ще трае?

Дориан се появи с нова туника и панталони, все още бос. Селена почувства вида на краката му странно интимен.

Тя сви рамене и сподави подтика да избърше окървавеното си лице. Бе u предложил личната си баня, но тя отказа. Това също бе прекалено интимно.

- Според книгата заклинанието е за постоянно. Не мисля, че някой друг освен нас ще може да влезе.

„Освен ако кралят не иска да мине оттам, за да използва един от Ключовете.“

Дориан прокара пръсти през косата си и седна до нея на леглото.

- Откъде идва?

- Не знам - излъга тя. Пръстенът на краля се появи в спомените u. Той обаче не бе Ключът, Жълтонога каза, че става дума за парчета черна скала, а не за нещо изваяно. Но може би пръстенът позволяваше на краля да използва ключа. Сега разбра защо Арчър и групичката му искаха да го вземат и унищожат. Ако кралят можеше да го използва, за да създава такива същества...

И ако бе създал още...

Бе имало прекалено много врати. Повече от двеста, все заключени. И Калтейн, и Нехемия бяха споменали за криле, навестили кошмарите им, криле, които плющят над Ферианската падина. Какво мътеше кралят там?

- Кажи ми - настоя Дориан.

- Не знам - излъга тя отново и се намрази за това. Как обаче можеше да му разкрие истина, която да разбие целия му живот?

- Онази книга - продължи Дориан. - Откъде знаеше, че ще помогне?

- Намерих я в библиотеката. Имах чувството... че тя ме следи. Появи се в покоите ми, без да съм я носила там, после отново в библиотеката. Беше пълна с такива заклинания.

- Но не е магическа - пребледня Дориан.

- Няма нищо общо с твоята магия. Различно е. Дори не знаех, че това заклинание ще проработи. Като стана дума... - Очите им се срещнаха. - Ти владееш магия.

Той я огледа и тя потисна желанието да се размърда.

- Какво искаш да ти кажа?

- Как си я овладял - отвърна тя. - Как така ти я имаш, а останалите хора по света -не? Къде си я открил? Какъв вид магия е? Разкажи ми всичко! - Той поклати глава, но тя продължи. - Току-що ме видя как нарушавам поне дузина от законите на баща ти. Мислиш ли, че ще те предам, след като можеш да направиш същото?

Дориан въздъхна. След малко заговори.

- Преди няколко седмици... изригнах. Бях толкова ядосан на Съвета, че ударих една стена. И по някакъв начин камъкът се напука, а след това прозорецът до него се пръсна. Оттогава се мъча да разбера откъде имам тази сила и какво представлява тя. Как да я контролирам. Тя обаче просто се случва. Като...

- Както когато ме спря да убия Каол.

Той кимна, а тя преглътна с усилие.

- За което ти благодаря. Ако не ме беше спрял, щях...

Каквото и да се бе случило между нея и Каол, каквото и да изпитваше към него сега, ако го беше убила онази нощ, никога нямаше да се възстанови. Щеше да стане... като онова нещо в библиотеката. Прилоша u само като си го помисли.

- Каквато и да е тази магия, ти спаси не само неговия живот онази нощ.

- Но трябва да се науча да я контролирам - размърда се Дориан, - или може да я отприщя, когато не трябва и пред когото не трябва. Засега имам късмет, но не знам докога.

- Някой друг знае ли? Каол? Роланд?

- Не. Каол няма представа, а Роланд тръгна с херцог Перингтън. Ще прекарат няколко месеца в Морат... за да наблюдават ситуацията в Ейлве.

Всичко това бяха части от пъзел. Кралят, магията, силите на Дориан, Знаците на Уирда, дори съществото. Принцът отиде до леглото си и обърна матрака, като извади оттам скрита книга. Това далеч не бе добро скривалище, но все пак бе храбро усилие от негова страна.

- Изследвам родословните дървета на благородническите родове в Адарлан. Нямаме магьосници в последните няколко поколения.

Можеше да му каже много неща, но те щяха да предизвикат безброй много въпроси. Затова Селена само огледа страниците, които той u показваше с прелистване.

- Чакай - каза тя. Раните по рамото u я заболяха, когато протегна ръка към книгата. Огледа страницата, на която бе спрял, и сърцето u забърза ритъма си, тъй като още нещо за краля и плановете му си дойде на мястото. Тя позволи на Дориан да продължи.

- Виждаш ли? - каза той и затвори книгата. - Не знам откъде идва.

Все още я гледаше внимателно. Тя срещна очите му и каза тихо:

- Преди десет години много от хората, които обичах... бяха екзекутирани само защото са магьосници. - В погледа му прочете болка и вина, но продължи. - Затова ще ме разбереш, когато ти кажа, че не искам никой друг да умре заради това, дори да е синът на човека, наредил тези екзекуции.

- Съжалявам - прошепна той в отговор. - Тогава какво ще правим сега?

- Ще хапнем здравата, ще идем на лечител и ще се изкъпем. В този ред.

Той изсумтя и я побутна с коляно.

Тя се приведе напред и прибра ръце между краката си.

- И ще чакаме. Ще следим онази врата, за да сме сигурни, че никой няма да слезе долу... или да излезе оттам. И... ще я караме ден за ден.

Той взе една от ръцете u в своите и се загледа в прозореца.

- Ден за ден.

45

Селена нито яде, нито се изкъпа, нито отиде на лечител за рамото си.

Вместо това се отправи право към тъмницата, като дори не погледна стражите, покрай които премина. Бе ужасно уморена, но страхът я караше да върви, почти да тича надолу по стълбите.

„Понякога си мисля, че нарочно ме доведоха тук“ - бе u казала Калтейн. В книгата на Дориан за благородническите фамилии на Адарлан семейство Ромпие бяха вписани като могъщи магьосници, но дарбата им се смяташе за изчезнала от две поколения.

„Не за да се омъжа за Перингтън, а заради нещо друго“ - бяха думите на Калтейн.

Бяха я бяха довели по същия начин, по който и Каин. Каин от Планините на Белия зъб, където шаманите бяха управлявали племената от векове.

Устата й пресъхна, когато слезе по коридора на тъмницата към килията на Калтейн. Спря отпред и се загледа отвъд решетките.

Килията бе празна. Само наметалото на Селена бе останало, захвърлено на сеното. Все едно Калтейн се бе борила с човека, дошъл да я отведе.

Селена се върна при стражите и посочи надолу.

- Къде е Калтейн?

Още докато го изричаше, в съзнанието u изплува спомен, замъглен от приспивателните, които u бяха сипвали в храната.

Стражите се спогледаха, а после насочиха очи към окървавените u и разкъсани дрехи, преди единият от тях да каже:

- Херцогът я отведе - в Морат. Ще се жени за нея.

Селена излезе от тъмниците и се насочи към покоите си.

„Нещо идва - бе прошепнала Калтейн. - Аз трябва да го поздравя. Главоболията ми стават все по-лоши и по-лоши. Навсякъде плющят криле.“

Селена едва не се спъна. „Роланд има някакви ужасни главоболия“ - u бе казал Дориан само преди няколко дни. Сега Роланд, в чиито вени течеше кръвта на Хавилиард, също бе отишъл в Морат.

Бе отишъл или го бяха отвели?

Селена докосна рамото си и усети отворените кървави рани под пръстите си. Създанието бе започнало да дере главата си, все едно изпитва ужасна мъчителна болка. А когато го бе приковала на прага, в последните няколко мига от живота му в очите му бе проблеснала човещина. В тях се четеше неизразимо облекчение, че най-после го даряват със смърт.

- Кой си бил ти? - прошепна тя, като си спомни човешкото сърце и човекоподобният труп на създанието под библиотеката. - Какво са ти направили?

Селена обаче имаше чувството, че вече знае отговора на този въпрос. Това бе другото нещо, което Ключовете на Уирда контролираха. Животът.

„Също чуват плющенето на криле от Ферианската падина“ - бе предупредила Нехемия. - Никой от разузнавачите не се връща.“

Кралят изкривяваше създания, много по-лоши от хората. Какво обаче смяташе да прави с тях - със създанията и с хората като Роланд и Калтейн?

Трябваше да разбере колко от Ключовете е намерил.

И къде са останалите.

Следващата нощ Селена огледа вратата към катакомбите на библиотеката, като напрягаше слух за всяка следа от звук от другата страна.

Нищо.

Кървавите Знаци бяха започнали да се лющят, но тъмните им очертания се бяха запечатали в метала.

Високо над тях се чу приглушеният тътен на часовниковата кула. Бе два през нощта. Как така никой не знаеше, че кулата бе поставена върху древния затвор, който бе и лична лаборатория на краля?

Селена се загледа във вратата пред себе си. Кой би си и помислил, че такова нещо е възможно?

Знаеше, че трябва да си легне, но вече от седмици не можеше да спи и не виждаше смисъл да опитва. Затова бе слязла тук, за да намери нещо, с което да успокои мислите си.

Извади кинжала с дясната си ръка, насочи го под ъгъл и внимателно побутна вратата.

Тя удържа. Селена се спря и се заслуша за звуци от живо същество, след което натисна по-силно.

Вратата не помръдна.

Опита още няколко пъти, като дори опря крак в стената. Вратата обаче остана неподвижна. Когато се убеди, че нищо не може да мине през нея - в едната или другата посока, - Селена въздъхна облекчено.

Никой не би повярвал на историята u за това място. Нито пък за странната и невероятна легенда за Ключовете.

За да ги намери, първо трябваше да разреши загадката. После - да убеди краля да я пусне за няколко месеца. Или дори години. Трябваше да пипа много внимателно, особено предвид факта, че той вероятно вече разполагаше с Ключ.

Но с кой обаче?

„Чуват плющене на криле...“

Баба Жълтонога u бе казала, че само заедно трите Ключа могат да отворят Портата, но и поотделно имат огромна сила. Какви ли ужаси можеше да създаде още? Какво щеше да призове в Ерилея, за да му служи, ако успееше да отвори Портата? И сега нещата в континента не отиваха на добре и имаше недоволство. Селена чувстваше, че той няма да търпи това дълго. Бе въпрос на време да отприщи адските си творения срещу всички и да смаже всякаква съпротива завинаги.

Селена погледна към запечатаната врата и стомахът u се сви. В основата u имаше локва засъхнала кръв, толкова тъмна, че приличаше на масло. Приведе се и прокара пръст по локвата, след което го подуши и едва не повърна от вонята. После потърка пръста си с палец. Бе толкова мазно, колкото и изглеждаше.

Стана на крака и бръкна в джоба си, за да потърси нещо, с което да избърше пръстите си. Извади купчина хартии. Драсканици, които разнасяше със себе си, за да ги проучи в свободното си време. Тя се намръщи и ги огледа, за да прецени кое от тях става за носна кърпичка.

Едното бе сметка за чифт обувки, която вероятно бе пъхнала по погрешка в джоба си. А другата хартия... Селена я проучи по-внимателно. Върху нея имаше надпис: „Ах! Времената на разлома!“. Записа тези думи, когато все още се мъчеше да разреши загадката за окото. Когато всичко в гробницата изглеждаше като огромна тайна, като невероятна улика.

Но не u бе помогнала. Бе стигнала до поредната задънена улица. Селена прокле и обърса мазнината от пръстите си. Гробницата все още бе неразбираема за нея. Какво общо имаха със загадката звездите на пода и дърветата на тавана? Звездите я бяха отвели до тайната яма, но и да бяха на тавана, пак щяха да го направят. Защо всичко бе наопаки?

Можеше ли Бранън да е толкова глупав, че да постави отговорите на всички въпроси на едно място?

Тя разви листа хартия, сега напоен с лепкавата кръв на съществото. „Ах! Времената на Разлома!“

Под краката на Гавин нямаше надпис. Само под тези на Елена. А в думите нямаше никакъв смисъл.

Ами ако не бяха писани, за да имат смисъл? Ами ако целта им бе да намекват едно, а да означават друго?

Всичко в гробницата бе наопаки. Намек за това, че нещата не са както трябва да бъдат. Това означаваше, че загадката не е заключена, но като всичко друго значението u е изкривено.

И имаше само едно същество, което можеше да u даде отговори.

46

- Това е анаграма - изпъшка тя, когато стигна гробницата.

- Умно, не мислиш ли? - отвори едното си око Морт. - Да го скриеш там, където всички могат да го видят.

Селена отвори вратата, колкото да се промъкне вътре. Луната грееше силно, а дъхът u секна, когато видя къде падат лъчите и. Трепереща спря пред саркофага и прокара пръсти по каменните букви.

- Кажи ми какво означава.

Той не отговори. Тя понечи да се развика, но тогава той изрече:

- Аз съм Първият^2.

Това бе всичко, което u бе необходимо.

Първият Ключ от трите. Селена обиколи каменното тяло, без да изпуска от поглед спящото лице на кралицата. Когато погледна красивите u черти, прошепна думите.

В скръб единия положи

в короната на жената любима,

да я пази, когато полегне

в своята клетка звездна.

Повдигна с треперещи пръсти синия скъпоценен камък в центъра на короната. Ако това бе Ключът... какво трябваше да прави с него? Да го унищожи? Да го скрие там, където никой нямаше да го намери? Въпросите нахлуха в съзнанието й и я уплашиха с трудността си, подканиха я да избяга обратно в покоите си. Тя обаче си наложи да остане. После щеше да му мисли. Сега важното бе друго.

„Няма да се страхувам" - каза си тя.

Скъпоценният камък на короната блестеше на лунната светлина и тя внимателно го натисна. Той не помръдна.

Тя го приближи и натисна отново, заби нокът в малката пукнатина между скъпоценния и обикновения камък. Короната се размърда и тя откри мъничка ниша отдолу. Не по-широка от монета и не по-дълбока от ставата на малкия й пръст.

Селена надникна вътре. Лунната светлина разкри само сив камък. Пъхна пръст и потърка повърхността.

Там нямаше нищо. Нито камъче.

Усети как я полазват тръпки.

- Значи наистина е в него - прошепна тя. - Намерил е Ключа преди мен. И използва силите му за своите цели.

- Беше едва на двайсет, когато го откри - прошепна тихо Морт. - Беше странно и агресивно момче. Винаги ровеше из забранени места, където не бе желан. Четеше книги, които никой на неговата или на каквато и да е възраст не бива да чете. Макар че това ужасно ми напомня на някой друг мой познат...

- И ти пропусна да ми го споменеш?

- Тогава не разбрах какво точно е взел. Чак когато ти прочете загадката, започнах да подозирам.

Беше хубаво, че е бронзов. Иначе щеше да му размаже физиономията.

- Други подозрения, които би искал да споделиш?

Тя завъртя скъпоценния камък обратно, борейки се с надигащия се в нея ужас.

- Откъде да знам? Той никога не ми каза нищо, а и аз, да си призная, не посмях да го заговоря. Върна се веднъж, след като вече бе станал крал, но само огледа за няколко минути какво има и си тръгна. Мисля, че търсеше другите два Ключа.

- Как е разбрал, че е тук? - попита тя и отстъпи от мраморната фигура.

- Както и ти, но много по-бързо. Мисля, че е по-умен от теб.

- Дали притежава и другите два? - попита тя, докато гледаше към далечната стена, където бе облегнат Дамарис. Защо не бе взел меча, едно от най-големите съкровища, които имаше в дома си?

- Не мислиш ли, че ако бе така, вече щеше да ни е унищожил?

- Значи смяташ, че не притежава другите Ключове? - попита тя. Започна да се поти въпреки студа.

- Веднъж Бранън ми каза, че ако имаш и трите Ключа, можеш да контролираш Портата на Уирда. Мисля, че можем да предположим спокойно, че ако разполагаше с всичките, сегашният владетел би нападнал друг свят или би подчинил изчадия, които да изпрати срещу остатъка от нашия.

- Уирда да ни пази, ако това стане...

- Уирда? - изсмя се Морт. - Молиш се на грешната сила. Ако кралят контролира Уирда, трябва да намериш други средства да се опазиш. Не мислиш ли, че е голямо съвпадение, че магията изчезна точно когато той започна завоеванията си?

Магията изчезна...

- Той е използвал Ключовете на Уирда, за да задуши магията. Цялата - добави тя, -освен своята собствена.

И тази на Дориан.

Прокле, след това попита:

- Дали е намерил втория Ключ?

- Не мисля, че човек може да елиминира магията само с един, но може и да греша. Никой не знае на какво са способни.

Селена притисна очите си с длани.

- Богове! Това е тайната, която Елена искаше да науча. Какво обаче се очаква да направя? Да намеря третия? Да открадна другите два от краля?

„Нехемия... Нехемия, ти щеше да знаеш. Щеше да имаш план. Но какво щеше да направиш?“

Бездната от сънищата u стана по-широка. Тази пустош нямаше край. Никакъв край. Ако боговете можеха да я чуят, Селена щеше да замени своя живот за този на Нехемия. Това бе лесен избор. Защото на света не му трябваше асасин със сърце на страхливец.

Трябваше му някой като Нехемия.

Но нямаше богове, с които да се пазари. Никой не можеше да u вземе душата в замяна на още един миг с Нехемия, на още един шанс да поговори с нея, да чуе гласа и.

Но... може би не и бяха необходими богове, за да поговори с Нехемия.

Каин бе призовал ридерака и без Ключ на Уирда. Нехемия бе казала, че има заклинания, с които да отвориш временен портал, колкото да пропуснеш нещо да премине. Щом Каин бе успял да го направи, а Селена бе способна да парализира същество от катакомбите и да запечата врата... не можеше ли да отвори портал към един друг свят?

Сърцето и се сви. Ако имаше светове за мъртвите, в които те живеят в мир или мъчение, кой щеше да каже дали тя не може да се свърже с Нехемия? Можеше да го направи. Независимо от цената. Щеше да е само за миг - колкото да я попита къде са скрити Ключовете на краля, как да намери третия, както и какво още знае.

Можеше да го направи.

Трябваше и да каже и още нещо. Истина, която имаше нужда да признае. И едно последно сбогом, за което не и бе дадена възможност.

Селена отново свали Дамарис от стойката му.

- Морт, колко време може да остане отворен един портал?

- Каквото и да си мислиш, каквото и да си решила да направиш, спри се.

Селена обаче вече излизаше от гробницата. Той не разбираше - не можеше да я разбере. Тя бе губила, губила, губила. безброй сбогувания и бяха отказани. Не и този път - не и ако беше способна да промени нещата, дори и само за няколко минути. Този път всичко щеше да бъде различно.

Трябваха и „Ходещите мъртви“, още един-два кинжала, няколко свещи и пространство - повече пространство от това, което гробницата можеше да и предложи. Чертежите на Каин бяха заели доста голяма площ. Имаше огромен коридор на горното ниво на тайните тунели - коридор, завършващ с врати, които никога не бе смеела да отвори. Бе широк и с висок таван. С достатъчно място, за да изрече заклинанието там.

Достатъчно място, в което да отвори портал към отвъдното.

Дориан знаеше, че сънува. Бе застанал в древна каменна зала, която никога не бе виждал. Пред него се бе изправил висок воин с корона. По някакъв начин бе позната на Дориан, но не тя, а очите на мъжа го накараха да замръзне. Те бяха като неговите - сапфирени и блестящи. Но приликите свършваха до тук. Мъжът имаше дълга до раменете тъмнокафява коса, почти жестоко лице с остри черти и бе с една педя по-висок от Дориан. И изглеждаше като... крал.

- Принце - рече той и златната му корона засия. В очите му имаше нещо диво, все едно кралят бе прекарал повече време в пущинаците, отколкото между тези мраморни стени. - Трябва да се събудиш.

- Защо? - попита Дориан и гласът му съвсем не прозвуча като на принц. По сивите камъни блестяха странни зеленикави символи, подобни на тези, които Селена бе изрисувала в библиотеката. Какво бе това място?

- Понеже граница, която не трябва да бъде пресичана, е на път да бъде нарушена.

Целият замък е в опасност, както и животът на приятелката ти.

Гласът не бе строг, но Дориан осъзна, че може и да стане такъв, ако го провокира. Което не изглеждаше много трудно, предвид древната необузданост, арогантност и предизвикателство в очите на краля.

- За какво говориш? - попита Дориан. - Кой си ти?

- Не си губи времето с безсмислени въпроси. - Да, кралят не си поплюваше. -Трябва да идеш в покоите и. Има врата, скрита зад гоблен. Тръгни по третия коридор надясно. Върви сега, принце. Или ще я загубиш завинаги.

Дориан дори не се замисли за това, че Гавин, първият крал на Адарлан, му е проговорил. Събуди се, бързо си навлече дрехите, взе си меча и се затича.

47

Раната на ръката я болеше, но Селена внимателно потопи пръста в кръвта си и изписа Знака на Уирда на стената, като прецизно копира символите, които видя в книгата. Те оформяха арка - портал, - а кръвта u заблестя на светлината на свещите, които бе донесла.

Трябваше да бъде съвършено - всеки символ да бъде безгрешен, иначе нямаше да проработи. Продължи да притиска раната си, за да u попречи да се съсири. Не всеки можеше да обуздае символите. В „Ходещите мъртъвци“ се споменаваше изрично, че само тези със сила в кръвта си са способни да го сторят. Това означаваше, че Каин е имал някаква сила. Вероятно именно по тази причина кралят се бе обградил с Калтейн и Роланд. Бе използвал Знаците на Уирда, за да потисне магията, но явно имаше някакъв начин и да овладява вродената сила в нечия кръв - Знаците на Уирда сигурно имаха достъп до нея.

Изписа още един символ и почти завърши арката.

Силата им можеше да изкривява нещата. Бе превърнала Каин в чудовище. Но и му бе позволила да призове ридерака и да открадне дори още повече сила за себе си.

Слава на Уирда, че Каин бе мъртъв.

Оставаше u само един символ - този, който щеше да я свърже с човека, когото толкова отчаяно искаше да види, макар и само за миг. Това бе сложна плетеница от ъгли и извиващи се линии. Взе тебешира и направи няколко чернови по пода, след това го нарисува с кръвта си по стената.

Така изписа името на Нехемия на езика на Уирда.

Разгледа вратата, която бе нарисувала, и стана на крака, вдигнала книгата с чистата си ръка.

Прокашля се и започна да чете думите от страницата. Не познаваше езика. Гърлото я болеше и се свиваше, докато тя се бореше да изрече звуците. Успя да го направи, макар зъбите да я заболяха все едно е настинала и е изпила нещо горещо.

Когато най-после приключи, очите u се бяха насълзили.

„Нищо чудно, че тази сила е забранена.“

Символите, изписани с кръвта u, започнаха един след друг да светят в зеленикаво, докато цялата арка не заблестя. Камъните в арката потъмняха, после почерняха, а накрая просто изчезнаха. Тъмнината в зеления портал сякаш се протегна към нея.

Бе станало.

Боговете u бяха свидетели, че се бе получило.

Това ли я очакваше, след като загине? Нима Нехемия бе отишла тук?

- Нехемия? - прошепна тя. Гърлото я болеше от заклинанието.

Нищо. Никой не u отговори. Само пустотата.

Селена погледна към книгата, после към стената и символите, които бе нарисувала. Бе ги изписала правилно. Заклинанието действаше.

- Нехемия? - прошепна тя към бездънния мрак.

Никой не u отговори.

Може би u трябваше повече време. Книгата не бе казала колко точно ще отнеме. Може би в онова отвъдно царство Нехемия имаше да измине път.

Селена зачака.

Колкото по-дълго се взираше в безкрайната тъмнина, толкова повече u се струваше, че и тя се взира в нея. Бе като в онзи сън, в който стоеше на ръба на пропастта.

„Ти си една страхливка, нищо повече.“

- Моля те - прошепна Селена на мрака.

Тогава отнякъде далеч долетя скимтене и Селена се завъртя към стълбите в края на коридора. Лапичка се спусна към нея.

Не към нея, осъзна Селена, когато видя как кученцето маха с опашка и скимти от нещо, което можеше да бъде само радост. Не към нея, защото...

Селена погледна към портала точно когато Лапичка замръзна.

А после всичко застина и в портала се появи сияйна фигура. Лапичка легна по гръб, като продължаваше да скимти и да маха с опашка. Ръбовете на силуета на Нехемия се гънеха от някаква вътрешна светлина. Но лицето u бе ясно... и беше... беше нейното лице. Селена падна на колене.

Почувства сълзите си, преди да разбере, че плаче.

- Съжалявам - успя само да каже. - Толкова съжалявам.

Нехемия обаче остана от другата страна на портала. Лапичка отново изскимтя.

- Няма да пресека границата - каза нежно на кученцето, - нито пък ти. Тонът u се промени. Селена разбра, че сега Нехемия гледа към нея. - Мислех те за по-умна.

Селена вдигна очи към нея. Светлината, която принцесата излъчваше в сияйния портал, не преминаваше през него, сякаш това бе наистина някаква крайна граница.

- Съжалявам - прошепна отново Селена, - просто исках...

- Няма време да ми кажеш това, което копнееш. Дойдох само защото трябва да бъдеш предупредена. Не отваряй този портал отново. Следващия път не аз ще отговоря на зова ти. И ти няма да преживееш срещата. Никой няма право да отваря вратата към този свят, колкото и голяма да е скръбта му.

Тя не бе знаела, не бе искала...

Лапичка задраска с лапи по пода.

- Сбогом, скъпа приятелко - рече Нехемия и се обърна към тъмнината.

Селена остана неподвижна, неспособна да се движи или да мисли. Гърлото u изгаряше от неизречените думи - думи, които в момента я задушаваха.

- Елентия. - Нехемия се спря и погледна обратно към нея. Бездната сякаш се раздвижи и започна да я поглъща. - Ти още не разбираш, но... аз знаех каква е съдбата ми и я приех. Дори я исках. Понеже само така нещата можеха да започнат да се случват. Но каквото и да съм сторила, Елентия, искам да знаеш, че ти беше един от редките слънчеви лъчи, които озариха мрака на последните десет години. Ти беше една от най-ярките светлини за мен. Не се оставяй да бъдеш угасена.

Преди Селена да успее да отвърне, принцесата изчезна.

В мрака нямаше нищо. Все едно Нехемия никога не бе съществувала. Все едно u се бе привидяло.

- Върни се - прошепна тя, - моля те, върни се.

Но мракът остана същия. Нехемия я нямаше.

Тогава се чу шум от стъпки. Не идваше от портала. Вместо това дойде от нейно ляво.

От Арчър, който стоеше и я зяпаше.

- Не мога да повярвам - прошепна той.

48

Селена веднага насочи Дамарис към Арчър. Лапичка му изръмжа, но остана назад, на крачка зад нея.

- Какво правиш тук?

Бе невероятно, че е на това място. Как бе влязъл?

- Следя те от седмици - каза Арчър, като държеше под око кучето. - Нехемия ми обясни за тунелите, показа ми как да влизам. Идвах тук долу всяка нощ след смъртта  и.

Селена погледна към портала. Щом Нехемия я бе предупредила да не го отваря, бе сигурна, че приятелката и не е искала и Арчър да го вижда. Отиде до стената, като се постара да запази разстояние между себе си и чернотата, и прокара ръка по блестящите зелени знаци, за да ги изтрие.

- Какво правиш? - попита Арчър.

Селена насочи гневно Дамарис към него, като отчаяно се мъчеше да изтрие символите. Те изобщо не избледняваха. Каквото и да бе това заклинание, то бе много по-сложно от онова, което се бе запечатало във вратата на библиотеката. Знаците не можеха просто да бъдат изличени. Сега обаче Арчър бе застанал между нея и книгата, в която се намираше ужасната магия. Селена започна да търка по-силно. Всичко се бе объркало.

- Спри! - Арчър се стрелна напред, невъзможно силен и бърз, и я хвана за китката. Лапичка излая предупредително, но Селена свирна на кучето да остане тихо.

След това се обърна към Арчър, с хватка, която да изкълчи ръката, с която я държеше. Зеленикавата светлина на портала обаче освети китката му, където ръкавът му бе дръпнат.

Там имаше черна татуировка на отвратително змиевидно същество.

Бе го виждала преди... И още как.

Селена вдигна очи към лицето му.

„Не вярвай на...“

Бе смятала, че Нехемия е изрисувала кралския печат, изкривена версия на уивърна. Но всъщност бе нарисувала неговата татуировка. Знакът на Арчър.

„Не вярвай на Арчър.“

Това се бе опитвала да и каже през цялото време.

Селена се откъсна от Арчър, извади кинжал и го насочи заедно с Дамарис към него. Колко ли неща бе скрила Нехемия от Арчър и съзаклятието му? Щом не му вярваше, защо им бе казала всичко това?

- Кажи ми как научи всичко това - прошепна Арчър, като очите му непрекъснато се връщаха към портала и мрака отвъд тях. - Моля те! Намери ли Ключовете на Уирда? С тях ли го направи?

- Какво знаеш за тях? - отвърна тя.

- Къде са? Къде ги намери?

- Нямам Ключовете.

- Значи си открила загадката - въздъхна Арчър. - Оставих те да я откриеш в кабинета на Дейвис. Отне ни пет години да я намерим. И ти си я разрешила. Знаех си, че ще успееш. Нехемия също го знаеше.

Селена клатеше глава. Той не беше наясно, че е имало и втора загадка - карта.

- Кралят притежава поне един Ключ. Къде обаче са останалите нямам никаква представа.

- Така си и мислехме - помръкнаха очите на Арчър. - Тя затова дойде тук. Да види дали ги е откраднал. И ако да - колко от тях.

Затова Нехемия не можеше да напусне, осъзна Селена. Затова бе предпочела да остане тук, вместо да се върне в Ейлве. За да се изправи срещу едничкото нещо, което бе по-важно от съдбата на кралството и.

Съдбата на света. На този свят, а може би и на други.

- Не бива да се качвам на кораба утре. Ще кажем на всички - изхриптя Арчър. -Ще разкрием, че той ги притежава.

- Не. Ако разкрием истината, кралят ще ги използва, за да нанесе нечувани поражения. Ще изгубим всяко предимство, преди да сме открили останалите.

Той пристъпи към нея. Лапичка отново изръмжа, но остана на разстояние.

- Тогава ще намерим къде държи Ключа, а после и другите два. Ще ги използваме, за да го свалим от власт. А после ще създадем света наново.

Гласът му започна да звучи налудничаво, всяка следваща дума бе изречена по-рязко от предишната.

- По-скоро бих ги унищожила, отколкото да използвам силите им.

- Тя каза същото - изсмя се Арчър. - Каза, че трябва да ги унищожим, да ги върнем в Портата, стига да намерим начин. Но какъв е смисълът да ги намираме, освен за да ги използваме срещу него? За да го накараме да страда?

Стомахът и се сви. Имаше още много неща, които не и казваше. Въздъхна и поклати глава, след което тръгна към него. Арчър замълча при движението и. След което тя спря и внезапно разбра всичко.

- Трябва да страда колкото се може повече. Както и хората, които ни унищожиха. Които ни превърнаха в това, което сме. Аробин, Кларис... - Тя прехапа устни. -Нямаше начин Нехемия да разбере това. Тя не се и опита. Прав си. Трябва да ги използваме.

Той я огледа преценяващо, достатъчно дълго, за да може да го приближи, наклонила глава на една страна, все едно осмисля думите му.

Арчър се хвана.

- Тя затова напусна движението. Седмица преди смъртта си. Знаехме, че е въпрос на време да ни разкрие пред краля и да използва това, за да смекчи санкциите над Ейлве. А в същото време да ни унищожи. Каза, че предпочита един всемогъщ тиранин вместо дузина.

- Тя щеше да съсипе плана ти - отвърна Селена, обхваната от познатото ледено спокойствие. - Почти съсипа и моя план. Каза ми да не пипам Ключовете. Опита се да ми попречи да разбера загадката.

- Понеже е искала знанието само за себе си.

Тя се усмихна, макар да почувства как целият u свят се променя. Не можеше да разбере защо, но ако бе вярно, искаше да го чуе как си признава. Затова каза:

- С теб работихме здраво за всичко, което имаме. Тя искаше да ни го отнеме. Другите хора не могат да разберат през какви лишения сме минали. Мисля си... че затова те харесвах като малка. Дори тогава осъзнавах, че ме разбираш. Че знаеш какво е да те отгледат хора като Аробин и Кларис. Да те продадат. - Очите u светнаха и тя сви устни, все едно е готова да заплаче. Премигна няколко пъти и промълви: - Мисля обаче, че сега и аз те разбирам.

Тя протегна ръка, сякаш за да го хване, но я отпусна. Накара лицето си да изглежда нежно и примирено.

- Защо не ми каза по-рано? Можехме да решим загадката заедно. Ако знаех какво ще направи Нехемия, как ще ме лъже отново и отново... Тя ме предаде. Във всеки един смисъл на думата, Арчър. Гледаше ме в очите и ме лъжеше. Караше ме да вярвам... - Раменете u увиснаха. След един дълъг миг направи крачка към него. -Нехемия се оказа не по-различна от Аробин и Кларис. Арчър, трябваше да ми кажеш истината. За всичко. Досещах се, че не може да е бил Мълисън. Той не е достатъчно умен. Ако ми беше казал, лично щях да се погрижа за това. - Това бе риск. Дързък ход. - Заради теб. Заради нас.

Арчър се усмихна предпазливо.

- Тя непрекъснато се оплакваше от съветник Мълисън. Реших, че той ще е идеалната изкупителна жертва. Благодарение на съревнованието, вече бе свързан с Грейв.

- А Грейв как реши, че си Мълисън? - попита тя, като запази спокойствие с огромно усилие на волята.

- Ще се изненадаш да научиш колко лесно хората виждат това, което искат да видят. Наметало, маска, хубави дрехи. Налапа кукичката като шаран.

„Богове. О, богове.“

- А онази нощ в склада? - продължи тя и повдигна вежда, като заинтригуван съзаклятник. - Защо наистина отвлече Каол?

- Трябваше да те откъсна от Нехемия. Когато поех стрелата в тялото си, знаех, че ще ми се довериш, ако ще и за малко. Извинявай за малко... грубите си методи. Професионално изкривяване, боя се.

Бе му се доверила и в резултат бе изгубила Нехемия и Каол. Бе се отдръпнала от приятелите си. Той бе сторил с нея това, което тя се страхуваше, че Роланд е постигнал с Дориан.

- А заплахата, която кралят получи за живота на Нехемия? - изкриви устни Селена. - Ти си я пуснал, нали? За да ми покажеш кои са истинските ми приятели. Да ми разкриеш на кого мога да се доверя...

- Риск. Калкулиран риск, като този в момента. Не знаех дали капитанът ще те предупреди, или не. Но се оказах прав.

- Но защо избра мен? Поласкана съм, наистина, но ти си умен - не можеше ли и сам да отгатнеш загадката?

- Понеже знам коя си всъщност, Селена - сведе глава Арчър. - Онази нощ, когато те отведоха в Ендовиер, Аробин ми каза истината.

Тя потисна болката от това поредно предателство.

- Имаме нужда от теб, за да успеем. Аз имам нужда от теб. Някои от членовете на съзаклятието вече ми се опълчват, оспорват водачеството ми. Мислят, че методите ми са прекомерно жестоки.

Това обясняваше кавгата с онзи младеж.

Той направи крачка към нея.

- Но ти... богове, в мига, в който те видях в „Уилоус“, разбрах, че сме родени един за друг. Нещата, които ще постигнем...

- Знам - отвърна тя и погледна в тези зелени очи, толкова ярки, че u напомняха за сиянието на портала. - Знам, Арчър. Знам.

Не видя кинжала, докато не го заби в него.

Но бе бърз - прекалено бърз - и се извъртя така, че острието потъна в рамото, вместо в сърцето му.

Той се отдръпна с изумителна скорост и изтръгна кинжала от хватката u. Тя изгуби равновесие и трябваше да се подпре на арката на портала, за да не падне. Окървавената u длан се хлъзна по камъка, а зеленикава светлина заблестя под пръстите u.

Един Знак на Уирда грейна, след което избледня.

Без да си даде време да погледне какво е направила, тя се хвърли с рев към него, като пусна Дамарис и извади два кинжала. Собственото му оръжие изникна след миг и той се олюля заплашително, когато Селена замахна към него.

- Ще те нарежа на малки парченца - изсъска тя, докато го обикаляше. Тогава обаче подът изтътна и нещо от портала изръмжа гърлено.

Лапичка изскимтя шумно и предупредително. Затича се към Селена и се бутна по глезените u, като я подканяше да побегне към стълбите. Празнотата в портала се размърда и се раздели, за да разкрие камениста пепелява земя. А след това от мъглата изникна фигура.

- Нехемия? - прошепна тя. Може би принцесата се бе върнала, за да помогне и за да обясни всичко.

Нещото, което излезе от портала обаче нямаше нищо общо с Нехемия.

Каол не можеше да заспи. Взираше се в завивката на леглото си, спомняше си завещанието на бюрото на Селена. Не можеше да спре да мисли за него. Бе се оставил да го изрита от покоите си, без да u каже какво означава то за него. Може би заслужаваше омразата u, но тя трябваше да знае, че той не иска парите u.

Трябваше да я види. За достатъчно дълго, че да u обясни.

Прокара пръст по белега на бузата си.

Шумът от стъпки в коридора го накара да стане от леглото. Когато някой затропа по вратата, той почти се бе облякъл. Човекът от другата страна успя да почука още веднъж, преди Каол да отвори вратата, с кинжал, скрит зад гърба си.

Той сведе острието в мига, в който видя мокрото от пот лице на Дориан, но не го прибра. Не и след като видя паниката в очите му и меча, който принцът стискаше.

Каол знаеше, че човек трябва да се доверява на инстинкта си. Не мислеше, че хората са оцелели толкова дълго, без да развият сетива, които да им подскажат кога нещо не е наред. Това не бе магия. Просто... шесто чувство.

И то каза на Каол всичко, още преди Дориан да си отвори устата.

- Къде? - попита направо капитанът на стражата.

- Спалнята u - отвърна Дориан.

- Разкажи ми всичко - заповяда Каол и се забърза из стаята си.

- Не знам, но мисля... че е в беда.

Каол вече си обличаше ризата и туниката, след което обу ботушите и взе меча.

- Каква беда?

- Ами такава, дето ме кара да идвам посред нощ точно при теб, а не при другите стражи!

Това можеше да означава всичко, но Каол разбираше, че Дориан е прекалено умен и прекалено наясно, че неподходящите думи могат да бъдат чути от не когото трябва. Усети напрежението в тялото му миг преди принцът да хукне и го хвана за туниката.

- Тичането - прошепна Каол - привлича нежелано внимание.

- Но аз вече изгубих прекалено много време, като дойдох тук - отвърна Дориан, обаче забави ход и се изравни с бързата, но спокойна крачка на Каол. С тази скорост щеше да им отнеме пет минути, докато стигнат до покоите u. Ако не ги забавеха.

- Някой ранен ли е? - попита тихо Каол, като се опита да запази дишането си спокойно, да остане съсредоточен.

- Не знам - отвърна Дориан.

- Не ми помагаш! - сопна се Каол. С всяка следваща крачка му бе по-трудно да удържа гнева си.

- Сънувах - отвърна Дориан толкова тихо, че само той можеше да го чуе, - че тя е в беда. Че може да си навреди ужасно. - Каол почти спря, но Дориан го каза с такава увереност... - Мислиш ли, че съм искал да дойда при теб? - каза, без да го поглежда.

Каол не отговори, но ускори крачка колкото може, без да привлича нежеланото внимание на слугите и стражите на пост. Когато стигнаха вратите на покоите u, усещаше как ударите на сърцето му отекват в цялото му тяло. Каол дори не почука и едва не отнесе вратата, когато нахлу вътре, следван по петите от престолонаследника.

Не почука и на вратата на спалнята u. Бравата обаче не помръдна. Вратата бе заключена.

Той я блъсна.

- Селена? - почти изръмжа името u. Потисна паниката, която се надигна в него, докато се ослушваше за следи от беда. - Селена!

Нищо.

Каол изчака още миг, преди да удари вратата с рамо. Веднъж. Втори път. Ключалката се строши, вратата се отвори, а зад нея се показа празната спалня.

- Богове! - възкликна Дориан.

Гобленът на стената бе отместен и разкриваше тайна врата, която водеше към тъмен каменен тунел.

Ето как бе излязла, за да убие Грейв!

Дориан изтегли меча от ножницата си.

- В съня ми казаха да намеря тази врата.

Принцът пристъпи напред, но Каол го спря с една ръка. По-късно щеше да мисли за пророческите му сънища. Много по-късно.

- Няма да слизаш долу.

- Върви по дяволите! - блеснаха очите на Дориан.

Вместо отговор от вътрешността на тунела долетя гърлено ръмжене, което завибрира в костите им. Последваха го човешки писък и пронизителен лай.

Без да мисли, Каол се затича към тунела.

Бе тъмно като в рог и капитанът едва не се преби, но Дориан, който тичаше зад него, бе взел свещ.

- Стой горе! - заповяда му Каол, докато продължаваше да се спуска. Ако имаше време, щеше да заключи Дориан в гардероба, вместо да подлага живота на престолонаследника, но...

Какво, по дяволите, бе изръмжало? Лаят му бе познат. Лапичка. И щом Лапичка бе долу...

- Бях изпратен тук - каза Дориан, като продължаваше да го следва. Каол прескачаше по две и три стъпала и почти не чу думите на принца. Дали писъкът не бе неин? Бе прозвучал като от мъж. Кой още можеше да е долу?

Синя светлина озари основата на стълбите. Какво бе това?

В следващия миг мощен рев разтърси древните камъни. Той не можеше да е излязъл от човешко гърло, нито от това на Лапичка. Но какво...

Така и не бяха открили създанието, което бе избивало шампионите. Убийствата просто бяха престанали. Но раните, които бе видял по труповете... Не. Селена трябваше да е жива!

„Моля ви“ - обърна се Каол към всички богове, които можеха да го чуят.

Озова се на площадката и намери три портала. Синята светлина идваше от този вдясно.

Двамата се затичаха натам. Как можеше такава огромна пещера да бъде забравена? И от колко време Селена бе знаела за нея?

Слязоха по витото стълбище. Засия нова зеленикава светлина. Когато завиха, видяха...

Просто не знаеше какво да гледа. Към дългия коридор, в който сияеше арка от зеленикави символи или към... света, който се виждаше от арката, разкрила земя на мъгла и скали.

Или към Арчър, който се бе свил на отсрещната стена и монотонно напяваше думи на някакъв странен език от книга, която бе отворил.

Или към проснатата на пода Селена.

Или към чудовището - високо жилаво създание, което определено не беше човек. Не и с тези ненормално дълги пръсти, завършващи с нокти, с бяла сбръчкана кожа или разтворена паст, която разкриваше зъби като на риба. Не и с млечнобелите нашарени със синкави вени очи.

Или към Лапичка, която стоеше настръхнала, ръмжеше и не пускаше чудовището да приближи стопанката му, макар да бе още съвсем младо кученце с голяма кървяща рана на задната лапа.

Каол прецени за секунди съществото, отбеляза си наум всеки негов детайл, а също и околния терен.

- Бягай! - изкрещя той на Дориан. А след това нападна чудовището.

49

Тя не си спомняше нищо, освен че бе замахнала два пъти с меча си, а после Лапичка бе полетяла към съществото. Гледката я бе разсеяла и демонът бе успял да преодолее защитите и. Дългите му бели пръсти я сграбчиха за косата и блъснаха главата и в стената.

После настана мрак.

Когато отвори очи с пулсиращо главоболие, се запита дали не е умряла и не се е събудила в ада. Видя Каол, който обикаляше демона. Кръв течеше и от двамата.

Тогава усети хладна ръце да докосват главата и врата и. Дориан се приведе над нея и каза:

- Селена!

Тя се помъчи да се изправи на крака. Главата я заболя още повече. Трябваше да помогне на Каол. Трябваше...

Чу разкъсване на плат и вик на болка. Погледна към Каол и видя как той се е хванал за нова рана на рамото, нанесена му от мръсните криви нокти. Съществото изрева. По челюстите му лъщеше слюнка, когато скочи отново към капитана.

Селена се опита да се изправи, но не бе достатъчно бърза.

За разлика от Дориан.

Нещо невидимо хвана съществото и го блъсна назад към стената, където то изпука силно. Богове. Дориан не просто владееше магия. Той разполагаше със сурова магия. Най-редкият и смъртоносен вид - чиста сила, която можеше да се оформя според желанията на притежателя си.

Съществото се сви, но после веднага се изправи и се хвърли към нея и Дориан. Принцът остана на място, протегнал ръка.

Млечнобелите очи гледаха лакомо.

Селена чу как порталът от другата страна хрущи от стъпките на още боси бели крака. Арчър започна да пее по-силно, а Каол отново нападна чудовището. То се втурна към него точно преди мечът му да удари и да се сблъска с дългите пръсти, които го принудиха да отстъпи отново.

- Трябва да затворим портала - хвана тя Дориан. - Той може да се затвори и сам, но колкото по-дълго остане отворен, толкова по-лоши неща ще дойдат от него.

- Но как?

- Не знам, аз... - Главата и се бе замаяла толкова много, че коленете и трепереха. Обърна се към Арчър, който стоеше от другата страна на коридора. Чудовището го разделяше от тях. - Дай ми книгата!

С един точен удар Каол рани демона в корема, но това не забави чудовището. Дори от разстояние вонята на черна кръв я блъсна в носа.

Селена видя как Арчър преценява всичко с разширени от ужас очи, изгубил ума и дума. Той се затича надолу по коридора и отнесе със себе си книгата - а с нея и едничкия им шанс да затворят портала.

Дориан не можа да се придвижи достатъчно бързо, за да попречи на красивия мъж да избяга с книгата, а и не посмя да го последва, не и с демона на пътя му. Селена, въпреки кървящото си чело, също се опита, но проклетникът бе прекалено бърз. Очите u се стрелнаха към Каол, който бе зает с чудовището. Дориан разбра, без да му казват, че тя не иска да изостави капитана.

- Аз ще го последвам... - отвори уста Дориан.

- Не! Този човек е опасен, а тунелите са истински лабиринт - простена тя.

Каол и изчадието започнаха да се обикалят един друг. Съществото започна бавно да отстъпва към входа на портала.

- Не мога да го затворя без книгата - оплака се тя. - Горе има и други, но аз...

- Тогава ще бягаме - изпъшка Дориан и я хвана за лакътя. - И ще се опитаме да намерим тези книги.

Той започна да я дърпа към себе си, макар да не смееше да свали поглед от Каол и съществото. Тя се олюля в ръцете му. Явно раната на главата u бе точно толкова лоша, колкото и изглеждаше. Нещо на врата u засия. Амулетът, за който бе казала, че е евтина имитация, блестеше като мъничка синя звезда.

- Вървете - каза им Каол, докато гледаше към чудовището пред себе си. - Веднага.

Селена се препъна в опит да тръгне към Каол, но Дориан я издърпа обратно.

- Не - успя да каже тя, но раната на главата u я накара да се отпусне в ръцете на Дориан. След като осъзна, че в момента може само да попречи на Каол, тя спря да се съпротивлява и остави Дориан да я отнесе нагоре по стълбите.

Каол знаеше, че не може да спечели тази битка. Най-добрият вариант бе да избяга с тях, да им пази гърба, докато стигнеха каменната врата далеч горе, а после да заключат съществото тук. Не бе сигурен обаче дали ще успее да стигне до стълбите. Чудовището бе успяло да блокира атаките му с такава лекота, че очевидно притежаваше някакъв странен интелект.

Поне Селена и Дориан бяха успели да стигнат стълбите. Можеше да приеме края си, ако това означаваше, че двамата ще оцелеят. Щеше да приеме мрака и спокойствието на смъртта.

Съществото се спря и позволи на Каол да си спечели още няколко крачки дистанция. Той отстъпи към долното стъпало.

Но тогава тя извика - една и съща дума отново и отново, докато Дориан се опитваше да я качи нагоре по стълбите.

Лапичка.

Каол погледна. Кученцето се бе свило в тъмната сянка до стената, а лапата u бе твърде зле ранена, за да избяга.

Съществото също я погледна.

Нямаше нищо - абсолютно нищо, - което да стори, когато изчадието се завъртя, хвана кученцето за раненото краче и го повлече към портала зад себе си.

Нямаше нищо, което да стори, освен да го последва

Писъкът на Селена отекна в коридора, когато Каол скочи от стълбите и се хвърли в мъгливия портал подир Лапичка.

Бе все едно не е познавала болката и страха досега. Нищо, което бе преживяла, не можеше да се сравни с чувството, което изпита, когато Каол мина през портала, за да спаси Лапичка.

Дориан бе напълно изненадан, когато Селена се извъртя и удари главата му в каменната стена толкова силно, че той падна на стълбите, а тя се освободи от хватката му.

Не се интересуваше от него, от нищо, освен от Лапичка и Каол, докато тичаше по последните няколко стъпала надолу и по коридора. Трябваше да ги спаси преди порталът да се затвори.

Тя премина за един удар на сърцето.

Когато видя Каол да пази кученцето с голи ръце, тъй като мечът му бе счупен от надвисналия над тях демон, не се поколеба и отприщи чудовището в самата себе си.

Каол я видя как идва с крайчеца на окото си. Видя древния меч в ръката и, страховитата ярост, изписана на лицето и.

В мига, в който тя мина през портала, нещо се промени. Все едно от лицето й се бе вдигнала мъгла. Чертите й станаха по-остри, стъпките й - по-дълги и грациозни. А ушите й се изостриха.

Съществото долови, че ще изгуби плячката си и нападна Каол за последно.

Отнесе го стена от син пламък.

Огънят избледня и разкри как чудовището се стоварва на земята и започва да се търкаля. Още преди да спре обаче, се изправи на крака и със същото движение нападна Селена.

Сега вече тя бе между тях с вдигнат меч. Извика и разкри удължени кучешки зъби. Звукът не бе като от човешко гърло. Не бе като нещо, което някога бе чувал.

Защото тя не беше човек, осъзна Каол. Все още застанал над Лапичка, той просто зяпна.

Тя не бе човек.

Селена бе елфа.

50

Разбра по адската болка, че промяната се е случила. Заля я веднага след като истинската u същност се разкри. Демонът нападна и тя потъна в силата, която внезапно я бе изпълнила. Магия, свирепа и неудържима, изскочи от нея и блъсна съществото, като го вдигна във въздуха. Пламък. Помнеше го отпреди години. Силата u винаги се проявяваше като някакъв пламък.

Можеше да надуши всичко, да види всичко. Сетивата u разкриваха всеки детайл, разкриха u, че този свят е сбъркан, че трябва да го напусне веднага.

Но нямаше да го направи преди да изведе Каол и Лапичка в безопасност.

Съществото спря да се търкаля и отново се изправи на крака. Селена застана между него и Каол. Демонът я подуши и приклекна, готов за атака.

Тя вдигна Дамарис и извика предизвикателство.

От мъглите се чуха ревове, които му отвърнаха. Един от тях бе нададен от съществото пред нея.

Тя погледна към Каол, който още стоеше приведен над Лапичка, и оголи зъби. Кучешките u зъби заблестяха на сивата светлина.

Каол я гледаше изумен. Можеше да надуши ужаса и страха му. Обикновената му човешка кръв. Магията придобиваше все по-голям контрол над нея. Бе неудържима, древна и изгаряща.

- Бягай! - изръмжа тя. Бе повече молба, отколкото заповед. Магията бе жива и искаше да излезе навън. Бе готова да нарани него така, както и онова същество. А порталът можеше да се затвори и да ги запечата тук завинаги.

Не изчака да види какво ще направи Каол. Съществото скочи към нея - петно от размазана бяла плът. Тя се втурна към него и удари безсмъртната си сила като с невидим юмрук. Магията се прояви като фонтан син пламък.

Съществото го избегна. Както и следващия удар. А после и по-следващия.

Селена развъртя Дамарис и съществото се приведе, преди да отскочи назад. Ревовете идваха от все по-близо. Чу хрущенето на чакъл зад себе си и разбра, че Каол бяга към портала.

Демонът започна да крачи. Тогава хрущенето спря. Това означаваше, че Каол е в своя свят и че е отвел Лапичка в безопасност.

Той бе в безопасност.

Но това нещо бе прекалено хитро и бързо. И неимоверно силно, въпреки тънките си крайници.

А ако дойдеха и други... Ако успееха да преминат през портала, преди той да се затвори...

Тогава магията u се надигна. Селена прецени разстоянието между тях и започна да отстъпва към портала. Тя нямаше почти никакъв контрол над силата, но имаше меч, свещен меч, изкован от елфите, способен да удържи магията.

И да я насочи.

Без да му мисли, тя съсредоточи цялата си сила в златния меч. Острието засия в червено, а по ръба му запращяха мълнии.

Когато надигна меча над главата си, създанието се напрегна, сякаш предугадило какво е намислила.. С боен вик, който разкъса мъглите, Селена заби Дамарис в земята.

Тя се разцепи, а мрежата от появилите се цепнатини тръгна към демона.

И тогава земята просто започна да пропада. Съществото хукна да бяга. Скоро Селена остана сама на малко парче твърда пръст до портала, а огромната цепнатина започна да расте пред нея.

Извади Дамарис от напуканата земя. Знаеше, че трябва да избяга - веднага. Но преди да успее да помръдне, преди да стигне портала, магията я удари толкова силно, че тя падна на колене. Изпита ужасна болка и в следващия миг се преобрази в тромавото си крехко смъртно тяло.

А после я сграбчиха силни ръце, ръце, които познаваше добре, и я измъкнаха през портала обратно към Ерилея, където магията u угасна като пламъка на свещ.

Дориан дойде тъкмо навреме, за да види как Каол измъква Селена от портала. Тя бе в съзнание, но се бе отпуснала в ръцете му, докато той я влачеше. Когато минаха границата, я пусна все едно е от огън. Селена се строполи задъхана на камъните.

Какво ли бе станало? Бе видял каменна земя отвъд портала, а сега имаше само малка издатина и огромен кратер. Бледото същество си бе отишло.

Селена се изправи на лакти. Цялата трепереше.

Главата на Дориан го болеше, но той успя да отиде при тях. В единия момент я бе носил, а в следващия тя го бе зашеметила. Но защо?

- Затвори го - каза u Каол. Лицето му бе изключително бледо и това подчертаваше кръвта по него. - Затвори го!

- Не мога - простена Селена. Дориан се опря на стената, за да не падне на колене от болката в главата си. Стигна до мястото пред портала, където се намираха те. Лапичка ближеше Селена.

- Ще продължат да прииждат - изпъшка Каол. Нещо не бе наред, осъзна Дориан. Нещо между тях се бе объркало. Каол не я докосваше, не u помагаше.

Ревът отвъд портала стана по-силен. Несъмнено съществата щяха да намерят начин да дойдат.

- Нямам сили... нямам с какво да затворя вратата. - Селена направи гримаса, след което погледна към Дориан. - Ти обаче имаш.

С крайчеца на окото си Селена видя как Каол се обръща с лице към Дориан. Тя се изправи на крака, а Лапичка отново застана между нея и портала и започна да ръмжи.

- Помогни ми - прошепна тя на принца. Част от енергията u се бе върнала.

Дориан дори не погледна към Каол, а пристъпи напред.

- Какво трябва да направя?

- Трябва ми кръвта ти. Мога да се справя с останалото. Или поне така се надявам.

Каол понечи да възрази. Селена го погледна с горчивина.

- Не се безпокой. Нужна е само дребна драскотина.

Дориан прибра меча в ножницата, нави ръкава си и извади кинжал. Ярка кръв бликна от драскотината.

- Откъде си се научила да отваряш портали? - изръмжа Каол.

- От една книга - отвърна тя. Не лъжеше. - Исках да говоря с Нехемия. - Настъпи тишина. Тежка и ужасна. - Но май без да искам промених един от символите -добави. - И показа Знака на Уирда, който бе размазала, този, който се бе променил. - Сочи не накъдето трябва. Това обаче може да затвори вратата. Ако имаме късмет.

Не им каза, че имаше сериозна опасност магията да не проработи. Защото нямаше други книги в покоите u и защото Арчър бе отнесъл „Ходещите мъртъвци“ със себе си. Бе u останала само запечатващата магия от библиотеката. Но нямаше начин -абсолютно никакъв начин - да остави този портал отворен и някой от тях да го пази. Порталът, рано или късно, щеше да се затвори сам, но тя нямаше представа кога. Още от изчадията можеха да изпълзят по всяко време. Затова щеше да опита това. Нямаше друг избор. Ако не проработеше, щеше да опита нещо друго.

„Ще проработи“ - каза си.

Дориан постави успокоително ръка на гърба u, когато тя потопи пръсти в кръвта му. Не осъзна колко ледени са ръцете u, докато кръвта му не стопли върховете на пръстите u. Изписа запечатващите Знаци един по един над символите, които сияеха в зелено. Дориан не я пусна. Само я приближи, когато тя залитна. Каол не каза нищо.

Краката u се подгънаха, но тя успя да покрие символите с кръвта на Дориан. Когато и последният символ угасна, познат рев отекна от прокълнатия свят. Мъглите, скалите и пропастта притъмняха, а после се превърнаха в познатия камък.

Селена се опита да успокои дишането си. Насочи цялото си внимание към това. Трябваше да продължи да диша. Така нямаше да полудее.

Дориан отпусна ръка и въздъхна, като най-накрая я пусна.

- Да вървим - каза Каол и взе Лапичка, която изскимтя от болка и го погледна предупредително.

- Мисля, че всички трябва да пийнем по едно - каза тихо Дориан, - а после да си изясним какво всъщност стана.

Селена обаче погледна надолу по коридора, към стълбите, по които бе избягал Арчър. Бе u странно, че са минали само няколко минути. Струваха u се като цял живот.

Но бяха минути... Дъхът u секна. Бе открила само един начин да избяга от замъка и бе сигурна къде е отишъл Арчър. След като знаеше какво е сторил с Нехемия, след като я бе оставил на това същество... Познатият гняв замени умората. Гняв, който изпепели всичко, точно така както Арчър бе успял да унищожи това, което тя обича.

- Не си го и помисляй - застана на пътя u Каол.

- Той е мой - извади Дамарис тя.

И преди Каол да успее да я хване, профуча надолу по стълбите.

51

Макар Селена да бе изгубила елфическите си сетива, можеше да се закълне, че надушва парфюма на Арчър, докато слизаше надолу към тунела. Надушваше и кръвта му.

Той бе съсипал всичко. Бе убил Нехемия, бе манипулирал и двете, бе използвал смъртта на принцесата, за да раздели Селена и Каол. И всичко това - в името на отмъщението...

Щеше да го нареже на парчета. Бавно.

Знам коя си - бе казал той. Не беше сигурна какво му е казал Аробин за наследството и, но Арчър нямаше представа колко силна е тъмната страна в нея, в какво чудовище можеше да се превърне, за да оправи нещата.

Чуваше пред себе си сподавени проклятия и звън на метал. Когато стигна канала, разбра какво е станало. Решетката бе спусната, а Арчър не бе успял да я отвори. Може би боговете все пак я бяха чули.

Селена се усмихна и извади два от кинжалите си.

Премина тунела. И двата бряга на малката река в прохода бяха празни. Слезе по-надолу и погледна към водата. Запита се дали не е опитал да се гмурне дълбоко под решетката.

Почувства присъствието му миг преди той да я нападне в гръб.

Пресрещна меча му с двата си кинжала и отстъпи назад, за да прецени ситуацията. Арчър се бе обучавал с асасините и по начина, по който въртеше меча, тя разбра, че не си бе губил времето по време на уроците.

Тя бе изтощена, а Арчър нападаше с пълните сили. Ръцете и потрепериха.

Замахна към гърлото и, но тя се приведе и на свой ред нападна. Бърз като мълния, той избегна удара, насочен към стомаха му.

- Убих я заради теб! - извика Арчър, докато тя търсеше пролука в защитата му. -Нехемия щеше да ни съсипе. Сега ти можеш да отваряш портали и без Ключовете. Помисли какво можеш да направиш, Селена. Мисли! Смъртта и бе необходима жертва за каузата. Трябва да се вдигнем срещу краля!

Тя направи лъжлив удар наляво, но той пресрещна атаката и.

- Бих предпочела да живея в сянката на краля пред свят, в който управляват хора като теб. Когато приключа тук, ще отида при приятелчетата ти и ще им върна услугата.

- Те не знаят нищо. Не знаят това, което знам аз - каза той, докато избягваше атаките и с влудяваща лекота. - Нехемия криеше нещо от теб. Не искаше да те замесва. Реших, че не желае да споделя силата си с теб. Но се питах точно защо. Какво още е можела да знае?

- Ако мислиш, че ще ти помогна, значи си наистина глупак - изсмя се тихо Селена.

- О, когато хората ми започнат да работят за теб, ще промениш мнението си. Рурк

Фаран бе мой клиент, преди да го убият. Помниш Фаран, нали? Той беше садист, обожаваше болката. Каза ми, че никога не се е забавлявал повече, отколкото когато е изтезавал Сам Кортланд.

Погледът u се замъгли от ярост. Почти забрави името си.

Арчър тръгна към реката, така че тя да се върне към стената. Така че да я промуши с острието на меча си. Селена обаче също познаваше този удар. Също го бе учила преди всичките тези години. Затова, когато той атакува, тя мина под острието и блъсна челюстта му с дръжката на кинжала си.

Той падна като камък и изтърва меча си. Селена застана над него, още преди тялото му да докосне земята, и опря острието на кинжала си в гърлото му.

- Моля те - изхриптя Арчър.

Тя притисна острието в кожата му. Запита се как може да го убие по-бавно.

- Моля те - продължи да се моли той, - правя това за свободата. Нашата свобода. Ние сме на една и съща страна.

С едно движение на ръката си можеше да пререже гърлото му. А можеше и да го осакати като Грейв. Или да го накълца така, както Грейв бе направил с Нехемия.

Усмихна се.

- Не си убийца - прошепна той.

- Напротив - измърка тя. Светлината на факлата затанцува по кинжала u. Запита се какво да прави с него.

- Нехемия не би го искала. Знаеш, че не би го искала.

Не искаше да го слуша, но това уцели десетката.

„Не се оставяй да бъдеш угасена“.

В тъмнината, която бе погълнала душата u, вече нямаше много светлина. Съвсем дребно пламъче мъждукаше и ставаше все по-малко и по-малко. Където и да бе Нехемия сега, тя знаеше това.

„Не се оставяй да бъдеш угасена.“

Селена усети как се отпуска, но остави кинжала си опрян в гърлото на Арчър, докато се изправяше.

- Ще се махнеш от Рифтхолд още тази нощ - нареди му тя - заедно с всичките си приятели.

- Благодаря ти - изпъшка Арчър, докато се изправяше.

- Разбера ли, че си в града на сутринта - обърна му гръб и се отправи към тунела, -ще те убия.

- Благодаря ти - повтори Арчър.

Продължи да върви, като се ослушваше дали няма да я нападне.

- Знаех, че си добра жена - каза той.

Селена спря и се обърна.

В очите му имаше триумф. Смяташе, че е спечелил. Че отново я е излъгал. Крачка след крачка, тя се върна при него със спокойствието на хищник.

Спря достатъчно близо, като че да го целуне. Той се усмихна колебливо.

- Не - каза тя, - не съм.

След това удари, прекалено бързо, за да му остави какъвто и да е шанс.

Очите му се изцъклиха, когато кинжалът u се заби в сърцето му.

Тялото му рухна в ръцете u. С едната си ръка тя го задържа изправен, а с другата завъртя кинжала.

- Но Нехемия беше - прошепна тя.

52

Каол видя как кръвта руква от устните на Арчър, след като Селена го пусна на каменния под. Погледна надолу към тялото. Последните u думи към него увиснаха във въздуха и накараха тръпки да полазят и без това настръхналия Каол. Тя притвори очи и отметна глава назад, поемайки си дълбоко въздух, все едно вдишваше от смъртта пред себе си и от пролятата кръв, подпечатала отмъщението u.

Бе пристигнал навреме, за да види как Арчър моли за живота си и изрича думите, които бяха станали последната му грешка. Каол размърда ботуша си върху стъпалото, за да я предупреди, че е тук. Каква ли част от елфическите си сетива бе запазила сега, когато изглеждаше като човек?

Кръвта на Арчър потече по тъмните камъни, а Селена отвори очи и се обърна бавно към Каол. Кръвта се бе просмукала в краищата на косата u и ги бе оцветила в яркочервено. А очите u... в тях нямаше нищо. Бе като куха. За миг се запита дали няма да убие и него - просто защото е видял тъмната истина за нея.

Тя премигна и студеният гняв изчезна от погледа u, заменен от безкрайни умора и печал. Сякаш невидима тежест накара раменете u да увиснат. Взе черната книга, която Арчър бе изпуснал на влажните камъни, но я остави да се изплъзне от пръстите u, все едно е някакъв парцал.

- Дължа ти обяснение - бе всичко, което каза.

Селена отказа на лечителката да я прегледа, докато не превързаха крачето на Лапичка. Оказа се само дълга, но дълбока драскотина. Селена държеше главата на кученцето в ръцете си, когато го принудиха да изпие водата с успокоителното. Дориан помогна, колкото можа, докато лечителят превързваше изпадналата в безсъзнание Лапичка върху масата на Селена. Каол се облегна на стената на стаята, скръстил ръце пред гърдите си. Не бе продумал нищо на Дориан, откакто бяха слезли по онзи коридор.

Младата лечителка не задаваше излишни въпроси. След като зашиха раната на Лапичка и я преместиха на леглото, Дориан накара Селена да превържат главата й. Тя обаче му отвърна да си гледа работата и заяви на лечителката, че ако не прегледа първо престолонаследника, ще докладва на краля. Дориан намръщен остави младата жена да почисти малката рана на слепоочието, която бе получил, когато Селена го зашемети. Предвид кървавите рани на Каол и Селена, се чувстваше нелепо, макар главата още да го болеше.

Лечителката приключи с него и се усмихна леко. И когато настана време да се реши кого да се прегледа следващ, започна дълъг спор с очи между Селена и Каол.

Най-накрая Каол поклати глава и седна на мястото, на което доскоро се бе намирал

Дориан. Бе целият в кръв и трябваше да свали ризата и туниката си, за да бъдат раните му почистени. Въпреки драскотините и ожулванията по ръцете и коленете му, лечителката отново не зададе никакви въпроси. Красивото u лице бе застинало в безизразна професионална маска.

Селена се обърна към Дориан и прошепна:

- Ще дойда в покоите ти, когато свърша тук.

С крайчеца на окото си видя как Каол се напряга. Дориан трябваше да потисне ревността си, когато осъзна, че му казват да си ходи. Капитанът ловко избягваше да ги гледа. Какво ли бе станало, докато бе лежал в безсъзнание? Какво се бе случило, след като бе убила Арчър?

- Хубаво - каза Дориан и благодари на лечителката за помощта.

Сега поне имаше време да преосмисли случилото се през последните няколко часа. И да се опита да скалъпи някакво обяснение на магията си за пред Каол.

Но още докато излизаше от стаята, част от него осъзна, че магията му - и самият той - са най-малкият им проблем. Още от онзи първи ден в Ендовиер, важното бяха те...

Селена нямаше нужда лечителката да й преглежда главата. Когато магията я бе завладяла, бе изцерила всичко. От раните u бяха останали само драскотини и кървави петна. И изтощение. Абсолютно изтощение.

- Ще се изкъпя - каза тя на Каол, с когото лечителката още се занимаваше.

Свали дрехите си и се изкъпа, като се търкаше, докато кожата не я заболя, и си изми косата два пъти. Облече си чисти туника и панталони, а след като среса мократа си коса Каол влезе в спалнята й и седна пред бюрото. Лечителката си бе отишла, той отново бе облякъл ризата си, а Селена можеше да види белите превръзки, прозиращи през скъсания черен плат.

Селена провери Лапичка, която все още спеше на леглото, и отиде до вратата на балкона. Погледна към нощното небе и остана там задълго в търсене на познато съзвездие - Елена, Господаря на Севера. След това си пое дълбоко въздух.

- Моята прабаба бе елфа - каза тя. - И въпреки че мама не можеше да приема животинска форма, както умеят елфите, по някакъв начин съм наследила от нея способността да преобразявам. Да приемам елфическа и човешка форма.

- И вече не можеш да го правиш?

Тя го погледна през рамо.

- Изгубих силата си, когато преди десет години магията спря да действа. Мисля, че това спаси живота ми. Като малка, когато бях ядосана или уплашена, не можех да контролирам промяната. Бях започнала да я овладявам, но все някога щях да се издам.

- Но в другия свят успя...

Тя се обърна към него и видя блясъка в очите му.

- Да. В другия свят магията все още съществува. И е точно толкова ужасна и всепомитаща, колкото си я спомням. - Тя застана до леглото. Разстоянието между двамата изглеждаше огромно. - Нямах никакъв контрол нито върху промяната, нито върху магията или върху себе си. Можех да нараня и теб, не само онова създание. -Тя притвори очи, а ръцете u потрепериха.

- Но ти успя да отвориш портал към друг свят. Как?

- Чрез книгите за Знаците на Уирда, които прочетох. В тях има заклинания за временни портали.

След което му разказа за тайния коридор, който бе открила по време на Самхейн, за гробницата и за заповедта на Елена да стане шампион. За това, което правеше Каин и за начина, по който го бе победила. За това как бе отворила портал да види Нехемия. Не му разказа за Ключовете, за краля и за нещата, което подозираше, че прави с Калтейн и Роланд.

Когато завърши, Каол отвърна:

- Щях да кажа, че си луда, ако кръвта на онова нещо не бе по мен и ако не бях стъпил лично в онзи свят.

- Нали разбираш, че ако някой разбере за това - каза уморено тя, - не само за заклинанията, но и каква съм, ще ме екзекутират?

- Кълна се, че няма да кажа нищо на никого - блеснаха очите му.

Тя прехапа устни, кимна и отново отиде до прозореца.

- Арчър ми каза, че той е поръчал убийството на Нехемия, понеже е заплашвала контрола над групата му. Той се е маскирал като съветник Мълисън и е наел Грейв. Отвлече те, за да ме подмами. Той е пуснал и анонимната заплаха за живота u. Понеже искаше да обвиня теб за смъртта u.

Каол изруга, но тя продължи да гледа към съзвездието през прозореца.

- Но макар да не си виновен - каза тихо, - аз все още...

Видя болката, изписана на лицето му.

- Все още ми нямаш доверие - довърши той.

Тя кимна. Разбра, че поне в това Арчър е спечелил, и го намрази още повече.

- Когато те видя - прошепна тя, - искам да те докосвам. Но станалото онази нощ... не знам дали ще мога да го забравя. - Видя, че от най-голямата драскотина на лицето му ще остане белег. - Съжалявам за това, което ти причиних.

Каол се изправи, като изкриви лице от болка, и отиде до нея.

- И двамата сбъркахме - каза той по начин, който накара сърцето u да прескочи един удар. Събра сили да се обърне към него и да го погледне в лицето.

- Как можеш да ме гледаш така, след като знаеш какво съм всъщност?

Пръстите му погалиха бузите u, сгряха замръзналата u кожа.

- Не ме интересува дали си елф, или асасин. Въпреки всичко аз те...

- Недей - отстъпи тя назад. - Не го казвай.

В момента не можеше да отвърне на чувствата му. Нямаше да е честно към никой от тях. Дори ако му простеше за това, че бе избрал краля пред Нехемия, пътят u към Ключовете щеше да я отведе безкрайно далеч, към място, в което не можеше да иска от него да я последва.

- Трябва да приготвя тялото на Арчър за краля - каза накрая тя. Преди той да успее да u отговори, взе Дамарис от мястото, където го бе оставила до вратата, и излезе в тунела.

Изчака да потъне достатъчно навътре, преди сълзите u да потекат.

Каол остана загледан в мястото, където бе отишла, и се запита дали не трябва да я последва в древния мрак. После обаче се сети за всичко, което му бе казала, за тайните, които му бе разкрила, и разбра, че му трябва време, за да ги осмисли.

Досещаше се, че не му е разкрила всичко. Бе му разказала нещата в най-общи детайли, а и оставаше проблемът с елфическата кръв. Никога не бе чувал някой да може да наследи силите си по този начин, но пък в днешно време никой не говореше за елфите. Това обясняваше древната песен.

Потупа главата на Лапичка и излезе от стаята. Коридорите бяха тихи и празни.

Имаше момент, в който съществото бе блъснато от невидима стена. Но бе невъзможно Дориан да има такава сила. Как беше възможно, след като магията на Селена бе изчезнала при завръщането u в този свят?

Селена бе елфа и имаше сили, които не може да контролира. Дори да не владееше изкуството на превъплъщението, ако някой разбереше каква е...

Това обясняваше и защо изпитва такъв ужас от краля, защо никога не споделя откъде идва и какво е преживяла. Да живее тук... това бе най-опасното място за нея или за който и да е елф.

Ако някой разбереше каква е, можеше да използва информацията срещу нея или направо да я убие. А Каол нямаше да може да направи нищо. Нямаше какво да излъже, не разполагаше с връзки, които да задейства. Колко ли време щеше да мине, преди някой да започне да рови в миналото u? Преди да докопа Аробин Хамел и да го измъчва, докато узнае истината?

Краката на Каол знаеха къде отива преди той да направи избора, да изработи плана. След минути потропа на една дървена врата.

Очите на баща му бяха сънени и се присвиха, когато го видя.

- Знаеш ли кое време е?

Не знаеше и не го интересуваше. Каол влезе в стаята и затвори вратата, като се огледа, за да види дали наоколо няма други хора.

- Трябва да те помоля нещо, но преди да го сторя, обещай ми, че няма да ми задаваш въпроси.

Баща му го погледна развеселено, след което скръсти ръце.

- Хубаво. Няма да задавам въпроси.

Небето отвъд прозореца започна да се оцветява в тъмносиньо.

- Мисля, че трябва да изпратим кралския шампион до Вендлин, за да ликвидира владетелите им.

Баща му повдигна вежди, а Каол продължи:

- Воюваме с тях вече две години и още не сме пробили военноморските им защити. Но ако кралят им и синът му бъдат елиминирани, ще имаме шанс да ги завладеем в хаоса. Особено ако кралският шампион докопа защитните планове на флота им. -Пое си дълбоко въздух, за да запази тона си равен. - Искам да представя идеята пред краля тази сутрин и те моля да ме подкрепиш.

Защото Дориан никога нямаше да се съгласи, не и без да знае коя е Селена. А Каол не можеше да разкрие тайната никому, дори на него. За толкова драстична идея обаче му трябваше стабилна политическа подкрепа.

- Амбициозен и безпощаден план - усмихна се баща му. - Ако подкрепя идеята и убедя съюзниците си в Съвета също да гласуват за нея, какво мога да очаквам в замяна?

От начина, по който очите му заблестяха, разбра, че баща му вече е отгатнал отговора.

- Тогава ще се върна в Аниел с теб - рече Каол. - Ще напусна поста на капитан и... ще се върна у дома.

Там не бе неговият дом, но ако това му позволеше да изкара Селена от страната... А и Вендлин бе последната крепост на елфите, единственото място в Ерилея, където щеше наистина да се намира в безопасност.

Каквато и надежда да бе имал за бъдещето им, тя си бе отишла. Селена все още чувстваше нещо към него, бе си го признала, но никога нямаше да му се довери. Винаги щеше да го мрази заради това, което е направил.

Той обаче можеше да го стори за нея. Дори никога повече да не я видеше, дори тя да напуснеше поста си на кралски шампион и да останеше завинаги във Вендлин, ако бе в безопасност... бе готов да продаде душата си, за да я спаси.

- Считай го за сторено - блеснаха очите на баща му.

53

Когато Селена разказа на Дориан историята, която бе разказала и на Каол - макар и в доста по-сбит вариант, - той тежко въздъхна и се отпусна на леглото си.

- Звучи като приключение от книга - отвърна той, загледан в тавана.

Тя седна от другата страна на леглото.

- Повярвай ми. По едно време и аз мислех, че полудявам.

- Значи наистина си отворила портал към друг свят с тези Знаци?

Тя кимна.

- А пък ти изблъска онова чудовище, сякаш бе листо на вятъра. - Не бе забравила това. И за миг не бе забравила какво означава тази сурова сила за него.

- Беше просто късмет. Не мога да контролирам силите си.

Тя се загледа в него - в нейния умен мил принц.

- В гробницата - отвърна му - има някой, който... би могъл да ти помогне със съвет. И информация за това каква точно сила си наследил.

И понеже не знаеше как точно да му представи Морт, просто каза:

- Някой ден може да слезем и да го видим.

- А той...

- Ще видиш, когато стигнем там, стига да благоволи да разговаря с теб. Може и да не те хареса, поне не веднага.

След малко Дориан се протегна и целуна леко ръката и. В жеста нямаше нищо романтично - бе просто знак на благодарност.

- Макар нещата между нас вече да стоят различно, думите, които ти казах след дуела с Каин, още важат. Винаги ще съм благодарен за това, че се появи в живота ми.

Гърлото и се сви и тя стисна ръката му.

Нехемия бе мечтала за двор, който може да промени света, в който честта и лоялността се ценят повече от сляпото подчинение на силата. Когато Нехемия загина, Селена бе помислила, че тази мечта е умряла с нея.

Но докато гледаше усмихнатия Дориан, един принц, който бе умен, добър и чувствителен, който вдъхновяваше добри хора като Каол да му служат...

Селена се запита дали невъзможната и отчаяна мечта на Нехемия за такъв двор все пак не може и да се сбъдне.

Истинският въпрос бе дали бащата знаеше каква заплаха за него представлява собственият му син.

Кралят на Адарлан бе доволен от капитана. Планът бе безпощаден и дързък. Щеше да изпрати послание не само на Вендлин, но и на всички други негови противници.

Ембаргото между двете държави означаваше, че Вендлин отказва да допусне мъже от Адарлан в границите си. Но жени и деца, които търсят убежище, все още можеха да влязат. Бе считал за невъзможно да изпрати някого там.

Но шампионът...

Кралят погледна към съвещателната маса, където капитанът очакваше решението му. Бащата на Уестфол и още четирима благородници бяха подкрепили предложението. Това също показваше неподозирано лукавство от страна на капитана. Бе довел съюзници на срещата.

Дориан обаче гледаше изумен Уестфол, който явно смяташе, че принцът няма да подкрепи решението му. Бе жалко, че не Каол е негов наследник. Той имаше бистър ум и не се колебаеше да стори това, което е необходимо. Дориан все още не притежаваше такава решителност.

Освен това така кралят щеше да разкара асасина от сина си. Той вярваше, че момичето върши съвестно работата си, но не искаше да се навърта около Дориан.

Бе му донесла главата на Арчър Фин тази сутрин, не закъсня с нито ден и обясни какво е открила: че Арчър е отговорен за смъртта на Нехемия заради съвместното им участие в тайно общество предатели. Не бе изненадан, че Нехемия е забъркана в нещо такова.

Но какво щеше да каже асасинът за това пътуване?

- Призови шампиона - нареди той. В настъпилата тишина съветниците си кимнаха, а синът му се опита да погледне Уестфол в очите. Капитанът обаче не срещна погледа му.

Кралят се усмихна леко и завъртя черния пръстен на ръката си. Колко жалко, че Перингтън не бе тук да види това. Той се занимаваше с бунта на робите в Калакула -новина толкова тайна, че дори вестоносците се бяха простили с живота си. Херцогът щеше да е доволен от днешния обрат на събитията. Кралят обаче искаше Перингтън да е до него и по други причини - за да му помогне да разбере кой е отварял портал миналата нощ.

Бе го усетил в съня си. Внезапна промяна в света. Бе отворен само за няколко минути, след което някой го затвори. Каин си бе отишъл. Кой друг в замъка притежаваше подобно знание и такава сила? Дали не бе убиецът на Баба Жълтонога?

Той постави ръка на меча си Нотунг.

Тяло не бе намерено, но така и не се хвана на приказките, че Жълтонога просто е изчезнала. Сутринта след като това се случи бе огледал съсипания u фургон. Бе видял петната тъмна кръв по дървения под.

Жълтонога бе кралица на своя народ, една от трите свирепи фракции, които преди петстотин години бяха унищожили рода Крочан. С радост бяха унищожили мъдростта, трупана от това семейство по време на справедливото им управление, продължило хиляда години. Бе я поканил на карнавала тук, за да се срещне с нея, да си купи от огледалата u и да разбере какво е останало от Алианса на Железните зъби, който някога бе разкъсал Вещерското кралство.

Но преди да научи нещо полезно от нея, тя умря. Дразнеше се, че не знае как. Някой бе пролял кръвта u в замъка му. Други можеха да му потърсят сметка за това. Ако дойдеха обаче, щеше да бъде готов.

В сенките на Ферианската падина отглеждаше нови зверове за армията си. А уивърните имаха нужда от ездачи.

Вратите на съвещателната зала се отвориха. Асасинът влезе вътре, изправила надменно рамене както винаги. Тя хладно огледа помещението, преди да спре на няколко крачки от масата и да се поклони ниско.

- Ваше Величество ме е призовал?

Остана със сведен поглед както винаги. Освен в онзи прекрасен ден, когато бе дошла и бе изпържила Мълисън. Част от него съжаляваше, че сега трябва да освободи онзи сополанко.

- Твоят спътник капитан Уестфол има необичайна идея - каза кралят и махна с ръка към Каол. - Защо не я споделите, капитане?

Капитанът се размърда в стола си, след което се изправи и се обърна към нея.

- Предлагам да заминеш за Вендлин, за да убиеш краля им и наследника му. Докато си там, ще отмъкнеш и плановете на флотата им за отбрана, така че когато страната потъне в хаос, ще знаем как да избегнем защитните им рифове и да ги завладеем.

Асасинът го изгледа, без да каже нищо, а кралят забеляза, че синът му е вбесен. Жестоката усмивка озари лицето и.

- За мен ще бъде чест да служа на короната по този начин.

Така и не бе научил нищо за символа, който бе засиял на челото и по време на онзи дуел. Знакът на Уирда бе неразгадаем. Можеше да означава „безименен“, „неназован“ или дори „анонимен“. Но боговете му бяха свидетели, че работата я зарадва. Личеше си по ужасната и усмивка.

- Това ще ни бъде забавно - каза кралят. - След няколко месеца във Вендлин ще има бал по случай слънцестоенето. Ще изпратим силно послание, ако на най-големия им празник кралят и синът му срещнат края си под носа на собствения им двор.

Макар капитанът да се размърда неспокойно от неочакваната промяна в плана, асасинът се усмихна отново. Цялото и тяло излъчваше злокобна наслада. От каква ли адска дупка бе изпълзяла, щом това и доставяше такова удоволствие?

- Брилянтна идея, Ваше Величество.

- Значи е решено - каза кралят, а останалите го погледнаха. - Заминаваш утре.

- Но - възрази синът му - ще и трябва време, за да научи езика на Вендлин, обичаите им...

- Пътят е две седмици по море - каза той, - а после ще трябва да съумее да проникне в замъка навреме за бала. Ще си вземе необходимите материали и ще учи по пътя.

Тя леко се намръщи, но само сведе глава. Капитанът все още стоеше, по-скован от обичайното. А синът му ги гледаше толкова гневно, че кралят се запита дали няма да избухне.

Не се интересуваше от техните младежки вълнения, не и след като му бе предложен такъв брилянтен план. Трябваше да изпрати незабавно ездачи към Ферианската падина и Мъртвите острови, за да може генерал Нарок да подготви легиона. Не смяташе да допуска грешки, след като му се отваряше такъв шанс да завладее Вендлин.

Това щеше да е перфектната възможност да изпита някои от оръжията, които бе подготвял тайно последните няколко години.

Утре.

Заминаваше утре.

И идеята бе на Каол? Но защо? Искаше отговори, искаше да разбере какво си е мислил, когато му е хрумнал този план. Не му бе казала истината за заплахите на краля - че ще екзекутират Каол, ако тя не се върне от някоя мисия. Ако се провали. Можеше да инсценира смъртта на разни дребни благородници и търговци, но не и на краля и принца на Вендлин!

Как да намери изход от тази ситуация?

Продължи да крачи напред-назад, като знаеше, че Каол няма да се е прибрал в покоите си. Затова отиде до гробницата, колкото да се намира на работа.

Очакваше Морт да u чете конско за портала - което той, естествено, направи, - но не очакваше Елена да я чака в гробницата.

- Значи сега събираш сили да ми се явиш, но снощи не можа да помогнеш за портала.

Тя изгледа намръщената кралица и отново започна да крачи напред-назад.

- Не можех - каза Елена. - Дори сега това посещение изсмуква силите ми по-бързо, отколкото трябва.

- Не мога да отида във Вендлин - намръщи се Селена. - Просто не мога. Каол знае какво правя за теб. Защо ще ме кара да ходя там?

- Поеми си въздух - каза тихо Елена.

- Това съсипва и твоите планове - погледна я накриво асасинът. - Ако съм във Вендлин, не мога да търся Ключовете или да наглеждам краля. А дори и да се престоря, че отивам, и вместо това да започна да ровя из този континент, кралят бързо ще разбере, че не съм там, където трябва да бъда.

- Ако си във Вендлин - скръсти ръце Елена, - ще си близо до Доранел. Затова капитанът те праща там.

Селена се изсмя. Ох, в каква каша я бе забъркал само!

- Иска да се скрия при елфите и никога повече да не се върна в Адарлан? Няма как да стане. Не само ще го убият, но и Ключовете...

- Утре ще отпътуваш за Вендлин - заблестяха очите на Елена. - Засега трябва да забравиш за Ключовете и краля. Иди във Вендлин и стори това, което трябва да бъде сторено.

- Ти ли му подшушна тази идея?

- Не. Капитанът се опитва да те спаси по единствения възможен според него начин.

Селена поклати глава и се загледа към слънчевата светлина, която се процеждаше в гробницата.

- Кога ще спреш да ми заповядваш?

- Когато спреш да бягаш от миналото си - разсмя се тихо Елена.

Селена завъртя очи, но раменете u увиснаха. Прониза я болезнен спомен.

- Когато говорих с Нехемия, тя каза, че е знаела съдбата си. Че я е приела. Че така е щяла да задвижи нещата. Мислиш ли, че е манипулирала Арчър да...

Не можеше дори да довърши думите си, да си представи ужасната истина, че Нехемия сама е организирала смъртта си, със знанието, че може да промени света -и самата Селена - повече мъртва, отколкото като жива.

Една студена и слаба ръка хвана нейната.

- Не мисли за това. Станалото не може да промени нещото, което трябва да направиш утре. Да отпътуваш.

И макар Селена да разбра истината от това, което Елена отказа да u каже, тя се подчини на кралицата. Щеше да има време да изследва истината от всичките u страни. Но сега, точно сега...

Селена погледна към светлината, която огряваше гробницата. Толкова малко светлина, която да удържа мрака...

- Значи към Вендлин.

Елена се усмихна мрачно и стисна ръката u.

- Да. Към Вендлин.

54

Когато срещата на Съвета свърши, Каол се постара да не гледа към баща си, който го бе наблюдавал внимателно, докато обявяваше плана си, или към Дориан, който видимо се чувстваше предаден по време на срещата. Опита се да се върне към казармите, но не бе изненадан, когато някой го хвана за рамото и го завъртя към себе си.

- Вендлин? - изръмжа Дориан.

Каол запази неутрално изражение на лицето си.

- Предвид факта, че може да отваря портали като този снощи, ми се струва необходимо да напусне замъка за известно време. Заради всички нас.

Дориан не биваше да узнава истината.

- Никога няма да ти прости, че я отпращаш така, и то за да унищожи цяла държава. И толкова публично, направи истински спектакъл. Да не си полудял?

- Не искам да ми прощава. Просто не желая да се тревожа, че ще я намеря сред орда извънземни уроди, понеже u е мъчно за приятелката и.

Мразеше се за всяка лъжа, която изрича, но Дориан се хвана, а очите му заблестяха от гняв. Това бе другата жертва. Ако Дориан го намразеше и не искаше да го вижда, щеше да му е много по-лесно да се върне в Аниел.

- Ако нещо u се случи във Вендлин - изръмжа принцът, като отказа да отстъпи, -ще те накарам да съжаляваш за деня, в който си се родил.

Каол бе сигурен, че ако нещо u се случи, и сам ще съжалява до края на дните си. Но вместо това каза:

- Някой от нас трябва да порасне, Дориан.

След което се отдалечи.

Дориан не го последва.

Зората тъкмо бе настъпила, когато Селена пристигна на гроба на Нехемия. Последният от зимните снегове се бе стопил и бе разкрил света гол и тъмен, застинал в очакване на пролетта.

След няколко часа щеше да плава през океана.

Коленичи върху влажната земя и склони глава пред гроба. А след това изрече това, което бе искала да каже на Нехемия снощи. Думи, които нямаше да се променят, независимо каква бе истината за смъртта на принцесата.

- Искам да знаеш - прошепна тя на вятъра, на земята, на тялото под нея, - че беше права. Наистина съм страхливка. Бягах толкова дълго, че бях забравила какво е да се изправиш и да се биеш.

Тя се поклони по-ниско и опря чело в земята.

- Но ти обещавам - прошепна на пръстта, - обещавам ти, че ще го спра. Че няма да забравя, нито да простя това, което ти направиха. Обещавам ти, че ще освободя Ейлве. Че ще върна короната на баща ти.

Тя се изправи, извади кинжал от джоба си и поряза дланта си. Кръвта потече, рубиненочервена на фона на златната зора, и покапа от ръката u преди да стигне до пръстта.

- Кълна се - прошепна отново тя - в името си, в живота си, дори в смъртта си, че Ейлве отново ще бъде свободен.

Тя остави кръвта да напои земята и да пренесе думите u до отвъдния свят, в който Нехемия най-после бе в безопасност. Оттук нататък никоя друга клетва освен тази нямаше значение.

„Никога няма да простя, нито да забравя.“

Не знаеше как ще го направи, нито колко време ще u отнеме, но щеше да довърши това, което Нехемия бе започнала.

Часът бе ударил.

55

Счупената ключалка на вратата към спалнята на Селена още не бе оправена, когато Дориан се появи след закуска с купчина книги в ръце. Тя бе пред леглото си и натъпкваше дрехите си в голям кожен куфар.

Чу го още от коридора.

Кученцето скочи към него и размаха опашка, а Дориан остави книгите на бюрото, преди да коленичи на плюшения килим. Погали Лапичка по главата и u позволи да го близне няколко пъти.

- Лечителката каза, че лапата u ще се оправи - заяви Селена, като все още гледаше към куфара. Лявата u ръка бе превързана. Това бе рана, която не бе забелязал снощи. - Тръгна си преди минути.

- Чудесно - каза Дориан и се изправи. Тя бе облечена с плътна туника, панталони и дебело наметало. Кафявите u ботуши бяха яки и удобни, и далеч не толкова биещи на очи, колкото обичайното u облекло. Дрехи за път. - Нима смяташе да си тръгнеш, без да се сбогуваш?

- Мислех, че така ще е по-лесно - отвърна тя. След два часа щеше да плава към Вендлин, земя на митове и чудовища, кралство на мечти и кошмари, превърнали се в реалност.

- Този план е безумен - приближи към нея Дориан. - Не трябва да тръгваш. Мога да убедя баща ми да опита нещо друго. Ако те хванат във Вендлин...

- Няма.

- Там няма как да ти помогна - постави ръка на куфара Дориан. - Ако те хванат, ако те ранят, няма да можем да направим нищо. Ще си съвсем сама.

- Ще съм си много добре.

- Но аз няма да бъда. Всеки ден, в който те няма, ще се чудя какво става. Няма... никога няма да те забравя. Дори за час.

Селена преглътна - единственият знак за емоция, който си позволи да покаже - и погледна към кученцето, което ги чакаше на килима.

- Ти... - Той видя как тя отново преглъща, преди да срещне погледа u. Очите му засияха в златно на утринното слънце. - Ще се грижиш ли за нея, докато ме няма?

Той стисна ръката u.

- Все едно е моя. Дори ще я пусна да спи в леглото ми.

Тя го дари с лека усмивка и той почувства, че всеки по-ярък знак на емоция ще го накара да изгуби самоконтрол.

- Надявам се да нямаш нищо против, но ми трябва място, където да си оставя книгите. Твоите покои... може и да са по-безопасни от моите.

Тя погледна към бюрото, но за негово облекчение не отиде до него. Книгите, които бе донесъл, щяха само да доведат до нови въпроси. Родословия, кралски хроники, всичко за това как и защо той притежава магия.

- Разбира се - каза простичко Селена. - Мисля, че „Ходещите мъртъвци“ все още се мотае някъде тук. Може би ще се радва да си има компания.

Дориан щеше да се усмихне, ако това не беше ужасяващо вярно.

- Ще те оставя да си прибереш дрехите. Има среща на Съвета по същото време, в което тръгва кораба - каза той, като се помъчи да сподави болката в гърдите си. Това бе лъжа, и то не много убедителна. Не искаше обаче да е на пристанището, не и когато знаеше, че някой друг ще иска да се сбогува с нея там. - Така че.. предполагам, че сега е моментът да си кажем довиждане. - Не знаеше дали му е позволено да я прегръща, затова прибра ръце в джобовете си и се усмихна. - Пази се.

Леко кимване.

Вече бяха приятели и той знаеше, че физическите граници между тях са се променили... но въпреки това се обърна, за да не види Селена разочарованието на лицето му. Успя да направи две крачки, преди тя да заговори. Думите u бяха тихи, но го трогнаха.

- Благодаря ти за всичко, което направи за мен, Дориан. Че си мой приятел. Че не си като другите.

Той спря и се извърна към нея. Тя остана с вирната брадичка, но очите u сияеха.

- Ще се върна - обеща тихо. - Ще се върна за теб.

И той знаеше, че има много неща, които не му казва, че зад тези думи се крие някакво по-голямо значение.

Дориан обаче u повярва.

Пристанището бе пълно с моряци, роби и работници, които качваха и сваляха товарите от корабите. Денят бе топъл и ветровит, идващата пролет се усещаше във въздуха, а по небето нямаше нито едно облаче. Бе отличен ден за отплаване.

Селена застана пред кораба, с който щеше да измине първия етап от пътуването си. Щеше да стигне до предварително уговорено място, където кораб от Вендлин щеше да я вземе заедно с бегълците, мъчещи се да излязат от сянката на Адарланската империя. Повечето от жените, които щяха да отплават, вече бяха в трюма. Тя размърда пръстите на превързаната си ръка и направи гримаса от тъпата болка, която усети в дланта си.

Почти не бе спала тази нощ, като вместо това се гушкаше с Лапичка. Да се сбогува с кученцето бе като да се раздели с късче от сърцето си, но крачето му още не бе оздравяло напълно, за да рискува с пътуване до Вендлин.

Не бе искала да види Каол и не се бе сбогувала с него. Имаше да му зададе толкова много въпроси, че u бе по-лесно изобщо да не го пита нищо. Не бе ли знаел в какъв невероятен капан я поставя?

Капитанът на кораба даде сигнал, че след пет минути вдигат котва. Моряците започнаха да се подготвят да напуснат пристанището и да отплават надолу по Ейвъри, а после и в големия океан.

Към Вендлин.

Тя преглътна.

„Стори това, което трябва да бъде сторено“ - бе наредила Елена. Наистина ли трябваше да убие кралското семейство във Вендлин, или тя имаше предвид нещо друго?

Соленият въздух разроши косите u и тя пристъпи напред. Тогава обаче някой се появи от сенките, хвърляни по доковете от сградите.

- Чакай - каза Каол.

Той приближи и Селена замръзна. Тя дори не помръдна, когато застанаха лице в лице.

- Нали знаеш защо направих това? - попита тихо той.

Тя кимна, но каза:

- Трябва да се върна.

- Не - каза той и очите му заблестяха. - Ти...

- Чуй ме.

Имаше пет минути. Не можеше да му обясни всичко и да му каже, че кралят ще го убие, ако тя не се върне. Това знание можеше да е фатално за него. А дори и Каол да избягаше, кралят бе заплашил и семейството на Нехемия.

Знаеше обаче, че Каол се опитва да я защити. И не можеше да го остави в пълно неведение. Ако нещо u се случеше във Вендлин, ако загинеше...

- Чуй внимателно това, което ще ти кажа.

Той вдигна вежди. Тя обаче не си даде време да помисли и да прецени дали решението u е правилно.

Колкото се може по-накратко му разказа за Ключовете на Уирда, за Портите и за Баба Жълтонога. За документите, които бе намерила в гробницата. За загадката на трите Ключа. А накрая и за това, че кралят притежава поне един от тях. И че в библиотеката има запечатано мъртво създание. Че никога не бива да отваря вратата към катакомбите. И че Роланд и Калтейн може да са част от някакъв по-голям и смъртоносен план.

След като разкри ужасната истина, тя свали Окото на Елена и го постави в дланта му.

- Никога не го сваляй. То ще те пази от зли сили.

Той поклати глава, пребледнял като смъртник.

- Селена, не мога.

- Не ме интересува дали ще търсиш Ключовете, но някой трябва да знае за тях. Някой освен мен. Всички доказателства са в гробницата.

- Селена - хвана я Каол за ръката.

- Чуй ме! - повтори тя. - Ако не бе убедил краля да ме отпрати, щяхме някак да... ги разгадаем заедно. Но сега...

- Две минути - извика капитанът на кораба. Каол просто се взираше в нея. В очите му имаше толкова тъга и страх, че думите u изневериха.

Тогава тя направи най-безразсъдното нещо в живота си. Застана на пръсти и му прошепна думите на ухо. Думите, които щяха да го накарат да разбере защо това е толкова важно за нея, защо бе обещала, че ще се върне. Щеше да я мрази заради тях, щом разбереше.

- Какво означава това? - попита той.

- Сам ще се сетиш - усмихна се тъжно Селена. - И когато го направиш... - Поклати глава. Знаеше, че не бива да го казва, но го стори. - Помни, че това няма значение за мен. Никога не е имало значение, когато става дума за теб. Пак бих избрала теб. Винаги ще избирам теб.

- Моля те... моля те, кажи ми какво означава това.

Време обаче нямаше. Тя поклати глава и отстъпи назад. Каол направи крачка към нея. И след това каза.

- Обичам те.

Тя сподави хлипа в гърлото си.

- Съжалявам - каза тя. Надяваше се да си спомни тези думи по-късно, когато разбереше всичко.

Събра сили да се раздвижи. Пое си дълбоко въздух и след един последен поглед към Каол се качи по подвижния мост. Не забеляза хората на борда, а остави багажа си и застана на перилата.

Погледна надолу към пристанището и видя, че Каол още стои там, докато прибираха подвижния мост.

Капитанът на кораба нареди отплаване. Моряците се разбързаха, въжетата бяха развързани, прехвърлени и наново завързани. Корабът тръгна напред. А тя стисна перилата толкова силно, че дланите я заболяха.

Корабът тръгна, а Каол - мъжът, когото мразеше и обичаше толкова много, че почти не можеше да мисли, когато той е наоколо - само я изпрати с поглед.

Течението пое кораба и градът се отдалечи. Океанският бриз скоро охлади врата и, но тя не спря да гледа към Каол, дори когато стъкленият замък се превърна в далечна искрица. Дори когато около нея бе вече само бляскавият океан. Дори когато слънцето се скри зад хоризонта и над нея се появиха звезди.

Чак когато клепачите и натежаха и се олюля, Селена спря да мисли за Каол.

Усети мириса на сол, но той не бе като този от Ендовиер. Вятърът разроши косите и.

Селена въздъхна, обърна гръб на Адарлан и отплава към Вендлин.

56

Каол не разбра какво му бе казала - онези думи, които бе прошепнала в ухото му. Беше дата. Но без година. Само ден и месец - дата, която бе отминала преди много седмици. Това бе денят, в който Селена бе излязла от града. Денят, в който се бе пречупила в Ендовиер. Денят, в който родителите u бяха загинали.

Каол остана на пристанището много след като корабът отплава. Гледаше платната му, които ставаха все по-малки и по-малки, и се чудеше за датата. Защо му бе разкрила всичко за онези... онези Ключове, а бе оставила загатването толкова неясно? Какво можеше да е по-важно от ужасната истина за краля, на когото той служеше?

Ключовете на Уирда, макар да го ужасяваха, звучаха логично. Обясняваха всичко. Огромната сила на краля, пътешествията, които завършваха със смъртта на всичките му спътници, как Каин бе станал толкова силен. Дори онзи път, когато Каол бе погледнал към Перингтън и бе видял как очите му потъмняват... Но какъв избор му бе оставила, когато му разкри това? И какво можеше да направи от Аниел?

Освен ако не успееше да се измъкне от клетвата си. Все пак не бе казал кога ще се върне в Аниел. Щеше да помисли за това утре. А сега...

Когато Каол се прибра в замъка, отиде до покоите u и прегледа документите на бюрото u. За тази дата нямаше нищо. Бе проверил завещанието u, но то бе подписано преди няколко дни. Тишината и празнотата на покоите u заплашваха да го погълнат. Канеше се да излезе, когато забеляза купчина книги, скрити в сенките на бюрото u.

Родословия и безброй кралски хроники. За какво бе домъкнала тези книги тук? Не ги бе видял снощи. Да не би да бяха някаква следа? Застанал пред бюрото, той извади кралските хроники - всички от последните осемнайсет години - и ги прелисти една по една. Нищо.

Попадна на хроника отпреди десет години. Бе по-дебела от останалите - както и трябваше да бъде, предвид събитията, случили се тогава. Но когато видя какво е написано на датата, която Селена му бе казала, всичко замръзна.

Тази сутрин крал Орлон Галантиус, неговият племенник и наследник Рое Галантиус и съпругата на Рои Евалин бяха намерени убити. Орлон е бил убит в леглото си в кралския дворец на Оринт, а Рои и Евалин - в имението си край река Флорин. Съдбата на тяхната дъщеря Елин остава неизвестна.

Каол взе първата книга, тази с кралските родове на Адарлан и Терасен. Дали Селена не се опитваше да му каже истината за това, което се бе случило онази нощ? Или че по някакъв начин знае къде може да се крие изгубената принцеса Елин? Че е била там, когато всичко това се е случило?

Прелисти страниците и прегледа родословията, които вече бе чел. Тогава обаче се спомни нещо за името Евалин Ашивер. Ашивер.

Евалин бе дошла от Вендлин - тя бе принцеса от кралския двор там. С треперещи ръце той извади книгата, съдържаща кралското родословно дърво на Вендлин.

В края на последната страница бе написано името на Елин Ашивер Галантиус, а над него - това на майка u Евалин. Родословното дърво обаче проследяваше само жените. Жените, а не мъжете, защото...

Две места над името на Евалин бе написано името Маб. Прабабата на Елин бе една от трите сестри елфически кралици - Майев, Мора и Маб. Маб, най-младата и красивата, след смъртта си бе обожествена и днес бе известна като Деанна, богинята на лова.

Споменът го удари като тухла в лицето. На сутринта на Юледа Селена бе изглеждала толкова неспокойна, когато получи златната стрела на Деанна.

Стрелата на Маб.

Каол прегледа родословното дърво отново и отново, докато...

„Моята прабаба бе елфа.“

Наложи му се да се подпре с ръка на бюрото. Това бе невъзможно. Върна се на хрониката, която все още стоеше отворена, и прелисти на следващия ден.

Елин Галантиус, наследница на трона на Терасен, загина тази нощ. Преди помощ да стигне имението на починалите u родители, асасинът, пропуснал я предишната нощ, се върнал. Тялото u все още не е намерено, макар мнозина да смятат, че е захвърлено в реката зад къщата на родителите u.

Веднъж тя бе казала, че Аробин я е... намерил. Намерил я полумъртва и замръзнала. На брега на река.

Бързаше към изводите. Може би просто бе искала да му каже, че все още я е грижа за Терасен. Или...

На върха на родословното дърво Ашивер бе изписана поема, като че ли някой ученик я бе надраскал, за да я запомни.

Очите на Ашивер Хубави очи от легенди и мъгли, ярки и сини като морето, златни като слънцето в небето

Очи в синьо и златно. От Каол излезе задавен стон. Колко пъти бе гледал в тези очи? Колко пъти я бе виждал да скланя поглед пред краля, да скрива очите си от него?

Селена Сардотиен не беше в съюз с Елин Ашивер Галантиус.

Селена Сардотиен беше Елин Ашивер Галантиус, наследница на трона и законна кралица на Терасен.

Селена бе Елин Галантиус, най-голямата заплаха за Адарлан, единственият човек, който можеше да вдигне армия, способна да се опълчи на краля. Тя бе и единственият човек, който знае тайната за силите му и търси начин да ги унищожи.

А той я бе изпратил при най-силните u съюзници, в родината на майка и, в кралството на братовчед и, владението на нейната леля - елфическата кралица Майев.

Селена бе изгубената кралица Терасен.

Каол падна на колене.

БЛАГОДАРНОСТИ

Посвещавам книгата най-вече на Сюзан Денард, която бе от приятелките, които обикновено съществуват само в книгите. Приятел, който си струва да чакаш, моята анам кара. Благодаря ти за всички пакости и приключения, за това че се смеехме, докато коремът ни заболи, за цялата радост, която донесе в света ми. Обичам те.

Безкрайно съм признателна на моя личен А отбор - невероятния ми агент Тамар Риджински, великолепния ми редактор Маргарет Милър и несравнимата Мишел Наглър. Благословена съм, че ми помагате. Благодаря ви за всичко, което направихте за мен.

На моя добър приятел и критик Алекс Брейкън, който никога не пропуска да ми предложи мъдри съвети и брилянтни идеи и който ме отказа от много, много глупости. Благодаря ти за това, че бе една от светлините в това мое пътуване.

На Ерин „Дерс“ Боуман за чатовете в петък, щуротиите в „Уайлдърнес“ и за това, че заедно оцеляхме от бруталната рачешка атака в езерото Гленвил в Северна Каролина. Радвам се, че ти писах.

Благодарности още за Ейми Кауфман, Кат Занг и Джейн Зао, които и ме хвалеха, и ме критикуваха, но не спряха да бъдат чудесни приятели. За абсурдно умната Биляда Ликич, че преди всичките тези години ми помогна да измисля загадката. На Дан, че бе истински приятел и съучастник.

На легендарната Робин Хоб, че прие двама дебютанти в Декатур, Джорджия. Благодаря за мъдростта и добротата, с които дари мен и Сюзан.

Има толкова много хора, които работят неуморно, за да направят книгите ми реалност и да ги доведат до ръцете на читателите. Благодаря от все сърце на Ерика Бармаш, Ема Брадшоу Сузана Кърън, Бет Елър, Алона Фрайман, Шънън Годуин, Натали Хамилтън, Бриджит Хартслър, Кейти Хершбергер, Мелиса Кавонич, Линет Ким, Йън Ламб, Синди Ло, Дона Марк, Патриша Макхю, Ребека Макнейли, Реджина Роф Флат, Рейчър Старк и Брет Райт. И огромно благодаря за целия фантастичен екип на „Блумсбъри“ - бе чест да работя за вас.

Огромна прегръдка за моите родители, семейство и приятели - благодаря ви за невероятната подкрепа. И за моя страхотен съпруг Джош - няма думи, с които да опиша колко много те обичам.

Благодаря на Джанет Кадсауън, която накара с фантастичните си бижута света на „Стъкления,, трон“ да оживее. И на Кели де Гроот за картата, за ентусиазма и за това, че е страхотна.

На моите читатели - благодаря, че превърнахте това пътуване в истинска приказка, благодаря за писмата, за арта и за това, че идвате на събитията ми. Благодаря, че популяризирате поредицата, че пуснахте Селена в сърцата си. Заради вас целият труд си заслужава.

Накрая искам да благодаря за моите читатели от FictionPress, които вече години са с мен и на които никога няма да мога да се издължа. Независимо колко далеч стигна, винаги ще съм признателна, че ви имам в живота си. Благодаря ви, благодаря ви, благодаря ви!

Бележки

1 Шафран - подправка, получавана от цветовете на шафрановия минзухар. Придава златистожълт цвят на храната. - Бел. ред.

2 Непреводима анаграма. На английски език буквите от Ah! Time's Rift! („Ах! Времената на Разлома!“) при разместване образуват I Am the First („Аз съм Първият“). - Бел. ред.

3. ОГНЕНАТА НАСЛЕДНИЦА

И този път на Сюзан, чието приятелство промени живота ми и даде сърце на тази книга.

ПЪРВА ЧАСТ

Наследница от пепел

1

Богове, в това противно кралство наистина беше топло.

А може би Селена Сардотиен се чувстваше така, защото от сутринта се излежаваше на ръба на керемидения покрив, закрила очи с една ръка и бавно изпичайки се на слънцето като хляба, който най-бедните жители на града оставяха на прозорците си, тъй като не можеха да си позволят тухлени фурни.

Богове, тя мразеше този хляб. Тегия, както го наричаха. Гадеше ù се от хрупкавия лучен вкус, който дори шепи вода не можеха да отмият. Щеше да е щастлива, ако никога повече не ù се наложеше да яде тегия.

Причината бе, че не можеше да си позволи нищо друго, след като пристигна преди две седмици във Вендлин и си проправи път до столицата Варес, точно както ù бе наредил Върховния император и самодържец на Земята, кралят на Адарлан.

Налагаше ù се да задига тегия и вино от каруците на търговците, тъй като парите ù свършиха не много след като успя да огледа укрепения варовиков замък, елитната стража и кобалтовите знамена, които гордо се вееха на сухия горещ вятър. Тогава реши да не убива посочените ù мишени.

Започна да краде тегия... и вино. Горчивото червено вино от лозята, опасващи хълмовете край крепостните стени на столицата – първоначално го бе изплюла заради горчивината му, но сега можеше да му се наслаждава. Така беше от деня, в който бе решила, че вече не ù пука за нищо.

Протегна се към керемидите зад себе си, към глинената стомна, която бе оставила на покрива тази сутрин. Но, уви, ръцете ù не хванаха нищо.

Изруга. Къде бе проклетото вино?

Когато се надигна на лакти, светът се завъртя и стана прекалено ярък. Над нея кръжаха птици, които се държаха на разстояние от белоопашатия ястреб, кацнал на най-близкия комин от сутринта в очакване на закуската си. Отдолу пазарът приличаше на гоблен от звуци и цветове, пълен с ревящи магарета, търговци в познати или чуждестранни одеяния, които размахваха изделията си, колела, които скърцаха на светлия калдъръм. Но къде, по дяволите, бе...

А, ето го. Скрито под една от червените керемиди, за да остане хладно. Там го бе оставила преди цели часове, когато се бе покатерила на покрива на огромния покрит пазар, за да огледа периметъра на дворцовите стени на два квартала от нея. Или да свърши каквото там ù се беше струвало полезно, преди да осъзнае, че предпочита просто да се завре в сенките. Сенки, отдавна прокудени от жаркото слънце на Вендлин.

Селена отпи от виното или поне опита. Бе свършило, което ù се стори благословия. Богове, наистина ù се виеше свят. Трябваше ù вода и още малко тегия. А може би и нещо за напуканата устна и одраната буза, които си бе спечелила в една от таверните на града.

Завъртя се със стон по корем и огледа улицата на дванайсет метра под себе си. Знаеше, че стражите вече са на пост – както знаеше и какво правят онези стражи по стените на замъка. Бе запомнила смените им и как отварят масивните порти, водещи към замъка. Стори ù се, че рода Ашривер и потомците му приемат сигурността си много на сериозно.

Десет дни бяха изминали от пристигането ù във Варес, след като си домъкна задника от крайбрежието. Не понеже изгаряше от желание да избие мишените си, а понеже градът бе толкова огромен, че ù се стори по-подходящо да се промъкне, отколкото да се разправя с официалните лица, посрещащи емигрантите с така великодушна програма за работа. Да обиколи столицата ù се бе видяло забавно след седмиците бездействие в морето, където бе можела само да лежи в каютата си или да точи оръжията си в полурелигиозен транс.

„Ти си една страхливка, нищо повече“ – ù бе казала Нехемия.

Всеки звук от точилото беше ехо. Страхливка, страхливка, страхливка. Тази дума я преследваше на всяка левга, измината по вълните. Бе се заклела да освободи Ейлве. Затова между миговете на отчаяние, гняв и печал, между мислите за Каол, Ключовете на Уирда и всичко, което бе изгубила и оставила зад себе си, Селена реши да следва един план при пристигането си по тези брегове, колкото и безумен да бе той. Да намери и унищожи Ключовете на Уирда, преди кралят на Адарлан да създаде ужасната си армия. Бе готова да се самоубие, само и само да постигне това.

Само тя, само той. Така трябваше да бъде, без повече изгубени животи, освен нейния, без повече покварени души, освен нейната. Само чудовище можеше да унищожи друго чудовище.

След като се налагаше да е тук заради неуместните добри намерения на Каол, поне можеше да получи отговорите, които търсеше. Имаше един човек в Ерилея, живял във времената, в които Ключовете бяха притежавани от нахлулата демонска раса, създала ги толкова могъщи, че се наложило да бъдат крити хиляди години, докато споменът за тях не изчезне. Кралицата на елфите Майев. Тя знаеше всичко и това не бе особено изненадващо, предвид факта, че бе по-стара и от смъртта.

Първата стъпка от глупавия ù план бе проста – да намери Майев, да разбере как е възможно да унищожи Ключовете и да се върне в Адарлан. Това поне можеше да направи. За Нехемия... и още много хора. Нищо друго не ù бе останало. Само пепел, бездна и ненарушима клетва, която бе издълбала в плътта си. За приятелка, която бе разбрала каква е всъщност.

Затова, когато стигнаха най-голямото пристанище във Вендлин, не можа да не се възхити на предпазливостта, с която корабът приближи брега – изчакаха безлунна нощ, а след това, като обиколиха тайните канали покрай защитния риф, натъпкаха Селена и останалите бежанки от Адарлан в камбуза на кораба. Това бе разбираемо – рифът бе основната защита, която задържаше легионите на Адарлан далеч от тези брегове. Това бе и част от мисията ù като кралски шампион.

Имаше и друга задача – да попречи на краля да екзекутира Каол и роднините на Нехемия. Той ù бе обещал, че ще направи тъкмо това, ако тя се провали в задачата си да открие плановете за морската отбрана на Вендлин и да убие краля и принца на традиционния летен бал. Тя обаче не мислеше за това, когато пристигнаха в пристанището и бегълките бяха поведени като овце от местните официални лица.

Много от жените бяха страшно изплашени. Очите им сияеха като ехо от ужасите, сполетели ги в Адарлан. Затова дори след като в хаоса на пристигането съумя да изчезне от кораба, Селена остана на един близък покрив, докато жените приближаваха сградата в търсене на дом и работа. Официалните лица от Вендлин обаче можеха да ги отведат където си искат и да направят с тях каквото си искат. Да ги продадат или наранят. Те бяха бежанки. Нямаха права. Нямаха защита.

Не бе останала обаче само заради параноята. Нехемия щеше да остане, докато не се увери, че жените са в безопасност. След като бе сигурна, че бежанките ще са добре, Селена хвана пътя към столицата. Да научи как да влезе в замъка бе просто нещо, което да занимава ума ù, докато се мъчеше да реши как да изпълни първите стъпки от плана си. Първо се опита да спре да мисли за Нехемия.

Всичко се бе развило добре – лесно и просто. Криеше се в малките храсти и хамбари по пътя и преминаваше през провинцията като сянка.

Вендлин. Земя на митове и чудовища, на легенди и кошмари, придобили плът и кръв.

Самото кралство се ширеше върху топъл каменист пясък и гъста гора – все по-зелена по хълмовете, чиито върхове ставаха по-заострени и извисяващи се с навлизането във вътрешността на страната. И брегът, и земята около столицата бяха сухи, слънцето сякаш бе пощадило само най-здравите зеленчуци. Беше много различно от подгизналата и замръзнала империя, която бе оставила зад гърба си.

Това бе земя на изобилието и възможностите, в която хората не вземаха това, което искат, просто така, където вратите не се заключваха и всички по улицата вървяха усмихнати. Но Селена не се интересуваше дали ù се усмихват, или не. Напротив, с напредъка на дните осъзна, че ù става все по-трудно да се интересува от каквото и да било. Каквито и решителност и гняв да бе имала при напускането на Адарлан, те бяха отекли в нищото, което сега я поглъщаше.

Минаха четири дни, преди да съзре огромната столица, построена в подножието на планините. Варес, градът, в който майка ù бе родена. Биещото сърце на кралството.

Макар да бе по-чист от Рифтхолд и с не така неравномерно разпределени между висшите и нисшите класи богатства, Варес си оставаше столица – с крайни квартали и мрачни улички, с проститутки и измамници. Не ù бе трудно да намери подземния му свят.

На улицата под нея трима от стражите на пазара спряха да поговорят и Селена подпря брадичка на ръце. Като всички стражи в кралството, и тези бяха облечени с леки брони и носеха по няколко оръжия. Според слуховете войниците на Вендлин бяха обучени от елфите да бъдат бързи, коварни и безпощадни. По десетки най-различни причини тя не искаше да научава дали това е вярно. Бе факт, че са много по-наблюдателни от колегите си в Рифтхолд, макар да бяха пропуснали асасина близо до тях. Но Селена разбираше, че тези дни е заплаха най-вече за себе си.

Дори и като се печеше на слънце по цял ден, дори и като се къпеше в един от градските фонтани всеки път, когато успееше, продължаваше да усеща лепкавата кръв на Арчър Фин по кожата си, по косите си. Въпреки шума и ритъма на Варес чуваше стона му от онзи тунел, когато го бе пробола в стомаха. Въпреки виното и жегата продължаваше да вижда Каол и ужаса, изкривил лицето му, когато осъзна елфическата ù кръв, чудовищната сила, която можеше да я погуби, и това колко куха и черна е отвътре.

Често се питаше дали е отгатнал загадката, която му бе казала в пристанището на Рифтхолд. И ако бе научил истината... Селена не си позволяваше да мисли за това. Сега не бе моментът да разсъждава за Каол, за истината или за онези неща, оставили душата ù толкова празна и изтощена.

Селена внимателно докосна напуканата си устна и се намръщи на стражите от пазара. От това устата я заболя още повече. Беше си заслужила синината от боя, който бе предизвикала снощи в таверната – бе изритала един мъж в топките и когато той се съвзе, бе, меко казано, ядосан.

Свали ръка от устата си и огледа стражите. Те не приемаха подкупи от търговците, не ги заплашваха и тормозеха като колегите си в Рифтхолд. Всички войници и официални лица на това място бяха еднакво... добри.

По същия начин, по който бе добър Галан Ашривер, престолонаследникът на Вендлин.

Селена събра някакви остатъци от раздразнението си и се изплези. На стражите, на пазара, на ястреба, кацнал върху близкия комин, на замъка и принца, който живееше в него. Искаше ù се да не бе свършвала виното толкова рано.

Бе минала седмица, откакто разбра как може да влезе в замъка – три дни, след като бе пристигнала във Варес. Седмица след ужасния ден, в който плановете ù пропаднаха.

Повя хладен вятър, който ù донесе ароматите от близката улица – мащерка, кимион, лимон, върбинка. Тя вдиша дълбоко и им позволи да пречистят замаяната ù от слънцето и виното глава. От съседен планински град долетя звън на камбани и някъде оттам прозвуча весела песничка. Нехемия щеше да се влюби в това място.

И така, с една мисъл светът ù потъна в бездната, която живееше в нея. Нехемия никога нямаше да види Вендлин. Нямаше да се разходи из пазара за подправки. Нямаше да чуе планинските камбани.

Сърцето на Селена натежа в гърдите ù.

Планът, който бе имала при пристигането си във Варес, бе перфектен. През часовете, в които бе огледала защитите на краля, бе мислила как може да открие Майев и да научи истината за Ключовете. Всичко вървеше чудесно до...

До прокълнатия от боговете ден, в който бе забелязала пробойната в защитата на стражите от южната стена, образуваща се всеки ден в два часа следобед. Докато не бе разбрала как работи механизма на вратата. Докато Галан Ашривер не се бе появил през портите, видим ясно от мястото, където се бе свила върху покрива на един благородник.

Не външният му вид ù спря дъха. Не смуглата кожа и тъмна коса, не това, че дори отдалече видя тюркоазените му очи – нейните очи, причината, поради която обикновено вървеше със спусната качулка по улиците.

Спряха го поздравите. Начинът, по който хората го поздравиха. Него, техния принц. Те го обожаваха. Красивата му усмивка и леката му броня блестяха на прекрасното слънце, а той и войниците му минаха покрай тях по пътя за север, за да продължат да обикалят блокадата. Принцът, нейната мишена, лично участваше в блокадата срещу Адарлан. И хората го обичаха заради това.

Тя проследи принца и хората му през града, като скачаше от покрив на покрив. Една стрела между тюркоазените му очи и той щеше да е мъртъв. Тя обаче го последва чак до крепостните стени и поздравите ставаха все по-шумни. Хората хвърляха цветя. Всички те се гордееха със своя съвършен, прекрасен принц.

Стигна вратите на замъка точно когато те се отвориха, за да го пуснат. И когато Галан Ашривер препусна към залеза – на война, за слава и в битка за мир и свобода, – тя остана на покрива загледана, докато той не се превърна в малка точица в далечината.

След това отиде до най-близката таверна, подпали най-кървавия и брутален побой, в който бе участвала досега, и изчезна миг преди градската стража да се появи и да арестува всички. Тогава, докато носът ù кървеше по ризата и докато плюеше кръв по калдъръма, тя реши, че няма да прави нищо.

В плановете ù нямаше никакъв смисъл. Нехемия и Галан можеха да поведат света към свободата. Стига Нехемия да бе жива. Заедно, принцът и принцесата щяха да победят краля на Адарлан.

Нехемия обаче бе мъртва, а глупавата и жалка клетва на Селена не струваше и калта, по която стъпваха хора като Галан. Тя бе постъпила глупаво, давайки тази клетва. Дори Галан не правеше особено впечатление на Адарлан, въпреки че командваше цяла армада. А тя бе само един човек. Нищожество. Щом Нехемия не бе успяла да спре краля... Планът да се свърже с Майев бе абсолютно безсмислен.

За щастие, все още не бе попаднала на елф – на нито един от тях, – нито пък на фея или на каквато и да е магия. Направи каквото можа, за да го избегне. Дори преди да забележи Галан, бе стояла настрана от пазара, на който имаше всичко – от бижута до отвари и зони, запазени за улични артисти или наемници, предлагащи талантите си, за да си изкарват хляба. Научи в кои таверни ходят магьосници и никога не отиде да ги види, понеже всеки път, когато доловеше частица от тази енергия, чувстваше гърчещото се древно нещо в себе си.

Бе изминала цяла седмица, откакто се бе отказала от плана и бе изоставила всеки опит да се интересува от каквото и да е. Подозираше, че ще минат още много седмици, преди да реши, че тегията, горчивото вино по покривите и побоите, целящи просто да я накарат да изпита нещо, наистина ù омръзват.

Но сега гърлото ù бе пресъхнало, а стомахът я болеше. Затова Селена внимателно се подаде от края на покрива. Бавно, но не заради стражите, а защото главата наистина я болеше. Не знаеше дали няма да падне. Погледна тънкия белег на дланта си, докато се спускаше по отточната тръба към улицата на пазара. Тя вече ù напомняше само за жалкото обещание, което бе дала над полузамръзналия гроб на Нехемия преди около месец, за всички, които бе провалила. Също както аметистовия пръстен, който бе изгубила на хазарт и бе успяла да си върне още преди изгрев слънце.

Въпреки всичко, което се бе случило, и ролята на Каол в смъртта на Нехемия, дори след като бе унищожила всичко, което можеше да съществува между тях двамата, не бе способна да остави пръстена му. Бе го изгубила три пъти на карти, но всеки път си го бе връщала – по един или друг начин. Понякога кинжал, опрян в ребрата, се оказваше по-убедителен от каквито и да е думи.

Селена предполагаше, че е цяло чудо, че е стигнала до уличката, където сенките за момент я ослепиха. Постави ръка на студената каменна стена, позволи на очите си да се приспособят към тъмното и накара света около себе си да спре да се върти.

Леле, беше се съсипала. Чудеше се защо ù пука.

Смрадта на скитницата я блъсна право в носа, още преди да успее да я види. Широките пожълтели очи и напуканите устни, оголили зъби, за да изсъскат:

– Повлекана! Да не съм те видяла пред вратата си отново!

Селена се отдръпна и премигна към скитницата и вратата ù... която бе ниша в стената, претъпкана с боклуци и торби – явно всичко, което жената притежаваше. Самата тя бе прегърбена, с немити коси и почти беззъба. Селена премигна отново и лицето ù се фокусира. Мръсна, луда, побъркана.

Селена вдигна ръце и отстъпи крачка назад, а после и още една.

– Извинете.

Жената се изхрачи на калдъръма пред прашните ù ботуши. Твърде уморена, за да бъде отвратена или ядосана, Селена щеше да се отдръпне, ако не бе видяла себе си, докато вдигаше очи от храчката.

С мръсни парцаливи дрехи на петна, некъпана и миризлива... тази женица я бе помислила за друга скитница като нея самата. Която ù иска дома на улицата.

Просто прекрасно. Бе ударила ново дъно. Някой ден можеше да ù е смешно, ако успееше да се сети за това. Вече не помнеше откога не се е смяла.

Поне се успокои, че по-зле не може да стане.

Но тогава зад гърба ù с дълбок глас се засмя мъж.

2

А мъжът на улицата бе елф.

След десет години, след всичките екзекуции и палежи, елф вървеше към нея. Истински елф. От плът и кръв. Нямаше как да му избяга, когато изникна от сенките на няколко метра. Скитницата в нишата и останалите пешеходци по улицата притихнаха напълно и Селена отново чу камбаните от далечните планини.

Висок, широкоплещест и сякаш изваян от мускули, той бе мъж, от който се излъчваше сила. Спря в един прашен стълб от светлина. Сребърната му коса блестеше.

И сякаш деликатно заострените уши и леко удължените зъби не бяха достатъчни, за да уплашат до смърт всички на улицата, включително вече хленчещата женица зад Селена, на лицето му имаше и зловеща черна татуировка, отпечатала се на потъмнялата му от слънцето кожа.

Знаците можеха да минат и за украшение, но тя помнеше достатъчно от елфическия език, за да разпознае думите, макар и артистично изписани. Татуировката започваше от слепоочието му и се спускаше надолу по челюстта и врата, където се скриваше зад светлата туника и палтото, които носеше. Селена подозираше, че символите продължават надолу по цялото му тяло, скрити заедно с поне половин дузина оръжия. Когато посегна към собствения си скрит под палтото кинжал, тя осъзна, че елфът щеше да е красив, ако не бе блясъкът в боровозелените му очи, обещаващ насилие.

Щеше да е грешка да го нарече млад или да го сметне за нещо различно от воин, дори ако не броеше меча на гърба му и страховитите ножове на кръста му. Движеше се със смъртоносна грация и увереност и оглеждаше улицата все едно е бойно поле.

Дръжката на кинжала бе топла в ръката ù, а докато заставаше в бойна стойка, Селена с изненада установи, че се страхува. Достатъчно, че мъглата, притъпяваща чувствата ù през последните няколко седмици, да се разсее.

Елфът тръгна по уличката. Високите му до коленете ботуши не издаваха нито звук, докато стъпваше по калдъръма. Няколко от клошарите наоколо се скриха, други тръгнаха към слънчевата улица или най-близките врати. Където и да е, само да не му попадат пред очите.

Селена разбра, че е дошъл за нея, още преди погледите им да се срещнат. Досети се и кой го е изпратил.

Протегна се към амулета, Окото на Елена... и с изненада установи, че той вече не виси от врата ù. Бе го дала на Каол – единствената закрила, която бе способна да му задели, преди да напусне. Вероятно го бе хвърлил веднага след като бе узнал истината. А после се бе върнал към утешителната роля на неин враг. Може би бе казал и на Дориан. Може би двамата бяха в безопасност.

Преди да се поддаде на инстинкта да тръгне обратно по водосточната тръба нагоре по покрива, тя се замисли върху плана, от който се бе отказала. Ами ако някой от боговете все пак съществуваше и бе решил да ù подхвърли нещичко?

Трябваше да види Майев.

А този бе един от елитните ù воини. Готов. За нея. И не особено щастлив, ако съдеше от свирепата аура около него.

Докато елфът я оглеждаше, уличката остана тиха като гробище. Ноздрите му се разшириха внимателно, все едно...

Все едно я подушваше.

Изпита леко задоволство от това, че смърди ужасно, но не тази миризма бе привлякла вниманието му. Не, това бе миризмата, отбелязваща нея – нейния род, нейната кръв, това каква е. Ако изречеше името ù пред всички тези хора... тогава Галан Ашривер щеше да се върне на бегом у дома. Стражите щяха да вдигнат тревога. А това не бе част от плана ù.

Мръсникът изглеждаше готов на подобно нещо, само за да покаже кой командва. Тя обаче събра сили и тръгна бавно към него, като се опита да си спомни какво щеше да направи преди няколко месеца, преди светът да пламне с огньовете на ада.

– Добра среща, приятелю – измърка тя.

– Определено.

Тя пренебрегна смаяните лица около тях и го прецени на око. Стоеше неподвижен така, както само безсмъртен можеше. Наложи си да успокои дишането и ритъма на сърцето си. Вероятно можеше да ги чуе, да надуши всяка емоция в нея. Нямаше да го заблуди с дързост, не и след хиляда години – вероятно бе живял толкова. Вероятно нямаше и как да го победи. Тя наистина бе Селена Сардотиен, но той бе елфически воин, и то не отскоро.

Спря на няколко крачки.

Богове. Беше огромен.

– Каква прекрасна изненада – каза тя достатъчно силно, че да я чуят останалите. Дори не можеше да си спомни последния път, когато бе изричала цели изречения. – Не трябваше ли да се видим при крепостните стени?

Слава на боговете, не се поклони. Свирепото му лице дори не помръдна. Нека мислеше каквото си иска. Бе сигурна, че тя не е каквото е очаквал. Бе се разсмял на това, че другата скитница я бе взела за себеподобна.

– Да вървим – каза само той с дълбокия си и някак отегчен глас, който отекна в камъните. Обърна се и излезе от уличката. Бе готова да заложи пари, че кожената броня по ръцете му крие оръжия. Изкуши се да му отговори нещо грубо, колкото да го изкара от равновесие, но хората все още зяпаха. Той вървеше бавно и спокойно, без да поглежда към тях. Тя не знаеше дали е впечатлен, или е отвратен от нея.

Последва елфическия воин на ярката улица и през гъмжащия от народ град. Той не се интересуваше от човеците, които прекратяваха всякаква работа и го зяпаха. Не я изчака да го настигне, когато отиде до две съвсем обикновени кобили, вързани на съвсем обикновен площад. Ако паметта не я лъжеше, елфите по принцип имаха далеч по-хубави коне. Вероятно бе пристигнал в друга форма и бе купил тези тук.

Всички елфи имаха своя животинска форма. В момента Селена се намираше в своята – тленно човешко тяло, толкова животинско, колкото и птиците, които кръжаха над нея. Каква ли обаче бе неговата? Можеше да е вълк, помисли си тя, с тази туника, прилепнала по него като козина, с тези толкова тихи стъпки. Или дива котка, ако съдеше по елегантната му походка.

Той яхна по-едрата кобила и ù остави пъстрото животно, което изглеждаше по-заинтересувано от това да хапне нещо, а не от препускане през полята. Така ставаха две. Но бяха отишли твърде далеч без каквото и да е било обяснение.

Тя натовари торбата си на седлото и наклони ръцете си така, че ръкавите да скрият следите от окови. Следите от това къде е била. В крайна сметка, не бе негова работа. Нито пък на Майев. Колкото по-малко знаеха за нея, толкова по-малко щяха да могат да използват срещу ù.

– Познавала съм и други мрачни воини, но ти май ги биеш.

Той килна глава към нея и тя продължи:

– О, здравей! Мисля, че знаеш коя съм, затова няма да ти се представям. Но преди да тръгна накъдето и да е, бих искала да знам кой си ти.

Той сви устни и огледа площада със зяпащите ги хора – и те веднага си намериха някаква работа. Когато се пръснаха, отвърна:

– Видя достатъчно от мен, за да научиш това, което ти трябва.

Говореше общия език, а акцентът му бе едва доловим и привлекателен, ако Селена си позволеше да отбележи. Меко и протяжно мъркане.

– Чудесно. Но как да те наричам? – Тя сграбчи седлото, но не скочи върху него.

– Роуан. – Татуировката му сякаш попиваше слънцето, толкова тъмна, че изглеждаше като току-що направена.

– Е, Роуан... – О-о, той изобщо не хареса тона ù. Очите му се присвиха предупредително, но тя продължи: – Мога ли да попитам накъде отиваме?

Сигурно бе пияна, от алкохол или от апатия, за да му говори така. Не можа обаче да се спре, макар боговете, Уирда и нишките на съдбата да изглеждаха готови да я върнат към първоначалния ù план.

– Накъдето си призована.

Ако успееше да види и разпита Майев, не се интересуваше как ще стигне до Доранел или с кого ще пътува. „Стори това, което трябва да бъде сторено“ – бе ù заръчала Елена. В типичния си стил, не ù каза какво трябва да стори във Вендлин, но сигурно бе по-добро от това да яде препечен хляб, да пие евтино вино и да я мислят за скитница. Може би след три седмици щеше да се върне с лодка до Адарлан с отговори на всичките си въпроси.

Това трябваше да я окуражи. Вместо това тя тихо се качи на кобилата, безмълвна и без желание за приказки. Последните минути разговор я бяха изтощили напълно.

Бе по-добре, че и Роуан не изглеждаше разговорлив, докато излизаха от града. Стражите само им махнаха от стените. Неколцина дори отстъпиха.

Докато яздеха, Роуан не я попита откъде е и какво е правила през последните десет години, когато светът бе отишъл по дяволите. Дръпна бялата качулка над сребърната си коса и продължи напред, макар да бе лесно да се разпознае, че е различен, че е воин, представляващ закона.

Ако бе толкова стар, колкото си мислеше, вероятно тя за него не бе нищо повече от прашинка, искрица живот на фона на безкрайния пламък, който представляваше безсмъртието му. Вероятно би я убил, без да се замисли, преди да продължи към следващата си задача, и нямаше да се смути от края на съществуванието ù.

Но това не я притесни толкова, колкото очакваше.

3

Каол вече месец сънуваше един и същи сън. Всяка нощ, отново и отново, докато не започна да го вижда и наяве.

Арчър Фин, стенещ, докато Селена го намушква в сърцето. Тя, прегърнала красивия куртизан като любовница, но с мъртви очи, надничащи иззад рамото му.

Кухи.

Сънят се промени и Каол не можа да каже или стори нищо, когато златистокафявата коса почерня и агонизиращото лице на Арчър се превърна в това на Дориан.

Престолонаследникът потръпна, а Селена го притисна по-плътно до себе си и завъртя кинжала още веднъж, преди да пусне принца на сивите камъни на тунела. Кръвта му вече течеше, прекалено бързо. Каол обаче все още не можеше да помръдне, не можеше да приближи нито най-добрия си приятел, нито жената, която обичаше.

Раните по Дориан се умножиха и всичко потъна в кръв. Каол знаеше какви са тези рани. Не бе виждал тялото, но бе чел докладите какво бе сторила Селена на изменника Грейв в онази уличка, за начина, по който го бе заклала заради убийството на Нехемия.

Селена свали кинжала си, а всяка от капките кръв, падащи от острието, предизвика кръгове в образувалия се около тях червен басейн. След това наклони глава на една страна и си пое дълбоко въздух. Вдиша от смъртта около себе си, прие я в душата си. Отмъщението и екстазът се смесиха в едно от смъртта на врага ù. На истинския ù враг. Империята Хавилиард.

Сънят отново се промени и Каол се озова прикован под Селена. Тя започна да се гърчи над него, все още отметнала глава, с изражение на екстаз, изписано по оплисканото ù с кръв лице.

Враг.

Любовница.

Кралица.

Споменът за съня се разсея, когато Каол премигна към Дориан, седнал до него на старата маса в Голямата зала, в очакване на отговор на въпрос, който бе задал преди малко. Каол се усмихна извинително.

Престолонаследникът не отвърна на усмивката му. Вместо това прошепна:

– Мислиш за нея.

Каол отхапа от агнешкото, но не усети вкуса му. Дориан бе прекалено наблюдателен, но той не възнамеряваше да говори за Селена. Нито с него, нито с никого. Това, което знаеше за нея, можеше да застраши не само нейния живот.

– Мислех за баща си – излъга Каол. – Когато тръгне за Аниел след няколко седмици, ще замина с него.

Това бе цената да изпрати Селена на безопасно място във Вендлин. Подкрепата на баща му в замяна на неговото завръщане край Сребърното езеро, където щеше отново да приеме титлата си на престолонаследник на Аниел. Бе готов на тази саможертва, бе готов на всяка саможертва, която можеше да опази Селена и тайните ù. Дори сега, когато знаеше коя е и каква е. Дори след като му бе казала за краля и Ключовете на Уирда. Щом това бе цената, която трябваше да плати, така да бъде.

Дориан се загледа към високата маса, където кралят и бащата на Каол вечеряха. Престолонаследникът трябваше да е с тях, но вместо това избра да седне до Каол. Правеше го за първи път от много време насам – първият път, в който разговаряха след решението му да изпрати Селена във Вендлин.

Дориан щеше да го разбере, ако знаеше истината. Но не биваше да научава коя е Селена и какво всъщност замисля кралят. Рискът от катастрофа бе прекалено голям. А и тайните на Дориан бяха достатъчно смъртоносни.

– Чух слуховете, че заминаваш – каза уморено принцът. – Не знаех, че са верни.

Каол кимна, като се мъчеше да каже нещо – каквото и да е – на приятеля си.

Все още не бяха говорили за другото, случило се между тях – за остатъка от истината за случилото се онази нощ в тунелите. Че Дориан е магьосник. Каол не знаеше какво да мисли за това. Ако кралят решеше да го разпита... надяваше се, че ще издържи, ако се стигнеше дотам. Но кралят, знаеше той, имаше далеч по-черни методи за получаване на информация дори от мъченията. Затова не попита, не каза нищо. Нито той, нито Дориан.

Срещна погледа на престолонаследника. В него нямаше нищо добронамерено. И все пак Дориан каза:

– Опитвам се, Каол.

Опитваше се, понеже Каол не му каза нищо за плана да измъкне Селена от Адарлан. Така доверието между двамата бе изгубено, а самият Каол – посрамен, макар Дориан да нямаше как да знае това.

– Знам.

– И въпреки всичко случило се досега, почти сигурен съм, че не сме врагове. – Устата на Дориан се изкриви в опит за усмивка.

„Винаги ще си ми враг.“

Селена бе изкрещяла тези думи на Каол в нощта, в която Нехемия загина. Извика ги с десет години трупана омраза и дълбоко убеждение, десет години, през които бе пазела тайната за себе си. Толкова дълго, че се бе превърнала в друг човек. Понеже Селена всъщност бе Елин Ашривер Галантиус, наследница на трона и истинска кралица на Терасен.

Което я правеше негов смъртен враг. Правеше я враг на Дориан. Каол не знаеше какво може да направи по въпроса, какво означава това за него, за живота, който си бе представял, че ще води. Бъдещето, за което бе мечтал, си бе отишло безвъзвратно.

Видя мъртвешкия ù поглед в тунелите, гнева, изтощението и скръбта. Видя как се пречупи след смъртта на Нехемия и какво направи на Грейв в името на отмъщението. Не се съмняваше, че може да се пречупи отново.

В нея имаше толкова дълбок мрак, процеп, стигащ до сърцевината на душата ù.

Смъртта на Нехемия я бе разбила. Това, което той бе направил, участието му в нея, още повече. Знаеше го. Само се молеше, че ще успее да я събере отново. Понеже пречупен и непредвидим убиец бе едно нещо, но кралица...

– Изглеждаш, сякаш ще повърнеш – каза Дориан и постави ръце на масата. – Кажи ми какво не е наред.

Каол отново се бе загледал в нищото. За един удар на сърцето тежестта на всичко сторено го притисна толкова силно, че той отвори уста. Но звукът на мечове, ударени в щитове за поздрав, отекна в коридора и Едион Ашривер – страховитият генерал на краля на Адарлан в Севера и братовчед на Елин Галантиус – влезе в Голямата зала.

И всички притихнаха, включително и баща му и краля на високата маса. Преди Едион да пресече половината път през помещението, Каол застана в подножието на подиума.

Не че младият генерал бе заплаха. По-скоро начинът, по който Едион вървеше към масата на краля, с блеснала на светлината на факлите руса коса и самодоволна усмивка към останалите... Красив бе слаба дума за Едион. Зашеметяващ бе по-точната. Висок и мускулест, той бе точно такъв воин, като какъвто го описваха слуховете. Излъчваше го с всяка пора на тялото си. Макар дрехите му да бяха избрани за удобство, Каол можеше да види, че кожената му лека броня е отлично изработена и богато украсена. Наметка от бял вълк висеше от широките му рамене, кръгъл щит бе закачен на гърба му заедно с древен на вид меч.

Но лицето. И очите... Богове.

Каол постави ръка на меча си, като си наложи да запази спокойно и безизразно изражение, макар Вълкът на Севера да приближи достатъчно, че да може да го заколи.

Имаше очите на Селена. Очите на един Ашривер. Тюркоазеносини със златиста нишка като косата му. Косата им – дори в нея си приличаха. Можеха да минат за близнаци, ако Едион не бе на двайсет и четири и с тен от годините, прекарани под слънчевите лъчи, отразяващи се в снега на планините в Терасен.

Защо кралят бе пощадил Едион през всичките тези години? Защо го бе направил един от най-свирепите си генерали? Едион бе принц от кралския род Ашривер, отгледан в дома Галантиус. Въпреки това служеше на него.

Усмивката на Едион не изчезна от лицето му, когато спря пред високата маса и се поклони толкова ниско, че Каол за миг се смая.

– Ваше Величество – рече генералът с блеснали очи.

Каол погледна към масата, за да види дали кралят или някой друг забелязва приликите, които можеха да обрекат не само Едион, но също и самия него, Дориан и всички, за които някога го бе било грижа. Баща му само се усмихна доволно.

Кралят обаче се намръщи.

– Очаквах те още преди месец.

Едион бе достатъчно дързък, за да свие рамене.

– Простете. Люта зима удари Еленовите рога. Тръгнах, когато можах.

Всички в залата затаиха дъх. Характерът и наглостта на Едион бяха почти легендарни и една от причините да го оставят в далечния север. Каол винаги бе считал за мъдро да го държат надалече от Рифтхолд, особено предвид факта, че Едион бе двуличен мошеник, а Гибелния легион, който командваше, бе добре известен с уменията и жестокостите си. Защо обаче кралят го бе извикал в столицата сега?

Владетелят вдигна бокала си, като завъртя виното вътре.

– Не получих съобщение, че легионът не идва.

– Защото не е дошъл.

Каол се подготви за заповедта за екзекуция и се помоли да не натоварят него със задачата. Но кралят просто каза:

– Наредих да ги доведеш, генерале.

– А аз мислех, че имате нужда от компанията ми.

Когато кралят изръмжа, Едион добави:

– Ще са тук до седмица и нещо. Но аз не исках да пропускам нищо. – Той отново сви масивните си рамене. – Все пак не идвам с празни ръце. – Изпука с пръсти зад гърба си и един паж дойде с огромна торба. – Дарове от Севера, събрани от последния бунтовен лагер, който размазахме. Ще Ви харесат.

Кралят завъртя очи и махна с ръка към пажа.

– Занесете ги в покоите ми. Даровете ти, Едион, обиждат възпитаните хора.

Чуха се смехове – от Едион и от някои от кралските хора. Генералът танцуваше по ръба. Селена поне си държеше устата затворена около владетеля.

Предвид трофеите, които кралят събираше от дните ù като шампион, предметите в торбата едва ли бяха просто злато и бижута. Но Едион да събира главите и крайниците на хората от собствения си народ и народа на Селена...

– Утре има съвет. Искам да присъстваш, генерале – рече кралят.

– Волята Ви е и моя, Ваше Величество – постави ръка на гърдите си Едион.

Каол сподави ужаса си, когато видя какво има на ръката му. Черен пръстен – същият като този на краля, Перингтън и останалите от кликата им. Това обясняваше защо владетелят му позволяваше такава наглост. За важните неща двамата с Едион наистина имаха една и съща воля.

Каол запази изражението на лицето си неутрално, когато кралят му кимна късо в знак, че е свободен. Той се поклони тихо, нетърпелив да се върне обратно на масата и да е по-далеч от човека, който държеше съдбата на света в окървавените си ръце, от баща си, който бе видял прекалено много, и от генерала, който обикаляше залата, тупаше мъжете по рамената и намигаше на жените.

Когато седна на мястото си и видя Дориан намръщен, Каол вече бе овладял ужаса в стомаха си.

– Какви дарове само – промърмори принцът. – Този тип е непоносим.

Каол не възрази. Въпреки черния пръстен на краля Едион сякаш имаше собствена воля и бе толкова див извън бойното поле, колкото и на него. Пред неговите изстъпления Дориан изглеждаше непорочен. Каол никога не бе прекарвал много време с Вълка, нито пък го бе искал. Престолонаследникът обаче го познаваше отдавна. Още от...

От детството си. Бяха се видели като деца. Когато Дориан и баща му бяха посетили Терасен броени дни преди кралското семейство да бъде избито. Когато Дориан бе срещнал Елин – а не Селена.

Бе хубаво, че Селена не е тук да види в какво се е превърнал Едион. Не само заради пръстена. Да се обърнеш срещу собствения си народ...

Едион седна на пейката пред тях и се ухили като хищник, забелязал плячката си.

– Двамата седяхте заедно и последния път, когато ви видях. Хубаво е да знаеш, че някои неща не се променят.

Богове, лицето му. Лицето на Селена – другата страна на монетата. Същата арогантност, същата неконтролируема ярост. Но там, където Селена сякаш се пропукваше, Едион... пулсираше. А и в лицето му имаше нещо много по-лошо и горчиво.

– Здравей, Едион – усмихна се мързеливо Дориан и подпря ръце на масата.

Едион не му обърна внимание, а си взе едно агнешко бутче. Черният му пръстен проблесна.

– Харесвам новия ти белег, капитане – каза той и кимна с брадичка към бялата линия на бузата на Каол. Белегът, който Селена му бе оставила в нощта, когато Нехемия умря и тя се опита да го убие – за да му напомня вечно какво е загубил.

– Май още не са те схрускали – продължи Едион. – А вече си имаш меч за възрастни.

– Радостен съм, че бурята не е помрачила настроението ти – отвърна Дориан.

– Седмици, през които единствените ми занимания са тренировките и жените! Бе цяло чудо, че изобщо благоволих да сляза от планините.

– Не знаех, че благоволяваш каквото и да било, което не е в интереса ти.

– А, очарователният дух на Хавилиард – изсмя се Едион, след което се съсредоточи върху яденето си. Каол се канеше да го запита има ли причина да ги безпокои, освен за да ги дразни, както и преди бе обичал да прави, когато кралят не гледа... и тогава забеляза, че Дориан го е зяпнал.

Не заради ръста и бронята, а заради лицето.

Заради очите.

– Не трябва ли вече да си на някой пир? – попита Каол. – Изненадан съм, че все още не си във вертепите на града.

– Да не би да искаш да те поканя на празненството утре, капитане? Каква изненада. Винаги съм смятал, че си над тия неща. – Тюркоазените му очи се присвиха и той се ухили мазно на Дориан. – Ти, от друга страна, се забавлява много добре на последния купон. Червенокоси близначки, ако се не лъжа.

– Налага се да те разочаровам – отвърна Дориан. – Оставих този тип поведение зад гърба си.

– Значи ще останат повече за мен – върна се към яденето си Едион.

Каол стисна юмруци под масата. Селена не бе живяла като благородна дама през последните десет години, но не бе убила нито един човек, родом от Терасен. Беше отказвала да го прави. А Едион винаги се бе държал като копеле, но сега... знаеше ли изобщо какво носи на пръста си? Знаеше ли, че въпреки цялата му арогантност и дързост кралят може да го принуди да прави това, което поиска? Не можеше да го предупреди, не и без да гарантира екзекуция за себе си и за всички, които обича. Защото беше възможно Едион да е истински верен на краля.

– Как вървят нещата в Терасен? – попита Каол, тъй като Дориан отново се бе загледал в Едион.

– Какво би искал да чуеш? Че сме с пълни стомаси въпреки лютата зима? Че не изгубихме много войници заради болести? – Едион изсумтя. – Забавно е да ловиш бунтовници, ако имаш вкус за тая работа. Надявам се Негово Величество да е извикал Гибелния легион на юг за нещо сериозно.

Когато Едион посегна към водата, Каол забеляза ръкохватката на меча му. Тъп метал, осеян с издатини и драскотини, а ефесът бе обикновен напукан рог. Толкова прост меч за един от най-великите воини на Ерилея.

– Мечът на Оринт – измърка Едион, – Негово Величество ми го подари след първата победа.

Всички познаваха това оръжие. Той бе наследство от кралското семейство на Терасен, предавано от владетел на владетел. По право принадлежеше на Селена. Преди това бе принадлежал на баща ù. Фактът, че Едион го притежаваше и убиваше за краля с него бе шамар за Селена и семейството ù.

– Изненадан съм, че си толкова сантиментален – коментира Дориан.

– Не забравяй за силата на символите, принце – прикова го с поглед Едион. Погледът на Селена, непоколебим и предизвикателен. – Нямаш представа каква сила има този меч в Севера. Убеждава хората да не вършат глупости.

Явно уменията и интелекта на Селена бяха обичайни за семейството ù. Но Едион бе Ашривер, а не Галантиус. Това означаваше, че прабаба му е Маб, една от трите легендарни кралици на феите, наречена от следващите поколения Деанна, богиня на лова.

Каол преглътна.

Настъпи тишина, напрегната като опънатата тетива на лък.

– Май сте се скарали – отхапа от агнешкото Едион. – Нека позная. За жена. За кралския шампион може би. Казват, че била интересна. Затова ли не се забавляваш като едно време, принце? – Той огледа залата. – Бих се запознал с нея.

– Не е тук. – Каол сподави подтика да стисне дръжката на меча си.

– Язък – ухили се жестоко Едион, гледайки към Дориан. – Можеше да убеди и мен да загърбя купоните.

– Дръж си езика зад зъбите – изръмжа Каол. Можеше да се изсмее на думите си, ако не му идеше да удуши генерала с голи ръце. Дориан само потропа с пръсти по масата. – И покажи малко уважение.

Едион се изсмя, привършвайки с агнешкото.

– Оставам верен слуга на Негово Величество, както винаги. – Очите на Ашривер се спряха на Дориан. – Някой ден може би ще служа за теб.

– Ако си все още жив – измърка престолонаследникът.

Едион продължи да яде, но Каол усещаше вниманието му върху тях.

– Казват, че една вещерска матрона е била убита тук неотдавна – каза уж между другото Едион. – Изчезнала, но домът ù показал, че не е било без бой.

– Какво те интересува това? – попита рязко Дориан.

– Работата ми е да следя какво правят различните играчи в кралството.

Тръпки полазиха Каол. Той бе чувал за вещиците. Селена му бе разказала някои истории за тях и той се бе молил да са преувеличени. Но по лицето на Дориан пробяга тръпка на ужас.

– Това не те засяга – приведе се напред Каол.

Едион отново не му обърна внимание и намигна на принца. Ноздрите на Дориан се разшириха и издадоха гнева, който излизаше на повърхността. Въздухът в помещението се промени – проясни се. Магия.

– Ще закъснеем – постави ръка върху рамото на приятеля си Каол. Дориан послуша лъжата. Трябваше да го изведе оттук и да опита да разсее бурята, която се задаваше между двамата мъже. – Приятна почивка, Едион.

Дориан не каза нищо. Сапфирените му очи бяха замръзнали.

– Празненството е утре в Рифтхолд – изсмя се Едион, – ако искаш да си припомниш добрите стари времена, принце мой...

Генералът знаеше кой конец да дръпне и не му пукаше какъв хаос може да причини. Това го правеше опасен. Смъртоносен.

Особено за Дориан и магията му. Каол се принуди да пожелае лека нощ на някои от хората си, да изглежда спокоен и незаинтересуван, докато вървяха през столовата. Едион Ашривер бе дошъл в Рифтхолд и едва не бе намерил отдавна изгубената си братовчедка. Ако видеше, че Елин е още жива, ако разбереше в какво се е превърнала и какво знае за силите на краля, не бе ясно какво може да направи. Дали щеше да я подкрепи, или унищожи? Предвид деянията му досега и черния пръстен на ръката му...

Каол не искаше генералът да я приближава. Нея или Терасен.

Запита се колко ли кръв ще се пролее, ако Селена научи какво е сторил братовчед ù.

Двамата с Дориан вървяха в тишина през по-голямата част от пътя си към кулата на принца. Когато застанаха в празния коридор, сигурни, че никой не може да ги чуе, Дориан отрони:

– Не ми трябваше помощта ти.

– Едион е гадно копеле – изръмжа Каол. Разговорът можеше да приключи тук и сега, а част от него го изкушаваше да стори тъкмо така, но си наложи да каже: – Притесних се, че ще избухнеш. Както в тунелите. – Въздъхна. – Ти... спокоен ли си?

– Някои дни да, някои не. Когато съм ядосан или уплашен... нещата излизат от контрол.

Влязоха в коридора, който свършваше с дървената врата към кулата на Дориан, но Каол го спря с ръка на рамото.

– Не искам подробности – прошепна той така, че стражите пред портата на Дориан да не могат да го чуят, – понеже не искам да ме използват срещу теб. Знам, че направих грешки, Дориан. Повярвай ми. Но винаги основната ми задача е била и продължава да бъде ти да си защитен.

Дориан се загледа в него, наклонил глава на една страна. Каол явно изглеждаше толкова зле, колкото се и чувстваше, понеже гласът на принца бе почти нежен, когато попита:

– Защо всъщност я изпрати във Вендлин?

Агонията го прониза, остра като бръснач. Но колкото и да искаше да разкрие истината за Селена на принца и да се освободи от тайните си, не можеше. Затова просто каза:

– Пратих я да стори това, което трябва да бъде сторено.

И закрачи обратно по коридора. Дориан не извика след него.

4

Манон уви кървавочервеното си наметало плътно около тялото си и се скри в сенките на килера, заслушана в тримата мъже, които бяха нахлули в колибата ù.

Бе вкусила нарастващия страх и гняв във вятъра през деня и бе прекарала целия следобед в подготовка. Седеше върху сламения покрив на варосаната колиба, когато забеляза как факлите им се клатушкат над високите треви в полето. Никой от селяните не се опита да спре тримата мъже, макар и никой да не се присъедини към тях.

Казаха, че крочанска вещица е дошла в тяхната малка зелена долина в северната част на Фенхароу. През всички мъчителни седмици, които бе изкарала в жалко съществувание сред тях, бе чакала тази нощ. Така ставаше във всяко село, което посетеше или в което се нанесеше.

Затаи дъх, неподвижна като елен, когато един от мъжете – висок брадясал земеделец с ръце, широки като чинии, нахлу в спалнята ù. Дори от килера можеше да надуши бирата в дъха му, а също и жаждата за кръв. Да, селяните знаеха точно какво смятат да правят с вещицата, която продаваше билки и отвари през задната си врата и можеше да предвиди пола на детето още преди то да се роди. Бе изненадана, че на мъжете им отне толкова много време да дръзнат да дойдат тук, за да унижат и после да унищожат това, което не разбират.

Земеделецът спря в центъра на стаята.

– Знаем, че си тук – каза той убедително, макар да вървеше към леглото и да оглеждаше всеки ъгъл. – Само искам да поговорим. Някои от селяните са уплашени. Повече от теб, отколкото ти от тях, сигурен съм.

Тя знаеше, че не бива да слуша, особено предвид острието на ножа, който блестеше зад гърба му, когато той надникна под леглото. Все едно и също, във всеки град или село.

Когато мъжът се изправи, Манон се измъкна от гардероба и се скри в тъмнината зад вратата на спалнята.

Дрънченето и тупането ù подсказа какво правят другите двама. Не само че я търсеха, но си вземаха каквото искат. Не че имаше много за вземане. Колибата беше с мебели, още когато тя пристигна, а нейните неща бяха прибрани на сигурно място в една торба, която стоеше в ъгъла на гардероба, от който бе излязла. Не вземай нищо, не оставяй нищо.

– Просто искахме да поговорим, вещице.

Мъжът се обърна от леглото и най-сетне забеляза гардероба. Ухили се. Триумфално и нетърпеливо.

С нежните си пръсти Манон затвори вратата толкова тихо, че мъжът изобщо не я чу, докато вървеше към гардероба. Бе смазала пантите на всяка врата в къщата.

Огромната му ръка хвана дръжката на гардероба. Кинжалът бе вдигнат за удар.

– Излез, малко крочанче – подигра се той.

Тиха като смъртта, Манон пристъпи зад него. Глупакът дори не разбра, че е там, докато не доближи устни до ухото му и не прошепна:

– Сбърка породата вещица.

Мъжът се завъртя и се удари във вратата на гардероба. Вдигна кинжала между тях, а дишането му се учести. Манон просто се усмихна, а сребристобялата ù коса блесна на лунната светлина.

Тогава забеляза затворената врата и отвори уста, за да извика. Манон обаче се усмихна още по-широко и разкри реда железни зъби в горната част на венците си, които изщракаха като вълчи капан. Мъжът се шокира и отново удари вратата зад себе си, толкова ококорен, че бялото зае почти целите му очи. Кинжалът падна на дъските.

И тогава, за да го подмокри, тя размърда китки във въздуха между двамата. Железните нокти изскочиха от пръстите ù и блеснаха ярко.

Мъжът започна да се моли на мекосърдечните си богове, а Манон го пусна да се отдалечи до прозореца. Нека си мисли, че има шанс, докато тя върви ухилена към него. Мъжът дори не можа да изпищи, когато разкъса гърлото му.

След като приключи с него, се промъкна през вратата на спалнята. Двамата мъже още грабеха, вярвайки, че всичко това е нейно. А всъщност къщата просто бе изоставена. Предишните собственици или бяха починали, или бяха достатъчно умни, че да напуснат това западащо място.

Вторият мъж дори не можа да изпищи, когато тя го разкъса на две с железните си нокти. Третият селянин обаче дойде да потърси спътниците си. Когато я видя с една ръка в червата на приятеля му и друга, придържаща шията му, за да я разкъса с железните си зъби, той избяга.

Воднистия вкус на мъжа, пълен със страх и омраза, подразни езика ù. Тя плю на дъските, но дори не избърса кръвта, която капеше по брадичката ù, когато даде на оцелелия селянин време да се спотаи в зимната трева така, че тя да скрие главата си.

Преброи до десет, понеже ù се ловуваше. Бе такава от момента, в който разкъса утробата на майка си и дойде с рев в света на живите.

Тя бе Манон Черноклюна, наследница на клана на Черните клюнове. Бе тук вече от седмици, като се правеше на крочанска вещица с надеждата да намери истинските. Те бяха някъде там, досадните и непоносими праведни крочанки, скрити зад маскировката на лечителки. Първото ù славно убийство бе точно на шестнайсетгодишна крочанка. Тогава и Манон бе на толкова.

Тъмнокосото момиче носеше кървавочервеното наметало, което всички крочанки получаваха при първия си цикъл. То ù помогна да намери жертвата си.

След като остави трупа на крочанката в покрития със сняг планински проход, тя взе наметалото като талисман и сто години по-късно още го носеше. Никоя друга вещица от Железните зъби не би дръзнала такова нахалство, с което да си спечели гнева на трите матрони – задето носи цвета на вечните им врагове. Но от деня, в който Манон нахлу в Крепостта на Черноклюните с наметалото и сърцето на крочанката в кутия, поднесена като подарък за баба ù, ловът им бе станал неин свещен дълг. Докато не ги изтребеше до последната.

Това бе последният курс – шест месеца във Фенхароу, докато останалите от клана се пръснаха из Мелисанде и Северен Ейлве със същите заповеди. Но през месеците, в които бе обикаляла от село на село, не бе открила нито една крочанка. Тези прости селяни бяха единственото ù забавление за последните няколко седмици. Поне щеше да му се наслади.

Манон слезе в полето и облиза кръвта от стоманените си нокти. Мина през тревите, не по-плътна от сянка и мъгла. Намери селянина в средата на полето да блее като овца от страх. А после се обърна и се напика при вида на кръвта по железните зъби и отвратителната усмивка на Манон.

Вещицата го остави да крещи на воля, докато го разкъсваше.

5

Селена и Роуан яздеха по прашния път, който разделяше тревистите поля от южните възвишения. Бе запомнила достатъчно карти на Вендлин, за да разбере откъде минават и да познае извисяващите се Камбрийски планини, които отбелязваха границата между смъртен Вендлин и земите на вечната кралица Майев.

Слънцето залязваше, докато изкачваха възвишенията, а пътят ставаше по-каменист, обграден в единия си край от дълбоки пропасти. За около километър и половина тя се чудеше дали да не попита Роуан къде възнамерява да спят. Но беше уморена. Не само от деня, виното или ездата.

Умората бе в костите ù, в кръвта, дъха и душата ù. Бе толкова уморена. Да разговаря с когото и да било бе изтощително. Това направи Роуан идеалния събеседник, тъй като той не ù продума и една дума.

Спусна се сумрак, а пътят ги изведе в гъста гора, която се простираше по планините и отвъд. Дърветата от кипариси преминаха в дъбове и се извисиха високо и гордо. На пътя се появиха гъсталаци и влажни, покрити с мъхове скали. Дори на тъмно гората сякаш дишаше. Въздухът трептеше и тя усети метален вкус на езика си. Далеч зад тях изтътна гръм.

Това нямаше ли да е прекрасно? Особено предвид, че Роуан най-после слезе, за да си направи лагер. По вида на седлата им тя се досети, че нямат палатка. Или спални чували. Или завивки.

Вече можеше спокойно да предположи, че посещението ù при Майев няма да е приятно.

Никой не продума нищо, когато изведоха конете до дърветата, на такова разстояние от пътя, че да са скрити от случайно минаващи пътници. След като остави багажа им на мястото, което бе избрал, Роуан изведе кобилата си до близкия поток, който сигурно бе чул със острите си уши. Дори не забави ход в мрака, докато Селена няколко пъти удари пръстите си в корените и скалите. Той виждаше отлично дори и в тъмното. Черта, характерна за елфите. Черта, която и тя щеше да има, ако...

Не, нямаше да мисли за това. Не и след случилото се от другата страна на портала. Тогава се бе променила – и бе толкова ужасно, че ù се напомни защо никога няма да го прави отново.

След като конете пиха, Роуан не я изчака, а изведе и двата в лагера. Селена използва уединението, за да удовлетвори естествените си нужди, след което коленичи на тревата на брега и се напи до насита от извора. Богове, вкусът на водата... свеж и в същото време древен, могъщ и възхитителен.

Пи, докато не се досети, че дупката в стомаха ù е от глад, след което с олюляване се върна до лагера, който намери по блясъка на сребърната коса на Роуан. Той безмълвно ù подаде малко хляб и сирене, след което продължи да вчесва конете. Тя му промърмори „благодаря“, но не предложи да помогне, а се сви до един огромен дъб.

Когато коремът спря да я боли и осъзна колко шумно дъвче ябълката, която ù бе подхвърлил той, докато хранеше конете, събра сили да попита:

– Толкова много заплахи ли има във Вендлин, че не смеем да запалим един огън?

– Не и идващи от смъртни.

Това бяха първите му думи, след като бяха напуснали града. Може би опитваше да я сплаши, но тя все пак провери наум всичките си оръжия. Нямаше да пита. Не искаше да знае що за твар може да пропълзи към пламъка.

Плетеницата от дървета, камъни и мъх се извиси над тях, пълна с тежки есенни листа и отекваща с ромона на потока и плющенето на нечии крила. А там, скрити зад близката скала, бяха три чифта блестящи очи.

Дръжката на кинжала се озова в ръката ù миг по-късно. Но очите само я гледаха. Роуан сякаш не забеляза. Само подпря глава на ствола на дървото.

Малките хора винаги я бяха познавали. Дори когато сянката на Адарлан се спусна над континента, те знаеха коя е. Оставяха ù малки подаръци – прясна риба, кошница с боровинки, корона от цветя. Тя не ги вземаше и странеше от Оуквалдския лес, доколкото можеше.

Но феите не я оставиха и продължиха да я гледат с немигащи очи. Селена съжали, че е изяла храната толкова бързо и отвърна на погледа им, готова да се защити. Роуан не помръдна.

Каквито и клетви да бяха дали феите в Терасен, те можеха да не важат тук. Щом го помисли, между дърветата се появиха още очи. Още тихи свидетели на появата ù. Селена бе елф или поне мелез. Прабаба ù бе сестрата на Майев, наречена богиня след смъртта си. Това бе глупаво, наистина. Маб бе станала смъртна, след като бе вплетела живота си с този на човешкия принц, обичал я толкова силно.

Запита се колко от тези същества знаят за войните, опустошили родината ù, за погубените феи и елфи, за пламъците, погълнали древните гори, и за остриетата, посекли свещените елени на Терасен. Запита се дали знаят какво е сполетяло събратята им на Запад.

Нямаше представа защо се интересува. Но ù изглеждаха толкова... любопитни. Селена изненада дори и себе си, когато прошепна в нощта:

– Те са още живи.

Очите угаснаха. Когато погледна към Роуан, видя, че той дори не е отворил своите.

Но знаеше, че воинът е разбрал всичко.

6

Дориан Хавилиард стоеше пред масата със закуската на баща си с ръце зад гърба. Кралят бе пристигнал преди броени минути, но не му бе казал да седне. Някога Дориан щеше да възрази. Но след магията, бъркотията, в която Селена го бе забъркала, и другия свят, който видя в тунелите... всичко се бе променило. Най-доброто, което можеше да прави днес, е да се снишава, да не предизвиква вниманието на баща си или на когото и да било към себе си.

Затова Дориан остана прав и зачака.

Кралят на Адарлан привърши с печеното пиле и отпи от течността в кървавочервената си чаша.

– Много си мълчалив днес, принце. – Завоевателят на Ерилея посегна към чинията с пушена риба.

– Чаках да ме заговориш, татко.

Черните като нощта очи се спряха върху него.

– Доста необичайно.

Дориан се напрегна. Само Селена и Каол знаеха истината за магията му, но Каол му бе обърнал гръб толкова категорично, че той не искаше да дава обяснения на приятеля си. Този замък обаче бе пълен с шпиони и подмазвачи, които искаха да използват всичко научено, за да пробият нагоре. Бяха готови да предадат и самия престолонаследник. Кой знаеше дали някой не бе присъствал, скрит в коридорите или в библиотеката? Или пък не бе намерил книгите, скрити в стаята на Селена? Дориан вече ги бе преместил долу в гробницата, където ходеше всяка нощ. Не за да търси отговори на въпросите, които го измъчваха, а само за да изкара час в блажена тишина.

Баща му продължи да се храни. Дориан бе канен в личните му покои само няколко пъти досега. Те бяха големи колкото имение, с библиотека, столова и съвещателна зала. Заемаха цяло крило от стъкления замък, поставено срещу това на кралицата, майката на Дориан. Родителите му никога не споделяха ложето си и той не искаше да знае защо.

Видя, че баща му го гледа. Утринното слънце минаваше през изкривената стъклена стена и правеше всеки белег и всяка бръчка по лицето му още по-отвратителни.

– Днес ще забавляваш Едион Ашривер.

Дориан се постара да запази спокойствие, доколкото бе възможно.

– Мога ли да попитам защо?

– След като генерал Ашривер не успя да доведе хората си тук, има свободно време в очакване на Гибелния легион. Ще е добре и за двамата да се сближите – особено предвид скорошния избор на приятели, който направи.

Студената ярост на магията полази по гръбнака му.

– При цялото ми уважение, татко, имам две срещи, за които да се приготвя, и...

– Това не е молба – продължи да яде баща му. – Генерал Ашривер е уведомен. Ще го намериш пред покоите си по обяд.

Дориан знаеше, че трябва да си замълчи, но попита:

– Как може да търпиш Едион? Защо го остави жив? Че и генерал?

Не можеше да спре да се чуди на това още от пристигането на нахалника.

Баща му се усмихна хитро.

– Гневът на Едион е полезно оръжие, а и той умее да държи народа си под контрол. Няма да рискува да ги избия, не и след като му отнех толкова много. Обуздал е много потенциални бунтове на север заради този си страх. Той знае, че именно неговият народ – обикновените хора – ще пострада първи.

Дориан не можеше да повярва, че е кръвен роднина с толкова жесток човек. И все пак каза:

– Въпреки това е изненадващо, че държиш генерала едва ли не като заложник, почти роб. Не е ли малко опасно да го управляваш само чрез страха му?

Наистина, той се запита дали баща му е казал на Едион за мисията на Селена във Вендлин – родината на неговия род, където братовчедите му от дома Ашривер продължаваха да управляват. Макар че Едион се хвалеше с многото си победи срещу бунтовниците и се държеше все едно притежава половината империя... Колко ли помнеше от роднините си отвъд морето?

– Имам си начини да държа Едион на къс повод – отвърна кралят, – а дързостта му ме забавлява. – Той кимна с брадичка към вратата. – Няма обаче да ми е забавно, ако закъснееш за срещата с него.

И просто така го прати на Вълка.

Въпреки опитите на Дориан да покаже на Едион менажерията, кучкарника, конюшните и дори проклетата библиотека, генералът искаше само едно – да се разхожда из градините. Твърдеше, че е неспокоен и преял след предишната нощ, но усмивката му към Дориан подсказваше друго.

Едион не си направи труда да разговаря с него, прекалено зает да си тананика мелодии и да оглежда различните жени, покрай които минаваха. Свали полуцивилизованата си маска само веднъж, когато вървяха по тясна пътека, опасана с високи розови храсти – великолепни през лятото, но смъртоносни през зимата – и стражите се завъртяха и за миг застанаха с гръб към тях. Толкова трябваше на Едион, за да спъне Дориан в един от трънаците, без да спира да си тананика.

Само бързата реакция спаси принца от това да издере лицето си, но плащът му стана на парцали, а ръката го заболя. Когато стражите минаха през ъгъла и застанаха пред двамата, за да не достави удоволствие на генерала, като съска от болка и оглежда раните си, Дориан прибра замръзналите си пръсти в джобовете.

Заговориха само когато Едион спря край фонтана и опря белязаните си ръце на кръста си, оглеждайки градината все едно е бойно поле. Подсмихна се при вида на шестимата стражи и очите му засияха по начин, странно познат на Дориан.

– Ескорт за принца в собствения му дворец? – попита генералът. – Засегнат съм, че не са пратили повече стражи, за да те пазят от мен.

– Смяташ, че можеш да победиш и шестимата?

Вълкът се изкикоти и сви рамене. Белязаната дръжка на Меча на Оринт отрази лъчите на слънцето и заслепи принца.

– Не искам да отговарям. В противен случай татко ти може да реши, че не съм достатъчно полезен, за да компенсирам темперамента си.

Някои от стражите зад тях промърмориха, но Дориан отвърна:

– Вероятно не си.

И това бе всичко, което Едион му каза по време на мразовитата жалка разходка. Докато накрая генералът не му се ухили:

– По-добре върви при лечител.

Тогава Дориан осъзна, че дясната му ръка кърви. Генералът просто му обърна гръб.

– Благодаря за разходката, принце – извика през рамо. Прозвуча почти като заплаха.

Едион не правеше нищо без причина. Може би опитваше да принуди краля да го екзекутира. Защо му бе това обаче Дориан не можеше да знае. Освен ако просто не искаше да провери какъв човек е престолонаследникът и дали от него може да стане играч. Нямаше как да е сигурен дали воинът го преценява като възможен съюзник, или като заплаха. Макар и надменен, Едион имаше лукав ум. Вероятно гледаше на дворцовите интриги като на друг тип бойно поле.

Дориан остави избраните лично от Каол стражи да го отведат в прекрасния топъл замък, а след това ги изпрати с едно кимване. Каол не бе дошъл днес и той бе благодарен за това. След разговора за магията и отказа му да приказват за Селена, Дориан не знаеше дали има нещо, за което да си разменят и дума. Не вярваше, че Каол с лека ръка би поръчал смъртта на невинни, все едно дали са приятели, или врагове. Би трябвало да е наясно, че Селена по някакви си свои причини не би убила благородниците от рода Ашривер. Нямаше обаче смисъл да говори с него, след като и той криеше тайни.

Дориан се замисли над пъзела от думите на приятеля си и влезе в катакомбите на лечителите. Обгърна го мирис на розмарин и мента. Това бе лабиринт от складове и лаборатории, далеч от любопитните очи в стъкления замък. Горе в него имаше още една лечебница за онези, които не смееха да слязат до тук, но това бе мястото, в което работеха най-добрите лечители в Рифтхолд – и цял Адарлан – и развиваха уменията си от хиляди години. Избелелите камъни сякаш бяха попили изсушените билки и придаваха на подземните коридори приятна атмосфера.

Дориан намери малък работен кабинет, в който млада жена се бе привела над голяма дъбова маса. На масата бяха подредени различни делви, везни и хаванчета, заедно със стъкленици, пълни с течности, сушени билки и отвари, бълбукащи над малки самотни огньове. Изкуствата на лечителството бяха сред малкото, които баща му не бе забранил преди десет години, макар Дориан да бе чувал, че някога са били по-силни. Тогава лечителите използвали магия, за да церят. Сега разчитаха само на това, което могат да намерят в природата.

Дориан влезе в кабинета и младата жена вдигна поглед от книгата, която четеше. Пръстът ù отбеляза мястото на страницата, където бе спряла. Не бе първа красавица, но все пак бе хубава. С нежни черти, кестенява коса, сплетена на плитка, и златиста кожа, подсказваща, че поне един от роднините ù произхожда от Ейлве.

– Може ли... ?

Тя го погледна по-внимателно, след което се поклони.

– Ваше Височество. – Червенина покри врата ù.

Дориан вдигна окървавената си ръка.

– Тръни.

Да спомене, че са от рози, щеше да го направи още по-жалък. Тя продължи да гледа настрани, но прехапа долната си устна.

– Разбира се. – След което махна с тънката си ръка към дървения стол до масата. – Моля, седнете. Освен ако не искате да идем в лабораторията?

Дориан обикновено мразеше някой да се суети около него, но тази млада жена бе толкова изчервена и внимателна, че само каза „няма проблем“ и седна в стола си.

Тишината се спусна върху него, докато жената започна да се щура из кабинета, като първо смени мръсната си бяла престилка, изми ръцете си за около минута, взе различни игли и превръзки и най-после придърпа един стол срещу него.

Не разговаряха и докато тя внимателно изми и разгледа ръката му. Той обаче се загледа в лешниковите ù очи, сигурните ù пръсти и червенината, която продължаваше да обагря врата и лицето ù.

– Ръката е... сложна – промърмори тя накрая, загледана в драскотините. – Исках да проверя за по-сериозни щети, дали няма заседнали тръни. – После добави бързо: – Ваше Височество. Мисля, че изглежда по-лошо, отколкото е. – Тя нежно разтри един мехлем по ръката му и той като истински лигльо направи гримаса. – Простете – промърмори тя, –трябва да дезинфекцирам раните. За всеки случай.

След това някак се сви, все едно си бе заповядала да мълчи.

Той се затрудни в отговора, но накрая каза:

– И по-лошо съм се наранявал.

От неговата уста прозвуча глупаво и тя спря за миг, преди да вземе превръзките.

– Знам – отвърна и го погледна.

Проклятие. Имаше невероятни очи.

Тя бързо сведе поглед и внимателно бинтова ръката му.

– Назначиха ме в южното крило на замъка. Често имам нощни смени.

Това обясняваше защо му е позната. Бе излекувала не само него онази нощ, но също и Селена, Каол, Лапичка... Бе се грижила за раните на всички им през последните седем месеца.

– Извинявай. Не мога да си спомня името ти...

– Сорша – каза тя, без да звучи ядосана, а трябваше. Разглезеният принц и неговите самовлюбени приятели, толкова погълнати от живота си, че не можеха да научат името на лечителката, която ги шиеше отново и отново.

Привърши с превръзката на ръката му и той добави:

– Знам, че не го казваме достатъчно често, но благодаря.

Зеленокафявите очи го погледнаха, последвани от колеблива усмивка.

– За мен е чест, принце мой.

После събра цяровете си. Той го прие като знак, че трябва да си върви, затова се изправи и размърда пръсти.

– Добре си чувствам ръката.

– Това са дребни рани, но трябва да ги наглеждате. – Сорша изхвърли окървавената вода в мивката в задната част на стаята. – Няма нужда да идвате чак до долу, Ваше Височество. Само се обадете. С радост ще се погрижа за вас. – Тя направи реверанс с лекотата на опитен танцьор.

– Ти си отговаряла за южното крило през цялото това време?

Въпросът във въпроса бе достатъчно ясен: Всичко ли си виждала? Всяко смъртоносно нараняване?

– Ние имаме записки за пациентите – отвърна тихо Сорша, така че никой, случайно минал по коридора, да не може да я чуе, – но понякога забравяме да отбележим всички.

Не бе казала на никого за видяното и за нещата, които не си пасваха. Дориан се поклони в знак на благодарност и излезе от стаята. Колко ли още хора имаше, които бяха видели повече, отколкото показваха? Дори не искаше да знае.

За радост, когато престолонаследникът напусна катакомбите, пръстите на Сорша вече бяха спрели да треперят. По милостта на Силба, богинята на лечителите и носителката на мира – а също и на милостивата смърт, – тя бе успяла да им попречи да треперят и докато го превързваше.

Сорша се облегна на масата и въздъхна тежко. Нямаше нужда да превързва раните. Бе постъпила егоистично и глупаво с желанието си да задържи красивия принц до себе си колкото се може по-дълго.

А той дори не знаеше коя е.

Бе назначена за лечител преди година. Бяха я викали безброй пъти, за да се погрижи за раните на принца, капитана и тяхната приятелка. Но престолонаследникът нямаше и представа коя е в действителност.

Не го бе излъгала, че не е записала нараняванията им. Но помнеше всичко, особено случката преди месец, когато тримата се бяха появили мръсни и окървавени, а кучето на момичето бе ранено. Нямаше обяснение. Никой не каза нищо.

А момичето, тяхната приятелка...

Кралският шампион. Ето коя бе тя. Любовница на принца и капитана. Сорша бе помогнала на Амити да се погрижи за младата жена след жестокия дуел за титлата. Понякога проверяваше момичето и виждаше как принцът я държи за ръката в леглото ù.

Правеше се, че това няма значение, понеже престолонаследникът бе известен женкар... но сърцето ù пак се свиваше. После нещата се промениха, след като момичето бе отровено с глориела и при нея остана капитанът. Капитанът, който се бе държал като звяр в клетка, обикаляше стаята и опъваше нервите и на самата Сорша. Не бе изненада, че след няколко седмици прислужницата на момичето Филипа бе дошла с молба за контрацептивна отвара. Филипа не бе казала за кого, но Сорша не бе идиот.

Когато посети капитана седмица след това и той бе с одрано лице и мъртъв поглед, Сорша разбра всичко. Схвана какво е станало и последния път, когато принцът, капитанът, момичето и кучето бяха дошли целите в кръв. Каквато и връзка да бе имало между тримата, си бе отишла.

Особено от страна на момичето. Селена. Бе чула името ù по случайност, когато мислеха, че вече бе излязла. Селена Сардотиен. Най-великият асасин в света, вече и кралски шампион. Още една тайна, която Сорша щеше да опази, без да я молят.

Тя бе невидима. И повечето дни бе доволна от това.

Сорша се намръщи към запасите си. Трябваше да приготви половин дузина отвари преди вечеря. Всички те бяха сложни и ù бяха оставени от Амити, която се възползваше от поста си при всяка възможност.

На всичко отгоре трябваше да пише седмичното си писмо на свой приятел, който искаше да научи всеки детайл за замъка. Само при мисълта за това я заболяваше глава.

Щеше да отпрати всеки към друг лечител, но не и принца.

Сорша се върна към работата си. Бе сигурна, че я е забравил в мига, в който си е излязъл. Дориан бе наследник на най-могъщата империя в целия свят, а Сорша бе дъщеря на мъртви имигранти, чийто дом във Фенхароу бе станал на пепел. Селце, за което никой не си спомняше.

Това обаче не ù пречеше да го обича, тайно, и в сенките, още от мига, в който го бе видяла преди шест години.

7

Тази нощ никой друг не обезпокои Селена и Роуан. Той не ù каза нищо по повод станалото, нито пък ù предложи наметалото си, за да се сгрее. Тя спа свита на една страна, като всяка минута трябваше да се обръща заради камък или корен, нараняващи гърба ù, или пък да се събужда от крясъците на совите... а може би и на по-лоши неща.

Когато светлината стана сива и над дърветата се спусна мъгла, Селена се почувства по-уморена от предишната нощ. След кратка закуска от хляб, сирене и ябълки, когато продължиха пътя през обраслите с гори могили, тя почти задряма на гърба на кобилата си.

Минаха покрай няколко души – най-често хора, каращи фургони към някакъв пазар. Всички те погледнаха боязливо към Роуан и им сториха път. Неколцина дори прошепнаха молитви.

Бе чувала, че елфите и хората живеят в мир във Вендлин, затова реши, че ужаса, който изпитват, е заради самия Роуан. Татуировката не помагаше особено. Зачуди се дали не трябва да го попита за значението ù, но тогава се налагаше да го заговори. А да говори с него означаваше да създаде някаква връзка.

А тя бе уморена от приятели. И най-вече от смъртта им.

Затова си остана със затворена уста през целия ден, докато яздеха през горите и навлязоха в Камбрийските планини. Колкото по-нависоко се изкачваха, толкова по-пъстра и гъста ставаше гората, а мъглата се сгъсти до степен, че усещаше тежестта ù на лицето, врата и гърба си.

Изкараха още една студена и ужасна нощ на пътя, а после отново заяздиха призори. Мъглата се просмука в дрехите и кожата ù, за да стигне чак до костите.

На третата вечер се бе отказала от надеждата за огън. Дори прие студа, непоносимите корени и глада, който не можеше да потисне, независимо от количествата хляб и сирене, които поглъщаше. Болките ù действаха някак утешително.

Не успокояващо, но... разсейващо. Добре дошли. Заслужени.

Не искаше да знае какво означава това за нея. Не можеше да си позволи да се вгледа толкова в себе си. Бе го направила в онзи ден, когато видя принц Галан. Бе ù достатъчно.

Отклониха се от пътя в притъмняващите часове на късния следобед, а мъхът сподавяше звука от всяка крачка на конете им. Не бе виждала град вече дни наред, а сивите скали бяха обсипани с руни и символи. Подозираше, че това са знаци към хората.

Да стоят настрана.

Трябваше да са на седмица от Доранел, но Роуан ги водеше покрай планините, а не през тях. Все пак се издигаха нагоре, но изкачването беше забавяно от време на време от плата и полета с диви цветя.

Не видя нищо познато, затова нямаше представа къде или колко високо се намират. Осъзнаваше само безкрайната гора, безкрайното изкачване, безкрайната мъгла.

Подуши дима, преди да види светлините. Не от огньове, а от сграда, издигаща се високо над дърветата, прегърнала гръбнака на планинския склон. Камъните бяха тъмни и стари и не бяха познатият гранит. Очите ù се напрегнаха и не пропуснаха пръстена извисяващи се скали между дърветата, опасващ крепостта. Бе трудно да не ги забележи, при положение, че яздеха между два мегалита[1], възвишаващи се един към друг като рогата на огромен звяр. По кожата ù премина странно напрежение.

Магически защити! Стомахът ù се сви. Дори да не държаха враговете настрана, определено можеха да вдигнат тревога. Това означаваше, че трите фигури, които пазеха всяка една от трите кули, шестима на външната стена и трима при дървените порти, знаеха за приближаването им. Мъже и жени в леки кожени доспехи, въоръжени с мечове, кинжали и лъкове, наблюдаваха техния напредък.

– Бих останала в гората – каза тя. Това бяха първите ù думи от дни, ала Роуан не ù обърна внимание.

Дори не вдигна ръка, за да поздрави стражите. Явно мястото му бе познато, щом не си направи труда да каже едно „добър ден“. Когато приближиха старата крепост – която представляваше няколко наблюдателни кули, вплетени в огромна свързваща сграда, покрита с лишеи и мъхове, –  Селена си направи сметката. Явно представляваше някакъв граничен пост на половината път между кралството на смъртните и Доранел. Може би най-после щеше да намери топло място, в което да се наспи, дори и за една нощ.

Стражите отдадоха чест на Роуан, който дори не ги погледна. Всички носеха качулки, скриващи каква кръв тече в жилите им. Дали бяха елфи? Роуан може и да не си бе отворил устата по време на пътуването – показа толкова интерес към нея, колкото би показал и към настъпано парче тор, – но ако тя се озовеше сред елфите... можеха и да поискат да я разпитат.

Затова запомни всеки детайл, всеки изход, всяко слабо място, когато влязоха в големия двор отвъд стената и двете обикновени на вид конярски ръце, които им помогнаха да слязат. Бе толкова тихо. Все едно всички бяха затаили дъх, дори и камъните. Все едно я чакаха. Усещането се влоши, когато Роуан я поведе в мрачния коридор на главната сграда, а после по тесни стъпала към нещо, което приличаше на малък кабинет.

Не дъбовото бюро, избелелите зелени завеси и топлината на огъня я накараха да спре. А тъмнокосата жена, която седеше зад бюрото. Майев, кралицата на елфи и феи.

Нейната леля.

А след това чу думите, от които се бе страхувала през последните десет години.

– Здравей, Елин Галантиус.

8

Селена отстъпи назад. Знаеше точно колко крачки трябва да направи, за да излезе от залата, но се удари в твърдо и неподвижно тяло и вратата се затвори зад гърба ù. Ръцете ù трепереха толкова силно, че дори не посегна към оръжията си или към тези на Роуан. Той щеше да я посече без колебание, стига Майев да му наредеше.

Кръвта нахлу в главата на Селена. Принуди се да си поеме глътка въздух, а после още една. И още една. След това прошепна:

– Елин Галантиус е мъртва.

Това да произнесе името си... Проклетото име, от което се бе страхувала и което бе проклинала. Което бе искала да забрави.

Майев се усмихна и разкри острите си кучешки зъби.

– Да не си губим времето с лъжи.

Но това не бе лъжа! Онова момиче, принцесата, бе загинало в реката преди десет години. Селена вече не бе Елин Галантиус. Бе съвсем различен човек.

Стаята бе прекалено топла и прекалено малка, а извисяващият се зад гърба ù Роуан напомняше природна стихия.

Не ù бе останало време да събере сили, да измисли извинения и полуистини, както бе трябвало да направи последните няколко дни, вместо да потъва в тишината, студа и мъглата. Бе срещнала кралицата на елфите така, както Майев бе пожелала. В черна безименна крепост, която никак не подхождаше на красавицата с гарвановочерни коси, гледаща я с тъмните си бездънни очи.

Богове. Мили богове.

Майев бе страховита в своето съвършенство, спокойна, напълно неподвижна, вечна. Тъмната сестра на светлокосата Маб. Селена се бе измамила сама, вярвайки, че ще е лесно. Все още се бе опряла на Роуан, сякаш той бе стена, толкова неразрушима и древна, колкото обсипаните с руни камъни около крепостта. Роуан отстъпи назад с грацията на могъщ хищник и се подпря на вратата. Нямаше да я пусне да излезе, докато Майев не позволеше.

Кралицата на елфите остана притихнала. Дългите ù бели като луната на пръсти бяха скрити в полите на виолетовата ù рокля, а на стола ù бе кацнала бяла сова. Майев не си правеше труда да носи корона и Селена предположи, че такава не ù трябва. Всяко живо същество на земята знаеше коя е и каква е, дори да бе сляпо и глухо. Майев, героиня на хиляди легенди, злодей от още повече кошмари. Епоси, песни и поеми бяха писани за нея, толкова много, че мнозина се питаха дали тя не е просто мит.

Но този мит, този сън, този кошмар бе истински.

„Това може и да е за добро. Може да получиш отговорите на въпросите си веднага. Да се върнеш в Адарлан за броени дни. Просто дишай.“

Но дори дишането бе трудно, докато кралицата, известна с това, че подлудява мъжете за удоволствие, наблюдаваше всяко потръпване на гърлото ù. Совата, кацнала на стола ù – дали бе истинско животно, или елф? – също я наблюдаваше. Ноктите бяха свити около облегалката и дълбаеха в дървото.

За миг ù се стори някак нелепо. Това, че Майев я приема в този полуизгнил кабинет, на бюро, покрито с Уирда, знаеше какво. Богове, това, че изобщо Майев стои на бюро. Трябваше да е в етерна долина, обкръжена от светулки и деви, танцуващи на музиката на лютня и арфа, да е зачетена в звездите все едно са стихове.

Не тук.

Селена се поклони ниско. Предполагаше, че трябва да падне на колене, но и без това миришеше ужасно, а лицето ù вероятно все още носеше синините от побоя във Варес. Когато се изправи, Майев бе леко усмихната, като черна вдовица, забелязала муха в паяжината си.

– Предполагам, че след една хубава баня би заприличала на майка си.

Явно не бе от любезните. Нападаше веднага. Но Селена щеше да се справи. Можеше да не обърне внимание на болката и ужаса, за да получи това, което поиска. Затова само се усмихна леко и отвърна:

– Да знаех при кого отивам, щях да помоля моя придружител за време, в което да се подготвя.

Не ù бе жал, че изкарва Роуан виновен.

Обсидиановите очи на Майев се насочиха към Роуан, който остана облегнат на вратата. Можеше да се закълне, че усмивката на кралицата е одобрителна. Сякаш целият дълъг път е бил част от плана ù. Но защо? Каква полза имаше да я вижда мръсна?

– Опасявам се, че вината за бързането е моя – отвърна Майев, – макар че той можеше да те остави да се изкъпеш в някое езеро по пътя. – Кралицата на елфите вдигна изящната си ръка и махна към воина: – Принц Роуан...

Принц. Едвам сподави подтика да се обърне към него.

– ... е от рода на моята сестра Мора. Води ми се нещо като племенник, благородник от моя дом. Далечен твой братовчед, по стара фамилна линия.

Още един ход, с който да я изкара от равновесие.

– Не думай.

Вероятно това не бе най-добрата възможна реакция. Вероятно трябваше да се е проснала раболепно на пода, умолявайки за отговори. Чувстваше обаче, че скоро ще се стигне и до там. Въпреки че...

– Вероятно ти е чудно защо помолих принц Роуан да те доведе до тук – запита се Майев.

Селена щеше да играе тази игра заради Нехемия. Прехапа езика си, за да не отговори нещо язвително.

– Дълго чаках срещата ни – постави белите си ръце на бюрото Майев, – но тъй като не напускам тези земи, нямаше как да те видя. Поне не и с очите си.

Дългите нокти на кралицата заблестяха.

Носеха се легенди за това какъв е животинският вид на Майев, ала никой не бе оцелял, за да опише нещо повече от сенки, нокти и тъмнина, която поглъща душата.

– Те нарушиха законите ми, знаеш ли. Когато те заченаха, родителите ти не се подчиниха на заповедите ми. Родовете им представляваха риск при смесване, но майка ти обеща да те покаже пред мен след раждането ти. – Майев наклони глава. Приличаше на совата зад гърба си. – Изглежда, че за цели осем години след раждането ти е имала твърде натоварен график, за да спази обещанието си.

Ако майка ù бе нарушила клетва... ако я бе крила от Майев, сигурно си имаше причина. Причина, която Селена смътно помнеше, без да може да я осъзнае.

– Но сега най-после си тук. – Майев сякаш я приближи, без да се движи. – Една зряла жена. Очите ми те проследиха през морето. Видяха странни, отвратителни истории. За белези и стомана. Питах се – истина ли е това? Асасинът с очи на Ашривер, забелязан окован преди година във фургон от рогатия господар на Севера...

– Достатъчно. – Селена погледна към Роуан, който слушаше внимателно, все едно чуваше това за пръв път. Не искаше той да разбира за Ендовиер. Не търсеше съжалението му.

Сряза го с поглед, изпълнен с посланието да си гледа работата. Но той само отклони отегчено очи с типичната надменност на безсмъртен. Селена се изправи срещу Майев и прибра ръце в джобовете си.

– Асасин съм, да.

Зад нея се чу изсумтяване, но тя не свали очи от Майев.

– А другите ти умения? – разшири ноздри кралицата. Душеше я. – Какво стана с тях?

– Нямах достъп до силите си, както и всички останали на континента.

Очите на Майев блеснаха и Селена разбра, че тя е отгатнала полуистината.

– Ала ти вече не си на континента – измърка кралицата.

Бягай. Всичките ù инстинкти нашепваха тази дума. Имаше чувството, че Окото на Елена нямаше да може да ù помогне, но все пак съжали, че не е в нея. Прииска ù се самата мъртва кралица да дойде тук. Роуан бе на вратата, но ако бе хитра и го подлъжеше...

И тогава споменът я заслепи, разпален от инстинкта за самосъхранение. Майка ù рядко допускаше елфите в дома си, въпреки собствения си произход. Малцина, на които вярваше, живееха с тях, но всички гости бяха наблюдавани внимателно и Селена винаги бе принуждавана да се крие в личните си покои. Тогава бе смятала, че е прекалено, но сега...

– Покажи ми – прошепна Майев с усмивка на гладен паяк.

Бягай. Бягай.

Все още чувстваше синия пламък, изригнал от нея в земята на демоните, виждаше лицето на Каол, когато изгуби контрол над магията си. Един грешен ход и можеше да убие както него, така и Лапичка.

Совата махна с криле, а дървото изскърца под ноктите ù. Мракът набъбна в очите на Майев и се протегна към нея. Селена усети тих пулс във въздуха, пулс в кръвта си. Туптене, а после прорязване през разума ù, все едно Майев отваря черепа ù, за да види какво има вътре. Притиска, изпитва, опитва...

Селена се помъчи да запази дишането си спокойно и докато се стремеше да избута ноктите от ума си, премести ръцете си така, че да могат да стигнат ножовете. Майев се изсмя тихо и натискът над ума ù отслабна.

– Майка ти те криеше от мен години – рече кралицата. – Тя и баща ти имаха невероятния талант да разбират кога очите ми се мъчат да се спрат на теб. Толкова рядка дарба – да призоваваш и владееш огъня. Малцина са онези, които владеят повече от искрица, на пръсти се броят тези, които наистина покоряват стихията. Ала ето, че майка ти искаше да задуши силата ти, макар да разбираше, че ти искаш да ù се покориш.

Сърцето на Селена се качи в гърлото. Още един спомен изплува в ума ù, за уроци как не бива да пали пожари, а да ги угасява.

– И виж какво стана с тях – продължи Майев.

Кръвта на Селена се смрази. Всичките ù инстинкти за самосъхранение угаснаха.

– А къде беше ти преди десет години?

Изрече думите тихо, от недрата на душата си. Прозвуча като ръмжене.

– Не обичам да ме лъжат – наклони глава Майев.

Гневът на Селена слезе обратно в стомаха. Помощ за елфите в Терасен така и не бе дошла от Вендлин. И само защото...

– Нямам повече време, което да ти отделя – отсече Майев, – затова ще бъда кратка. Очите ми видяха, че имаш въпроси. Въпроси, които никой смъртен няма право да задава. За Ключовете.

Легендите твърдяха, че Майев може да общува със света на духовете. Дали Нехемия и Елена не ù бяха казали? Селена отвори уста, но Майев вдигна ръка.

– Все пак ще ти дам отговорите. Трябва да дойдеш в Доранел, за да ги получиш.

– Защо не...

Роуан изръмжа, задето бе прекъснала кралицата.

– Понеже отговорите изискват време – отвърна Майев, а сетне добави, наслаждавайки се на всяка дума: – и трябва да се заслужат.

– Кажи ми какво трябва да сторя и ще го направя.

Глупачка. Отговори като кръгла глупачка.

– Опасно нещо предлагаш, без дори да си чула цената.

– Искаш да ти покажа магията си? Няма проблем. Но не и тук. Не...

– Магията ти не ме интересува – все едно е чувал с брашно. Искам да видя какво умееш да правиш с нея, Елин Галантиус. За момента не е много.

Стомахът на Селена се сви, когато чу проклетото име.

– Искам да видя каква може да станеш при правилните обстоятелства.

– Аз не...

– Не допускам смъртни и мелези в Доранел. За да може мелез да влезе в столицата ми, трябва първо да се докаже като достоен. Мъглив рид, както се нарича тази крепост... – Тя махна с ръка към стаята. – ... е едно от полетата за доказване. Място, в което тези, които не преминат изпитанието, прекарват дните си.

Под нарастващия страх Селена усети и прилив на погнуса. Мелез. Майев го бе произнесла с такова презрение.

– И какво изпитание трябва да очаквам, за да ме прецениш като достойна?

Майев махна към Роуан, който така и не бе мръднал от вратата.

– Ще дойдеш при мен, щом принц Роуан реши, че си овладяла дарбите си. Ще те обучи тук. Няма да стъпиш в Доранел, докато той не каже, че си готова.

След всичките гадости в стъкления замък – демони, вещици, самият крал – обучението при Роуан, дори и по магия, ù се стори глупаво.

То обаче можеше да отнеме седмици. Месеци. Години. Познатата мъгла отново припълзя към нея, като заплашваше да я задуши. Тя я прокуди навътре в себе си, за да каже:

– Това, което трябва да знам, не може да чака...

– Искаш отговори за Ключовете, нали така, наследнице на Терасен? Те те очакват в Доранел. Останалото зависи от теб.

– Истината – изригна Селена. – Ще ми кажеш истината за Ключовете.

Майев се усмихна. Не беше красиво.

– Значи не си забравила всичко за нас. – Когато Селена не отговори, кралицата добави: – Ще отговоря истината на всичките ти въпроси за Ключовете.

Бе лесно да отстъпи. Да потърси някое друго древно същество, от което да иска отговори на въпросите си. Селена си пое дълбоко въздух, а после издиша. Майев бе тук. От зората на света. Отпреди войните с Валгите. Бе държала Ключовете. Знаеше как изглеждат, какво представляват. Може би дори знаеше къде ги е скрил Бранън, особено последният, неназованият Ключ. Ако Селена успееше да намери начин да открадне Ключовете от краля и да го унищожи, да сложи край на завоеванията му и да освободи Ейлве... Ако намереше поне един Ключ...

– Какво обучение...

– Принц Роуан ще обясни подробностите. Засега ще те придружи до стаята ти за почивка.

Селена погледна Майев право в мъртвешките очи.

– Заклеваш ли се, че ще ми кажеш каквото трябва да знам?

– Не нарушавам обещанията си. Подозирам, че и ти не си се метнала на майка си.

Кучка. Искаше да го изсъска. Тогава обаче очите на Майев се спряха на дясната ù ръка. Знаеше всичко. Дали заради шпионите, или по логика, Майев бе научила всичко за нея и клетвата ù към Нехемия.

– И за какво? – попита тихо Селена. Гневът и страхът я притискаха, изтощението я надви. – За какво искаш да ме обучаваш? Само за да направя шоу с дарбите си?

Майев погали главата на совата с белия си като луната пръст.

– Искам да станеш това, за което си родена. Да станеш кралица.

Да стане кралица.

Думите преследваха Селена през цялата нощ, попречиха ù да заспи въпреки изтощението, заради което бе готова да заплаче към тъмнооката Силба с молба да я отърве от мъките ù. Кралица. Думата пулсираше заедно с напуканата устна, която също ù пречеше да заспи.

Можеше да благодари на Роуан за това.

След заповедта на Майев Селена дори не бе казала довиждане преди да си излезе. Роуан ù стори път само защото Майев ù кимна, и последва Селена по тесния коридор, който ухаеше на печено месо и чесън. Стомахът ù изкъркори, но вероятно щеше да повърне след първата хапка. Затова тръгна с Роуан нататък по коридора, а после и по стълбите. С всяка крачка редуваше железен самоконтрол и нарастващ гняв.

Ляво. Нехемия.

Дясно. Даде клетва и ще я спазиш, каквото и да отнеме това.

Ляво. Обучение. Кралица.

Дясно. Кучка. Манипулативна, студенокръвна, садистична кучка.

Стъпките на вървящия пред нея Роуан не отекваха в тунела. Факлите още не бяха запалени и в сумрака тя почти не го различаваше. Но знаеше – почти чувстваше гнева, който се излъчваше от него. Чудесно. Поне да има още някой, който не е очарован от тази сделка.

Обучение. Обучение!

Цял живот се бе обучавала, от мига, в който се роди. Роуан можеше да я обучава до посиняване – стига така да получеше отговорите на въпросите си за Ключовете, тя щеше да играе. Но това не означаваше, че когато мигът настъпи, трябва да прави нещо. Със сигурност не и да вземе трона.

Тя дори нямаше трон, корона или двор. Не ги искаше. Предпочиташе да свали краля като Селена Сардотиен.

Сви ръце в юмруци.

Не срещнаха никого, докато слизаха по витото стълбище. Озоваха се в нов коридор. Дали обитателите на крепостта – Майев я бе нарекла Мъглив рид – знаеха кой се крие в кабинета горе? Майев вероятно ги ужасяваше. Вероятно тя бе събрала всичките – как се изрази, мелези? – и ги бе поробила чрез някой даден от тях обет. Отвратително. Бе отвратително, че са принудени да стоят тук само защото са със смесена кръв, нещо, за което нямаха никаква лична вина.

Селена накрая отвори уста.

– Явно си много важен за Нейно Безсмъртно Величество, щом те направи моя бавачка.

– Предвид миналото ти, нямаше вяра на никого, освен на най-добрия, който да подсигури, че ще се държиш възпитано.

Охо, принцът бе готов за бой. Целият му самоконтрол по време на пътуването висеше на тънък косъм. Чудесно!

– Да си играеш на горски не подсказва голям талант.

– Бил съм се на бойните полета много преди ти, родителите ти или дори прачичо ти да са се родили.

Тя настръхна – точно както бе искал той.

– И с кого можеш да се бориш тук, освен с птици и зверове?

Настъпи тишина. И после...

– Светът е много по-голямо и опасно място, отколкото си представяш, момиче. Радвай се, че ще бъдеш обучена от мен. Така ще получиш шанса да се докажеш.

– Видяла съм много от големия и опасен свят, принце.

Той само се изсмя.

– Само почакай, Елин...

Пак я уязви. И тя реши да захапе кукичката.

– Не ме наричай така.

– Това е името ти. Не възнамерявам да използвам друго.

Тя застана на пътя му, приближавайки острите му кучешки зъби.

– Никой не бива да знае коя съм. Ясно ли е?

Зелените му очи заблестяха в мрака, все едно принадлежат на животно.

– Леля ми е дала по-трудна задача, отколкото осъзнава.

Леля ми. Не леля ни.

Тогава тя каза едно от най-отвратителните неща, които бе изричала през живота си, къпейки се в собствената си омраза.

– Елфи като теб ме карат да разбирам действията на краля на Адарлан.

Той я удари. По-бързо, отколкото тя можеше да реагира. По-бързо, отколкото бе възможно.

Отмести глава, за да не ù счупят носа, но пое удара с устата си. Блъсна се в стената, цапардоса си главата и усети собствената си кръв. Чудесно.

Той я удари отново със скоростта си на безсмъртен – или по-скоро щеше да го направи. Но със същата неземна лекота спря ръката си преди да ù счупи челюстта и изръмжа ниско в лицето ù.

Дишането ù се учести, когато му измърка:

– Направи го.

Той изглеждаше по-готов да разкъса гърлото ù, но не прекрачи линията, която сам бе прокарал.

– Защо ми е да ти давам това, което искаш.

– И ти си безполезен като останалите от своя народ.

Той се изсмя подигравателно и сякаш прокара нокти по опънатите ù нерви.

– Ако толкова ти се целува пода, давай. Ще ти позволя да опиташ да нанесеш удар.

Знаеше, че не бива да го слуша. Но кръвта ù бушуваше, бе неспособна да разсъждава, дори да диша. Затова, без да мисли за последиците, замахна.

Но удари само въздуха – а след това кракът му я подсече по начин, който отново я запрати в стената. Това бе невъзможно. Бе я спънал все едно е последната новачка.

Вече бе на няколко крачки от нея, кръстосал ръце. Тя изплю кървава храчка и изпсува. Той се ухили. Това бе достатъчно, за да я накара да се хвърли отново към него, без да знае дали иска да го удари, или удуши.

Той се хвана на лъжливия ù удар вляво, но когато тя замахна отдясно, се отмести с такава лекота, че въпреки всичките си тренировки, Селена се удари в потъмнелия мангал зад него. Звънът отекна в притихналия коридор, а тя се приземи с лице на каменния под. Зъбите ù изтракаха.

– Както казах – подигра ù се Роуан, – имаш много да учиш. За всичко.

С устна, която вече се подуваше и я болеше, тя му каза какво точно може да отиде да прави.

Той продължи надолу по коридора.

– Следващият път, като кажеш нещо подобно – заяви той, без да поглежда през рамо, – ще те оставя да цепиш дърва цял месец.

Селена се изправи с лице, пламнало от срам, гняв и омраза. Той я остави в много малка, много студена стая, която приличаше на затворническа килия, като ù позволи да направи две крачки преди да нареди:

– Дай ми оръжията си.

– Защо? Няма.

Никога нямаше да му остави кинжалите си.

С едно движение той взе кофа вода зад вратата и изсипа вътрешността ù в пода на коридора преди да я протегне към нея.

– Дай ми оръжията си.

Щеше да е страхотно обучение, не ще и дума.

– Кажи защо.

– Не съм длъжен да ти се обяснявам.

– Тогава пак ще се пердашим.

В мрачния коридор татуировката му изглеждаше невъзможно тъмна. Той изгледа Селена изпод вежди, все едно за да намекне, че предишния път пердахът е бил много еднопосочен, но вместо това изръмжа:

– Призори ще трябва да си платиш престоя в крепостта, като работиш в кухнята. Освен ако не планираш да убиеш всички, не ти трябва да си въоръжена. Нямаш нужда от оръжия и по време на обучението. Затова ще задържа кинжалите, докато си ги заслужиш обратно.

Това ù прозвуча познато.

– Кухнята, значи.

Той оголи зъби в свирепа усмивка.

– Всички тук работят на една нога, включително принцесите. Никой не е по-голям от хляба. Най-малко пък ти.

Не бе като да няма белези, с които да го докаже. Нямаше обаче да му споделя това. Не знаеше какво ще прави, ако той разбере за Ендовиер и реши да ù се подиграе за това. Или по-лошо, да я съжалява.

– Значи ще ме обучаваш за слугиня.

– Това също.

Отново имаше чувството, че може да разчете думите в погледа му: „И ще се насладя на всяка твоя несгода“.

– За всичките тези години живот не си се научил на обноски. – Реши да не обръща на внимание, че той изглежда на по-малко от трийсет.

– Че за какво ми е да лаская дете, което вече е влюбено в себе си.

– Ние сме роднини, нали знаеш?

– Толкова обща кръв имам с теб, колкото и със свинаря на крепостта.

Ноздрите ù се разшириха, а той вдигна кофата под носа ù. Прииска ù се да го цапне с нея, но реши, че не иска да ù чупят носа и започна да се разоръжава.

Роуан преброи всички оръжия в кофата, все едно знаеше точно колко носи, в това число и скритите. След това я взе в една ръка и затръшна вратата, като дори не каза довиждане, а само:

– Призори да си на линия.

– Дърто, гадно копеле – промърмори тя и огледа стаята.

Легло, нощно гърне, кофа с ледена вода за къпане. Тя използва водата, за да се измие и да се погрижи за разбитата си устна. Бе гладна като вълк, но за да намери храна трябваше да се срещне с други хора. Затова, след като излекува устната си, доколкото можа, Селена се стовари върху леглото, все още със смрадливите парцаливи дрехи, и остана там за няколко часа.

В стаята имаше малко прозорче без завеси. Тя се завъртя в леглото така, че да гледа към звездите над дърветата, заобикалящи крепостта.

Бе постъпила глупаво, като се нахвърли на Роуан и му наговори онези неща в опит да се сбие... заслужаваше си удара. И още как. Ако трябваше да бъде честна със себе си, напоследък не се държеше като човешко същество. Прехапа сцепената си устна и направи гримаса.

Огледа нощното небе, докато не намери Елена, Господаря на Севера. Неподвижната звезда над рогата му – вечната корона – сочеше към Терасен. Бе чувала, че великите владетели на Терасен създали тези звезди, така че народът им никога да не е сам и винаги да може да намери пътя към дома. Но не бе стъпвала там от десет години. Докато Аробин Хамел бе неин господар, не ù бе разрешено, а след това не бе посмяла.

Бе прошепнала истината онзи ден над гроба на Нехемия. Бе бягала толкова дълго, че не знаеше какво е да се изправиш и да се биеш. Въздъхна и потърка очи.

Това, което Майев не разбираше и никога нямаше да разбере, е колко лошо ги бе проклела малката принцеса от Терасен преди десет години. По-лошо, отколкото го бе сторила самата Майев. Бе проклела всички им и бе оставила света да изгори в шепа пепел.

Затова Селена се извърна от звездите и се сви под грубата завивка в опит да се защити от студа. Затвори очи с надеждата да засънува един по-различен свят.

Свят, в който нея я няма.

9

Манон Черноклюна стоеше на брега на придошлата от снега река. Стоеше със затворени очи, докато влажният вятър хапеше лицето ù. Малко звуци ù харесваха повече от стенанията на умиращи мъже, но вятърът бе един от тях.

Да се остави на вятъра бе най-близкото нещо до летене в днешно време – с изключение на редките сънища, в които отново се издигаше в облаците, а здравата ù метла все още работеше. Не като сега, когато се бе превърнала в безполезна пръчка и бе прибрана в килера ù в Крепостта на Черноклюните.

Десет години бяха минали от деня, в който за последен път вкуси от облаците и мъглата, яхнала вятъра. Днес щеше да бъде идеален ден за летене, със силен и опасен вятър. Днес щеше да се извиси в небесата.

Зад нея Майка Черноклюна все още говореше с огромния мъжага от кервана, който наричаше себе си херцог. Не бе съвпадение, че скоро след като напусна окървавените поля на Фенхароу, бе извикана от баба си. Не бе съвпадение и че са на около шейсет километра от границата с Адарлан.

Манон бе на пост, докато нейната баба, Върховната вещица от клана на Черноклюните, разговаряше с херцога край свирепата река Акантус. Останалите вещици бяха заели позиции около малкото укрепление. Бяха дванайсет, всички на възрастта на Манон, отгледани и обучавани заедно. Подобно на нея, не носеха оръжия, но явно херцогът разбираше, че Черноклюните нямат нужда от такива, за да бъдат смъртоносни.

За какво ти бе оръжие, когато ти самата си родена такова?

А когато си една от Тринадесетте на Манон, заедно с които тя се бе била и бе летяла последните сто години... понякога само името на клана бе достатъчно, за да накара врага да побегне. Тринадесетте не се славеха с милостта си. Или пък с грешни преценки.

Манон огледа въоръжените стражи около лагера. Половината наблюдаваха Черноклюните вещици, другите – херцога и баба ù. Бе чест, че Върховната вещица бе повикала Тринадесетте, за да я охраняват. Нямаше нужда от други, щом те са наоколо.

Манон насочи вниманието си към най-близкия страж. Потта, нотката страх и тежкия аромат на умора плъзнаха край нея. По вида и миризмата прецени, че пътуват вече седмици наред. С тях имаше два затворнически фургона. От единия се носеше много характерен мъжки аромат, придружен от дъха на одеколон. Другият бе женски. И в двата имаше някаква нередна миризма.

Манон бе родена без душа, казваше баба ù. Без душа и без сърце, такава, каквато трябваше да бъде една Черноклюна. Бе зла до мозъка на костите си. Въпреки това хората във фургона, както и дука, ù се сториха сбъркани. Различни. Чужди.

Близкият страж се размърда неспокойно и тя му се усмихна. Ръката му се стегна около дръжката на меча.

Понеже ù бе скучно, Манон отпусна челюст и разкри железните си зъби. Стражът направи крачка назад, а дишането му се учести. Острият мирис на страх се усили. С бялата си като луната коса, алабастрова кожа и златисти очи, тя бе смятана от някои злощастни мъже за красива като елфическа кралица. Те обаче разбираха прекалено късно, че красотата е само част от естествения ù арсенал.

Но това правеше всичко толкова забавно.

В снега и мъртвата трева се чуха стъпки. Манон обърна гръб на треперещия страж и ревящата река Аркантус, за да види как баба ù приближава.

След изчезването на магията нещо в остаряването им се бе объркало. Макар да бе на повече от столетие, допреди десет години Манон изглеждаше на не повече от шестнайсет. А днес – към края на двайсетте си години. Остаряваха като смъртни, осъзнаха всички в паника. А баба ù...

Пищната обемна рокля на Майка Черноклюна се вееше като вода на вятъра. Лицето ù бе обсипано от бръчици, сиви кичури прошарваха абаносовата коса. Върховната вещица на Черния клюн не бе просто красива. Бе съблазнителна. Дори сега, когато тленността съсухряше кожата ù, в нея имаше нещо завладяващо.

– Трябва да вървим – каза Майка Черноклюна, крачейки на север, успоредно на реката. Зад тях мъжете на херцога се събраха около укреплението. Бе мъдро от страна на смъртните да внимават, когато Тринадесетте са наоколо. И им е скучно.

С едно кимване на брадичката си Манон събра Тринадесетте. Дванайсетте пазителки останаха на почтително разстояние зад нея и баба ù. Стъпките им потъваха в зимната трева. Никоя от тях не намери нито една крочанка през месеците, в които обикаляха от град на град. Манон очакваше някакво наказание за това. Може би бичуване, може би счупване на пръстите. Нищо трайно, но пък щеше да е публично. Така наказваше баба ù. Не бе важно самото наказание, а унижението.

Ала черните и със златни петънца очи на старицата, наследница на най-чистия клан на Черните клюнове, гледаха към северния хоризонт, към Оуквалдския лес и извисяващите се Планини на Белия зъб отвъд него. Поръсените със златно очи бяха най-голямата гордост на клана по причина, която Манон не си бе направила труда да научи. Когато баба ù видя, че тези на Манон са чисто златни, матроната я измъкна от още топлия труп на дъщеря си и я обяви за своя наследница.

Баба ù продължи да върви, но Манон не бързаше да я заговоря. Не искаше да изтръгнат езика от зъбите ù.

– Ще отидем на север – каза баба ù, след като укреплението изчезна в хълмовете зад тях. – Искам да пратиш три от Тринадесетте на юг, на запад и на изток. Трябва да намерят нашите сестри и да им кажат, че се събираме във Ферианската падина. Всяка Черноклюна. Не искам да пропуснат нито една вещица.

Днес всяка вещица бе част от сборище и сама по себе си пазителка. След падането на Западното кралство, когато бяха започнали да се борят със зъби и нокти за оцеляването си, всяка Черноклюна, Жълтонога и Синьокръвна трябваше да е готова за бой. За да върне земите си или да умре за народа си. Самата Манон не бе стъпвала в някогашното Вещерско кралство, не бе виждала нито руините, нито зелените полета, простиращи се до западното море. Никоя от Тринадесетте не го бе виждала. Всички те бяха бегълки и скитници, все заради проклятието на последната крочанска кралица, издъхнала на онова прословуто бойно поле.

Матроната продължи, все така загледана в планините:

– Ако пазителките ти видят вещици от другите кланове, трябва да кажат и на тях да се съберат в Падината. Без битки и провокации. Просто да се разпространи.

Железните зъби на баба ù заблестяха на следобедното слънце. Като всяка от древните вещици – онези, родени в кралството и борели се в Алианса на Железните зъби срещу кралиците на Крочан, – Майка Черноклюна винаги бе с оголени зъби. Манон никога не я бе виждала да ги скрива.

Манон преглътна въпросите си. Ферианската падина – смъртоносната и опустошена земя между Планините на Белия зъб и Планините Рюн – бе един от малкото проходи, водещи от плодородните източни земи към западната пустош.

Манон бе минавала през заснежения лабиринт от пещери и клисури пеш – само веднъж, заедно с Тринадесетте и още две сборища вещици, малко след като магията бе изчезнала и те се бяха почувствали слепи, глухи и оглупели от внезапната си тленност.

Половината вещици загинаха в Падината. Тринадесетте оцеляха с мъка, а Манон едва не изгуби ръката си в една ледена пещера. Бе я запазила само заради бързите си реакции и намесата на Астерин, втората по старшинство в групата им, а също и заради грубата сила на третата, Сорел.

Ферианската падина. Не се бе връщала в нея оттогава. Последните месеци се говореше, че  там има неща, по-лоши и от вещиците.

– Баба Жълтонога е мъртва.

Манон се обърна рязко към баба си, която се бе усмихнала леко.

– Убита е в Рифтхолд. Херцогът ми го предаде. Никой не знае как и защо.

– Крочанки?

– Може би. – Усмивката на Майка Черноклюна се разшири и разкри още повече железните, на места ръждясали зъби. – Кралят на Адарлан ни покани във Ферианската падина. Каза, че там ни очаква подарък.

Манон се замисли за свирепия смъртоносен крал, решен да завладее целия свят. Отговорността ù както към сборището, така и като наследница, бе да опази баба си жива. Инстинктът ù бе да търси заплаха на всяка крачка.

– Това може да е капан. Събере ли ни на едно място, ще е способен да ни унищожи. Като нищо може да работи с крочанките. Или дори с клана на Синята кръв. Те винаги са искали да застанат начело на Железните зъби.

– Не, не мисля – измърка Майка Черноклюна. Бездънните ù черни очи засияха. – Кралят ни направи предложение. На нас и на всички вещици от клановете на Железните зъби.

Манон зачака, макар че бе готова да изкорми някого от нетърпение.

– На краля му трябват ездачи – каза Майка Черноклюна, загледана в хоризонта. – Ездачи за неговите уивърни. За въздушна кавалерия. През всичките тези години ги е отглеждал в Падината.

Бе минало много време, прекалено много, но Манон усети как нишките на съдбата се затягат около тях.

– Когато приключим, ще ни остави да задържим уивърните. За да си върнем Пустошта от смъртните свине, които сега живеят там.

Дива радост мина през сърцето на Манон, остра като нож. Тя проследи погледа на матроната към хоризонта, към върховете на планините, където още царуваше зимата. Да полети отново, да профучи през проходите, да лови плячката така, както бе родена да го прави.

Не с метла, наистина.

Но и с уивърн не звучеше никак, никак лошо.

10

След тежък ден, през който обучаваше новите попълнения, избягваше Дориан и се пазеше надалече от зоркото око на краля, Каол почти стигна покоите си, нетърпелив да поспи, когато забеляза, че двама от хората му не са на поста си пред Голямата зала. Когато спря, другите двама направиха гримаса.

Не бе необичайно понякога стражите да пропуснат смяна. Ако на някой му прилошееше, ако станеше нещо със семейството му... Каол винаги бе готов с резерва. Но да отсъстват двама, без да има кой да ги замести...

– Добре ще е някой да ми обясни какво става – излая той.

Единият се прокашля. Беше по-млад страж, завършил обучение едва преди три месеца. Другият също бе относително нов, което обясняваше защо са го изпратили на пост за през нощта пред празната Голяма зала. Каол обаче ги бе оставил под наблюдението на двама по-стари и на теория по-отговорни стражи, били на това място от години.

Стражът, който се прокашля, почервеня.

– Те... ами, казаха... ох, капитане. Казаха, че никой няма да забележи, ако ги няма, тъй като това е Голямата зала и е празна, и... ъ-ъ-ъ...

– С твои думи – сопна се Каол. Щеше да заколи двамата дезертьори.

– Празненството на генерала, сър – обади се другият. – Генерал Ашривер дойде чак от Рифтхолд, за да ги покани. Каза, че няма да имат проблеми с вас, затова се съгласиха.

Едно мускулче по челюстта му потрепна. Разбира се. Едион.

– А вие двамата – изръмжа Каол. – Не ви ли се стори за уместно да докладвате това на някого?

– При цялото ми уважение, сър – обади се вторият, – ние бяхме... не искахме да ни мислят за портаджии. А това е само Голямата зала...

– Не биваше да го казваш – изръмжа Каол. – И двамата сте на двоен пост за месец. В градините. – Където все още бе леденостудено. – Няма да имате почивка. Ако пак не ми докладвате за страж, напуснал поста си, заминавате. Ясно ли е?

Когато му измънкаха някакъв отговор, той излезе през централната порта на замъка. И без това вече нямаше да може да заспи. Трябваше да намери двама стражи в Рифтхолд... както и един генерал, с когото да си размени няколко приказки.

Едион бе наел цялата кръчма. Мъжете на входа трябваше да пречат на неканените гости, но един поглед към Каол и орловата дръжка на меча му ги накара да отстъпят настрани. Кръчмата бе претъпкана с известни благородници, жени, които можеха да бъдат както придворни, така и куртизанки, и много пияни развеселени мъже. Играеха се карти и зарове, пееха на музика, изпълнявана от малък квинтет край разпаления огън, разнасяха се халби бира, бутилки с пенливо вино...

Дали Едион възнамеряваше да плати с личните си кървави пари, или сметката бе за краля?

Каол забеляза двамата стражи с неколцина от останалите. Играеха на карти с жени в скута, ухилени като демони. Докато не го видяха.

Все още пълзяха, когато ги изпрати обратно към замъка, като им обеща да се разправя с тях утре. Не можеше да прецени дали трябва да ги изгони, тъй като Едион бе излъгал, а и мразеше да взема подобни решения преди да се наспи. Затова просто ги отпрати навън, в мразовитата нощ. След това тръгна да издирва генерала.

Никой обаче не знаеше къде е той. Най-напред пратиха Каол на горния етаж, в една от спалните. Там наистина намери две жени, с които Едион се бе замъкнал, но в момента между тях имаше друг мъж. Каол попита къде е генералът и жените отговориха, че играе на зарове в избата с маскирани благородници. Каол отиде там. Наистина имаше маскирани благородници. Правеха се на обикновени посетители, но той ги разпозна, макар да не ги извика по име. Настояваха, че за последно са видели как Едион свири на цигулка в главната зала.

Така Каол се качи обратно до нея. Едион не свиреше на цигулка. Нито на барабан, лютня или гайда. Изглеждаше, сякаш Едион Ашривер не е благоволил да присъства на собственото си празненство.

Една куртизанка му се предложи и се канеше да избяга от ръмженето му, докато Каол не ù даде една сребърна монета в замяна на информация за генерала. Каза, че го е видяла да излиза преди около час – хванат за ръка с една от съперничките ù. Бе тръгнал към по-усамотено място, но тя не знаеше къде.

Каол се върна в замъка.

Не научи нищо повече. Гибелният легион щеше да пристигне всеки момент и когато се спуснеше в града, щеше да разкрие пред Рифтхолд нови низини на морално разложение. Всички стражи на Каол бяха поканени.

Това бе последното нещо, което му трябваше – цял легион смъртоносни убийци, които да предизвикат хаос в града и да разсейват хората му. Ако това станеше, кралят можеше и да се вгледа по-внимателно в капитана и да попита къде изчезва понякога.

Трябваше да си размени нещо повече от няколко думи с Едион. Трябваше да намери нещо, което да използва срещу него, за да може да сложи край на тези тържества и да накара генерала да се закълне, че ще държи Гибелния легион под контрол. Следващата нощ щеше да отиде на каквото и тържество да организираше Едион.

И да види какво може да открие срещу него.

11

Замръзнала и посиняла от треперенето през нощта, Селена се събуди призори в жалката си стаичка, за да намери малка кутийка от слонова кост пред вратата. Бе пълна с мехлем, който ухаеше на мента и розмарин, а под него имаше бележка с внимателно изписани букви.

„Заслужи си го. Майев ти пожелава скорошно възстановяване.“

Селена изсумтя при мисълта за конското, което Роуан бе получил – колко ли го бе стреснало то, за да ù изпрати подарък? Тя намаза подутата си устна с мехлема. Огледа се в парчето огледало на петна над шкафа и видя, че не е в най-добрата си форма. Никога повече нямаше да пие вино и да яде тегия. Или да изкарва повече от ден без баня.

Явно Роуан би се съгласил, тъй като бе оставил няколко стомни вода, малко сапун и нови дрехи – бяло бельо, свободна риза, светлосива туника и наметало, подобно на онова, което бе носила предишния ден. Макар и простичък, платът бе дебел и с добро качество.

Селена се изкъпа, доколкото можа, като трепереше от студа, процеждащ се от мъгливата гора навън. Внезапно почувства носталгия към огромния басейн в замъка. Бързо се изсуши и се намъкна в дрехите си, доволна от това, че са плътни.

Зъбите ù не спираха да тракат. Не бяха спрели цяла нощ. А сега мократа коса не помагаше, дори и след като я сплете на плитка. Обу високите си до коляното ботуши и върза дебелия червен колан на кръста си колкото се може по-здраво, без да пречи на подвижността ù. Надяваше се да си предаде някаква форма, но...

Намръщи се пред огледалото. Бе отслабнала и лицето ù изглеждаше толкова кухо, колкото се и чувстваше. Дори косата ù бе изгубила цвета си и висеше някак безжизнено. Мехлемът бе оправил подутината на устната ù, но не и цвета ù. Поне бе чиста. Макар и замръзнала и прекалено добре облечена за работа в кухнята. Тя въздъхна, свали колана и наметалото и ги остави на леглото. Богове, ръцете ù бяха толкова студени, че пръстенът ù се плъзгаше по пръста. Знаеше, че е грешка, но въпреки това погледна към аметиста, тъмен на светлината на утрото.

Какво ли щеше да каже Каол за това? В крайна сметка, бе тук заради него. Не само на това място, но и в това душевно състояние – постоянната умора, болката в сърцето. Не бе виновен за смъртта на Нехемия, принцесата я бе организирала сама. Но пазеше тайни от Селена. Бе предпочел краля. Макар да твърдеше, че я обича, служеше вярно на онова чудовище. Може би бе постъпила глупаво, че го бе допуснала до себе си, че си бе помечтала за свят, в който може да пренебрегне факта, че той е капитан, служещ на мъжа, разбил живота ù не един, а няколко пъти.

Болката в гърдите ù се усили до степен, че дишането ù се учести. Застина за миг, облегна се назад и потъна в мъглата на душата си, а после се насочи към вратата.

Едно от предимствата на слугинската работа бе, че кухнята е топла. Дори гореща. В голямата тухлена фурна и в камината беше напален жарък огън, който прогони сутрешната мъгла, която се плъзгаше от дърветата отвъд  реда прозорци над медните мивки. В кухнята имаше само още двама души – прегърбен старец, който наглеждаше бълбукащите гърнета над огъня в камината, и младеж на дървена маса, която разделяше кухнята на две. Той режеше лук и наблюдаваше нещо, което приличаше на хляб. Хлябът ухаеше прекрасно. Какво ли обаче имаше в гърнетата?

Въпреки безумно ранния час веселото бърборене на младежа отекваше в камъните на стълбището. Той обаче притихна и заедно с другия мъж спряха работа, когато Роуан влезе в кухнята. Елфическият принц я бе чакал долу в коридора, скръстил ръце и вече отегчен. Животинските му очи обаче се бяха присвили, все едно се надяваше тя да закъснее и да му даде повод да я накаже. Като безсмъртен, той имаше безкрайно търпение и изобретателност, когато трябваше да измисля обидни наказания.

Роуан се обърна към стареца край огнището, като стоеше толкова неподвижно, че Селена се запита дали се е научил да го прави, или си е роден така.

– Имате нова слугиня за сутрешната смяна. След закуска я вземам за остатъка от деня.

Очевидно това, че не поздравява, не бе лично отношение към нея. Погледна я с повдигнати вежди и тя прочете думите в очите му толкова ясно, все едно ги бе изрекъл. „Искаше да останеш неразпозната, затова давай, принцесо. Представи се с каквото име искаш.“

Поне я бе чул снощи.

– Елентия – успя да изрече тя. – Казвам се Елентия.

Стомахът ù се сви. За щастие Роуан не изсумтя. Щеше да го изкорми, или поне да се опита да го направи, ако се подиграеше на името, дадено ù от Нехемия.

Старецът се затътри напред и избърса кривите си ръце в бялата престилка. Кафявите му дрехи бяха прости и износени, кърпени на места, и явно имаше някакъв проблем с лявото си коляно. Бялата му коса обаче бе стегната на опашка и разкриваше смуглото му лице. Той се поклони леко.

– Благодарни сме за допълнителната помощ, принце. – Той насочи към Селена кафявите си като лешници очи и я изгледа изпитателно. – В кухня работила ли си?

След всичко, което бе сторила, и всички хора, които бе видяла, бе принудена да каже „не“.

– Дано тогава си пъргава и се учиш бързо – отвърна той.

– Ще дам най-доброто от себе си.

Това явно бе достатъчно за Роуан, който излезе, като пристъпваше тихо и с движения, издаващи грация и сила. Само като го погледна, Селена разбра, че вчера е сдържал силата на ударите си. Стига да искаше, можеше да ù счупи челюстта.

– Аз съм Емрис – рече старецът, изтича към фурната и взе една дълга дървена лопата, за да извади кафявия хляб. С поздравите бе свършено. Нямаше да ù се усмихват и да ù се правят на мили. Но ушите му...

Мелез. Заострени и подаващи се от бялата коса, ушите издаващи елфическата му кръв.

– Това е Лука – каза старецът и посочи младежа на масата. Макар железните гърнета и тенджери, висящи от тавана, да го закриваха, той се усмихна широко на Селена. Имаше къдрава коса, стърчаща на всички страни. Изглеждаше поне две години по-малък от нея, тъй като още бе съвсем кльощав. Явно нямаше дрехи по мярка, предвид колко къси бяха ръкавите на кафявата му туника.

– Боя се, че двамата ще си споделяте доста слугинска работа.

– Много е гадно – обади се Лука и подсмръкна от лука, който режеше, – но се свиква. Освен с ранното ставане. – Емрис изгледа момчето кръвнишки и Лука добави: – Поне сме в добра компания.

Тя се опита да му кимне учтиво и огледа обстановката. Зад Лука имаше второ каменно стълбище, което се издигаше в спирала високо нагоре, а също и два внушителни шкафа, натъпкани до пръсване с чинии и чаши. Горната половина на дървената врата край прозорците бе отворена и разкриваше стена от дървета и мъгла, издигаща се над малката тревиста полянка. Отвъд тях мегалитите бдяха като вечни пазители.

Забеляза, че Емрис изучава ръцете ù, затова ги протегна, въпреки белезите.

– Вече са съсипани, така че няма да ме видиш да ридая за някой счупен нокът.

– Майчице. Какво ти се е случило?

Но Селена видя, че старецът събира парченцата от пъзела, още докато говореше – акцента на Селена, подутата устна и сенките под очите ù.

– Адарлан се отразява така на хората. – Ножът на Лука падна на масата, но Селена не отклони очи от стареца. – Дай ми каквато работа искаш. Няма значение.

Нека Роуан си мислеше, че е глезена и егоистична. Такава си беше, но искаше болящи мускули и с ръце с мехури, за да си легне толкова изтощена, че да не сънува, да не мисли или чувства каквото и да е.

Емрис изцъка с език. В очите на стареца имаше толкова съжаление, че Селена се изкуши да му откъсне главата. Той каза:

– Просто нарежи останалия лук. Лука, ти се заеми с хляба. Аз почвам яхнията.

Селена зае мястото, което Лука бе освободил на края на масата, като мина покрай огромното огнище – гигантско и издялано от древен камък, украсен със символи и странни лица. Дори дръжките на мангала бяха оформени като изправени фигури, а отгоре върху тънката рамка на камината имаше девет железни статуетки. Богове и богини.

Селена бързо отклони поглед от двете жени в центъра – едната бе с корона звезда и въоръжена с лък и колчан стрели, а другата бе с полиран бронзов диск във вдигнати ръце. Можеше да се закълне, че я гледат.

Закуската беше истинска лудница.

Когато лъчите на зората осветиха прозорците със златиста светлина, в кухнята настана хаос. Хора започнаха да влизат и излизат. Те не бяха слуги, а просто уморени хора, които си вършеха работата или помагаха, защото го смятаха за редно. Големият съд с яйца, картофи и зеленчуци изчезна веднага, след като ги оставиха на масата. Бе понесен нагоре по стълбите към място, което сигурно бе столова. Каните с вода, мляко и още, боговете знаеха какво, също бяха грабнати. Селена бе представена на няколко души, но повечето дори не я погледнаха.

Това бе приятна промяна в сравнение с обичайните погледи на ужас и на шепота, съпътствали последните десет години от живота ù. Имаше чувството, че Роуан няма да издаде самоличността ù, дори и само защото  точно като нея мразеше да говори с останалите. В кухнята, където режеше зеленчуци и миеше чинии, тя бе никоя и се радваше на това.

Тъпият нож обаче се превърна в кошмар, когато трябваше да нареже гъбите, праза и лавината картофи. Никой, освен може би всевиждащият Емрис не забеляза колко хубаво се справя. Някой просто ги събра и хвърли в чинията, след което ù нареди да нареже нещо друго.

А после нищо. Всички, освен двамата ù колеги, изчезнаха нагоре по стълбите със сънени смехове и охкания, придружени от дрънченето на съдове. Прегладняла, Селена погледна с копнеж към останалата храна, тъкмо когато забеляза, че Лука я зяпа.

– Давай – ухили се той, преди да отиде да помогне на Емрис с един голям железен казан, който трябваше да отнесат до мивката. Въпреки врявата през последния час, Лука бе успял да заговори всички, влезли в кухнята, а гласът и смехът му се разнасяха над тракането на гърнетата и излаяните заповеди. – Доста време ще си над тия съдове, затова хапни сега.

И наистина ги очакваше кула от съдове край мивката. Само казанът щеше да отнеме цяла вечност. Затова Селена се отпусна на масата, сипа си малко яйца и картофи, изпи чаша чай и се зае със закуската си.

Всъщност направо я омете. Бе великолепна. За броени мигове бе изяла две пържени филийки с яйца и се бе заела с пържените картофи. Които вървяха абсурдно добре с яйцата. Заряза чая заради най-вкусното мляко, което бе пила някога. Не че някога бе пила мляко, тъй като в Рифтхолд бе карала на по-силни напитки, но...

Вдигна очи от чинията и видя как Емрис и Лука я гледат, потресени, от огнището.

– Мили богове – каза старецът и отиде до масата. – Кога за последно си яла?

Толкова хубава храна? Преди много време. И понеже очакваше Роуан да се домъкне по някое време, не искаше да остава гладна. Трябваха ù сили за обучението. За магическото обучение. Което сигурно щеше да бъде ужасно, но тя щеше да се справи. За да изпълни своята част от сделката с Майев и да спази клетвата си към Нехемия. Внезапно апетитът ù отмина и тя остави вилицата.

– Съжалявам – каза тя.

– О, яж си, колкото искаш – каза Емрис. – За един готвач няма нещо по-хубаво от това да види, че някой харесва гозбите му.

Каза го с толкова хумор и топлота, че сърцето ù се сви.

Как ли щяха да реагират, ако знаеха какви неща е вършила? Колко кръв е проляла, как е измъчвала Грейв, режейки го къс по къс, как е изкормила Арчър? Как бе провалила приятелката си. И не само нея.

Бяха забележимо по-тихи, когато седнаха. Не я разпитваха, което бе страхотно, тъй като не ù бе до приказки. Едва ли щеше да се задържи още дълго тук. Емрис и Лука говореха един с друг за обучението със стражите, което очакваше днес момчето на бойниците, за пайовете с месо, които готвачът смяташе да направи за обяд, за предстоящите пролетни дъждове, които можеха да съсипят фестивала за Белтейн, както бе станало миналата година. Тъй обикновени неща, за които човек да говори и да се тревожи. Държаха се толкова добре един с друг – като семейство.

Не бяха покварени от зла империя, от години жестокости, робия и кръвопролития. Почти можеше да види душите им, наредени една до друга тук, в кухнята. Техните – светли и чисти, нейната – пукащ черен пламък.

„Не се оставяй да бъдеш угасена.“ Последните думи, които Нехемия ù бе изрекла онази нощ в тунелите. Селена разрови храната в чинията си. Не бе познавала никого, чийто живот да не е в сянката на Адарлан. Едвам помнеше броените години преди континента да бъде заробен – когато Терасен все още бе свободен.

Не можеше да си спомни какво е да бъде свободна.

Почувства как под нея се отваря бездна, толкова голяма, че трябваше да помръдне, за да не потъне в нея.

Накани се да започне с чиниите, когато Лука се обади от масата.

– Трябва да си или много важна, или с много лош късмет, щом Роуан ще те обучава за Доранел.

По-правилната дума беше прокълната, но тя реши да си затвори устата. Емрис гледаше с предпазлив интерес.

– Затова те обучават, нали?

– Не си ли и ти обучаван за същото? – Думите прозвучаха по-грубо, отколкото очакваше.

– Е да – отвърна Лука. – Но ме очакват години, докато разбера дали отговарям на изискванията.

Години. Години? Майев не можеше да очаква от нея да изкара тук толкова много. Тя погледна към Емрис.

– А твоето обучение колко време продължи?

Старецът изсумтя.

– Бях на петнайсет, като дойдох тук, работих им едно десет години, но така и не ме одобриха. Решиха, че съм твърде обикновен. После прецених, че е по-добре да имам дом и кухня тук, отколкото да ме гледат отвисоко в Доранел до края на дните ми. Това, че моят вречен се чувстваше по същия начин, не навреди. Скоро ще го срещнеш. Винаги идва да открадне малко храна за себе си и хората си.

Той се изкикоти и Лука се ухили.

Вречен, а не съпруг. Елфите се вричаха един на друг завинаги и това бе по-силно от брака на смъртните, продължаваше и след смъртта. Селена попита:

– Значи всички тук са мелези?

Лука замръзна, но успя да се усмихне.

– Само чистокръвните елфи ни наричат така. Ние предпочитаме термина полуелфи. Но да, повечето от нас са рожби на смъртни майки. Бащите ни така и не разбрали, че ни зачеват. По-даровитите ги водят в Доранел, но ние, обикновените.... хората не ни обичат много, затова идваме тук, в Мъглив рид, или в някоя от другите гранични крепости. Малцина получават разрешение да отидат в Доранел. Но повечето просто пристигат, за да живеят с останалите. – Очите на Лука се спряха на ушите ù. – Ти май имаш повече човешко, отколкото елфическо в себе си.

– Защото не съм полуелф. – Не искаше да споделя подробности.

– Да не си превръщенка? – попита Лука. Емрис го погледна предупредително.

– А ти? – отвърна тя.

– О, не. Никой от нас не го може. Ако можехме, вероятно щяхме да сме с останалите даровити, които Майев колекционира.

– Полека, Лука – изръмжа Емрис.

– Майев не го отрича, защо ми е аз да го правя? Така казват и Бас, и останалите. Но все пак някои пазители имат вторични форми – като Малакай, вречения на Емрис. Тук са, понеже така са избрали.

Не бе изненадана, че Майев се интересува само от даровитите и заключва останалите по крепостите си.

– И никой от вас няма... дарби.

– За магията ли говориш? – усмихна се Лука. – Не, никой. Чух, че вашият континент винаги имал повече и по-разнообразни вълшебства. Вярно ли е обаче, че там всички са изчезнали?

Тя кимна. Лука подсвирна. Отвори уста да зададе още някакъв въпрос, но тя не бе в настроение, затова попита:

– Някой в крепостта владее ли магията?

Може би щяха да ù кажат какво може да очаква от Роуан и Майев.

– Някои – сви рамене Лука, – ама само от скучния вид. Да карат зеленчуците да растат, да намират вода, да вали дъжд. Не че имаме нужда от последното.

Значи нямаше да могат да ù помогнат с Роуан и Майев. Чудно.

– Но – продължи Лука – никой не владее нещо вълнуващо. Като превръщането в друго същество или контролирането на огъня... – Стомахът ù се сви. – Или дарбата на оракул. Имахме една жена с дива магия, дойде преди две години. Можеше да прави каквото си иска, да призовава всеки елемент. Остана тук за седмица, преди Майев да я извика в Доранел. Никой повече не я видя. Жалко, защото беше хубавица. Но тук е като навсякъде, онези, които владеят слаби елементални сили, ги държат на село.

Емрис изцъка с език.

– Помоли се на боговете да не пуснат гръм отгоре ти за тези думи. – Лука изсумтя и завъртя очи, но Емрис продължи да го хока, като размаха чашата си в неговата посока. – Тези дарби са ни дадени преди много време и са ни трябвали за оцеляването. Предават се от поколение на поколение. Разбира се, че са свързани с елементите, иначе щяха да изчезнат.

Селена погледна към железните фигури на камината. Понечи да спомене, че някои вярваха, че боговете също се бяха сродявали с древните хора и по този начин им бяха дали от магията си, но... това щеше да отнеме твърде много приказки.

Наклони глава на една страна.

– Какво знаете за Роуан? На колко години е? – Колкото повече научеше, толкова по-добре.

Емрис сви набръчканите си ръце около чашата.

– Той е от малкото чистокръвни, които идват в Мъглив рид редовно. Докладва разни неща на Майев, но е много саможив, не остава за през нощта. Понякога идва с други като него, шестима, които служат на кралицата като военачалници или шпиони. Никога не говорят с нас, но всички сме чували слухове къде отиват и какво правят. Познавам Роуан още откакто дойдох тук. Не че го познавам истински. Понякога го няма цели години, през които служи на Нейно Величество. Не знам дали някой знае колко стар е всъщност. Когато бях на петнайсет, старците го познаваха от деца, така че... е много стар.

– И е проклет като пепелянка – обади се Лука.

– Дръж си езика – стрелна го предупредително с очи Емрис. След това се озърна към вратите, все едно Роуан можеше да е там.

Когато погледът му се върна към Селена, изглеждаше пълен с тревога.

– Признавам, че вероятно няма да ти е леко.

– Той е студенокръвен убиец садист, стига да поиска – добави Лука. – Най-злият от личната клика воини на Майев. Така казват.

И това не бе голяма изненада. Фактът, че има още петима като него обаче, беше.

– Ще се справя – каза тихо тя.

– Не ни дават да учим Древния език, докато не влезем в Доранел – отвърна Лука, – но чувам, че татуировката му е с имената на всички хора, които е убил.

– Мълчи! – скара му се Емрис.

– Не е като да се прави, че не е така. – Лука се намръщи на Селена. – Помисли дали Доранел си струва. Тук не е толкова лошо.

Тя обаче бе уморена от приказки.

– Ще се справя – повтори тя. Майев не можеше да я държи тук години. В противен случай Селена щеше да избяга. И да намери друг начин, по който да спре краля.

Лука отвори уста, но Емрис отново му изшътка. Погледът му се спря на белязаните ù ръце.

– Остави я на мира.

Лука започна да бъбри за времето, а Селена се насочи към планината чинии. Докато ги миеше, потъна в ритъм, все едно чистеше оръжията си на онзи кораб.

Звуците от кухнята заглъхнаха и тя се остави да потъне надолу, към ужасната мисъл, която ехтеше в главата ù отново и отново. Че не помни какво е да бъде свободна.

12

Кланът на Черния клюн пристигна последен във Ферианската падина.

В резултат получи най-малките и отдалечени зали в плетеницата от коридори, издълбани в Омега, последната от планините Рюн и най-северната от опасващите заснежения проход.

От другата страна на Падината се издигаше Северен зъб, последният връх от Планините на Белия зъб, в момента окупиран от хората на краля – огромни грубияни, които не знаеха какво да мислят за прииждащите от всички страни вещици.

Бяха тук вече ден, а Манон още не бе зърнала и малко от уивърните, които кралят им бе обещал. Бе ги чула, макар зверилникът им да се намираше в другия край на прохода, до Северен зъб. Без значение колко дълбоко навлезеше в каменните коридори на Омега, писъците и ревовете отекваха в скалата, а въздухът пулсираше от плющенето на кожени криле. Подовете съскаха от драскането на нокти в камък.

Бяха минали пет века от последния сбор на трите клана. Някога бяха наброявали двайсет хиляди. Сега имаше не повече от три хиляди и това – при най-щедра оценка. Всичко, останало от някога могъщото кралство.

И все пак коридорите на Омега не бяха безопасно място. Вече ù се бе наложило да разтърве Астерин и една Жълтонога кучка, която не бе научила, че Черноклюните пазителки – особено Тринадесетте – мразят да ги наричат мекосърдечни.

Лицата им бяха опръскани със синя кръв и макар че Манон бе доволна, че красивата и дръзка Астерин е нанесла поражения, все пак трябваше да я накаже.

Три удара, на които втората по ранг да не може да отвърне. Един в стомаха, за да може Астерин да почувства безсилието си, един в ребрата, за преценява всяко действие, докато диша, и един в лицето, та счупеният нос да ù напомня колко по-лошо е могло да бъде наказанието.

Астерин ги понесе без писък или оплакване, както щеше да го направи всяка от Тринадесетте.

Тази сутрин Втората, с подут и натъртен в основата си нос, се бе ухилила на Манон при вида на жалката закуска от овесени ядки. Заради нахалството ù Манон би изкарала всяка друга вещица за врата от столовата, но на Астерин можеше да прости.

Макар Астерин да ù бе братовчедка, тя не бе нейна приятелка. Манон нямаше приятели. Никоя вещица нямаше, особено ако беше от Тринадесетте. Астерин обаче я бе пазила цяло столетие, а усмивката бе знак, че няма да ù забие ножа в гърба при следващата битка.

Не, Астерин бе достатъчно луда, за да си носи счупения нос с гордост и щеше да се радва на извивката му до края на дните си, които нямаше да са толкова много след изчезването на безсмъртието.

Наследницата на Жълтоногите, едра вещица на име Искра, просто бе смъмрила своята пазителка, бе ù наредила да си държи устата затворена и я бе пратила долу в лазарета, в недрата на планината.

Глупачка.

Всички водачки на сборища имаха заповеди да държат пазителките си под контрол, за да предотвратят битките между клановете. В противен случай трите матрони щяха да се стоварят върху тях като чук. Без наказание, без пример, който Искра да даде, нахалната вещица щеше да продължи да им досажда, докато за нея не се погрижеше новата Върховна вещица на Жълтоногите.

Предишната вечер бяха имали пародия на помен за Баба Жълтонога в пещерната столова, осветена от обикновени стари свещи, а не от традиционните черни. Бяха облечени с каквито наметала намерят. Дори минаха през Светите думи на Триликата богиня, все едно четат рецепта.

Манон никога не бе срещала Баба Жълтонога и не се интересуваше как точно е умряла. Повече я вълнуваше кой я е убил и защо. Всички мислеха за това, а въпросите се разменяха между очакваните думи за загуба и печал. Както обикновено, Астерин и Веста заговаряха останалите вещици, а Манон слушаше наблизо. Никой обаче не знаеше. Дори двете ù Сенки, скрити в тъмните ъгли на столовата така, както бяха обучени, не научиха нищо.

Това, че не знаеше какво е станало, накара раменете ù да се стегнат, докато вървеше към скосения проход, където се събираха матроните и водачките на сборища. Черноклюните и Жълтоногите отстъпиха встрани, за да ù направят път. Дразнеше се, че не знае нищо полезно, с което да спечели предимство за Тринадесетте или за клана си като цяло. Разбира се, от Синьокръвните ги нямаше никакви. Тези саможиви вещици бяха пристигнали първи и си бяха запазили горните зали в Омега с аргумента, че се нуждаят от сутрешния вятър за ежедневните си ритуали.

Религиозни фанатици с вирнати носове, така ги наричаше Майка Черноклюна. Но именно тяхната безумна отдаденост на Триликата богиня и виждането им за вещерското кралство, обединено под властта на Железните зъби, бе събрало клановете преди пет века, макар пазителките на Черноклюните да бяха печелили битките.

Манон се отнасяше към тялото си като към всяко друго оръжие – пазеше го чисто, изваяно и готово за защита и унищожаване. Дори тренировките ù обаче не можаха да ù помогнат да не се задъха, когато стигна атриума край черния мост, свързващ Омега със Северен зъб. Мразеше каменното пространство, дори без да го докосне. Миришеше на нещо лошо.

Като онези двама затворници, които бе видяла с херцога. Цялото място смърдеше така. Това не бе естествена миризма и не трябваше да съществува в този свят.

Петдесетина вещици – най-висшите водачки на сборища от клановете – се събраха до огромния процеп от едната страна на планината. Манон веднага забеляза баба си – бе застанала до самия мост заедно с тези, които трябваше да са матроните на Синята кръв и Жълтоногите.

Новата Жълтонога матрона бе полусестра на Баба Жълтонога и определено изглеждаше като такава – свита в кафявата си рокля с подаващи се от нея шафраненожълти глезени и бяла коса, сплетена на плитка така, че да разкрие жестокото сбръчкано лице. По правило Жълтоногите носеха железните си нокти и зъби открити. Тези на новата Върховна вещица сияеха на слабата утринна светлина.

Съвсем очаквано, матроната на Синьокръвните бе висока и стройна като върба, повече жрица, отколкото воин. Носеше традиционната дълга синя роба, а над веждите ù бе кацнала корона от сребърни звезди. Когато Манон приближи тълпата, успя да види, че звездите са извити като шипове. И това не бе изненада.

Според легендата всички вещици получили от Триликата богиня железни зъби и нокти, за да останат на света, когато магията опитала да ги завлече. Желязната корона трябваше да предполага, че магията на Синьокръвните е толкова силна, че тяхната предводителка имала нужда от допълнително желязо и болка, за да остане сред смъртните.

Пълни глупости. Особено сега, след като магията си бе отишла. Манон обаче бе чувала слухове за ритуалите, които Синьокръвните извършваха в своите гори и пещери – обреди, в които болката бе ключ към магията и сетивата. Оракули, мистици, фанатици.

Манон мина покрай събраните Черноклюни водачки. Те бяха най-многолюдният от клановете, с двайсет предводителки, управлявани от нея и Тринадесетте. Всяка от водачките докосна с два пръста веждите си, за да отдаде чест. Тя не им обърна внимание, а застана пред тълпата, където баба ù я погледна одобрително.

За всеки бе чест да бъде забелязан лично от Върховна вещица.

Манон сведе глава и докосна с два пръста веждите си. Покорство, дисциплина и жестокост. Това бяха най-обичаните думи в клана на Черните клюнове. Всичко друго трябваше да се унищожи без остатък.

Все още бе с вдигната глава и ръце, прибрани зад гърба, когато видя, че и другите две наследници я наблюдават.

Наследницата на Синьокръвните Петра стоеше най-близо до Върховните вещици. Групата ù бе в центъра на тълпата. Манон се напрегна, но отвърна на погледа ù.

Луничавата кожа на Петра бе бледа като нейната, а сплетената ù на плитка коса бе като на Астерин, с дълбок меден цвят, който блестеше на сивата светлина. Бе красива като мнозина от клана си, но злокобна. Вместо корона с железни звезди над сините ù очи имаше захабена кожена превръзка. Нямаше как да се разбере на колко години е, но едва ли бе много по-голяма от Манон, щом изглеждаше по този начин и след изчезването на магията. В изражението ù нямаше агресия, но не бе и усмихната. Вещиците рядко се усмихваха и обикновено това ставаше, когато убиват.

Жълтоногата наследница обаче... Искра се хилеше самодоволно, а Манон едвам се стърпя да не отговори на предизвикателството. Тя не бе забравила вчерашната битка между техните пазителки. Нещо повече, ако съдеше по погледа ù, битката бе покана. Манон се запита колко ли проблеми ще си навлече, ако разкъса гърлото на Жълтоногата наследница. Това със сигурност щеше да спре битките между пазителките им.

Но щеше да сложи край и на живота ù, ако атаката бъдеше непровокирана. Вещиците съдеха по бързата процедура. Битките за надмощие можеха да приключват и със смърт, но предизвикателството трябваше да бъде явно. Без формална провокация от страна на Искра Манон бе с вързани ръце.

– Сега, след като сме се събрали – каза Кресеида, матроната на Синьокръвните, с което привлече вниманието на Манон, – можем ли да узнаем защо?

Майка Черноклюна махна с ръка към моста, а черната ù рокля се развя на вятъра.

– За да полетим отново в небето, вещици!

Преминаването през черния мост се оказа по-страховито изживяване, отколкото Манон искаше да признае. Първо, дразнеше я ужасният камък, който пулсираше под краката ù. От него ù се гадеше, макар никой друг да не го забеляза. След това бе виещият вятър, който ги брулеше по целия път и се опитваше да ги събори през издълбаните перила.

Не можеха дори да видят дъното на Падината. Мъглата покриваше всичко под моста – мъгла, която така и не се бе вдигнала в деня, в който бяха дошли тук, или в дните, в които бяха изкачвали Падината. Това, подозираше тя, бе някакъв номер на краля. Но обмислянето само щеше да доведе до нови въпроси, които не смееше да изрече и от чиито отговори не се интересуваше чак толкова много.

Докато стигнат входа на пещерата в Северен зъб, ушите на Манон бяха замръзнали, а лицето – изтръпнало. Бе летяла нависоко и във всякакви условия, но не и за дълго, не и без скорошно ядене на топло месо, което да задържи топлината във вените ù.

Избърса течащия си нос с крайчеца на червеното си наметало. Бе видяла как другите водачки на сборища гледат аления плат – както правеха винаги, с копнеж, завист и укор. Искра бе гледала най-дълго и изсъска. Щеше да е приятно – повече от приятно – някой ден да издере лицето на Жълтоногата.

Стигнаха зейналата пещера в горния край на Северен зъб. Тук камъкът бе издълбан и неравен, опръскан със само Триликата богиня знаеше какво. По миризмата приличаше на кръв. Човешка кръв.

Петима човеци – всички изглеждаха като издялани от същия камък – срещнаха трите матрони с мрачни кимвания. Манон застана зад баба си и огледа едновременно мъжете и околностите. Другите две наследници направиха същото. Поне за това бяха на едно мнение.

Като наследници основната им задача бе да пазят Върховните вещици, дори това да означаваше да пожертват себе си. Манон погледна към Жълтоногата матрона, която се държеше толкова гордо, колкото и двете Древни до нея, докато вървяха в сенките на планината. Манон не свали и за миг ръка от меча си Ветросеч.

Писъците, плющенето на крилете и трясъкът на метал отекваха много шумно.

– Тук ги отглеждаме и обучаваме, докато могат да прелетят над Прохода към Омега – говореше един от мъжете, като показваше с ръка множеството пещери, покрай които бяха минали, докато вървяха през огромния тунел. – Люпилните са в недрата на планината, едно ниво над пещите за оръжията, за да пазим яйцата топли. Зверилниците са на още едно ниво над тях. Разделяме ги по пол и порода. Мъжките са в собствени клетки, освен ако не ги вземаме за разплод. Убиват всичко, което стъпи в клетките им. Научихме го по трудния начин.

Мъжете се изхилиха, но не и вещиците. Той описа различните типове – мъжкарите бяха най-силни, но женските можеха да бъдат също толкова свирепи и два пъти по-умни. По-малките умееха да се промъкнат и бяха селектирани така, че да са напълно черни на фона на нощното небе или светлосини за летене през деня.

Цветовете на останалите не ги интересуваха толкова много, тъй като видът им стигаше, за да уплаши до смърт враговете – или поне така обясни мъжът.

Слязоха по издълбаните в скалата стълби и ако смрадта на кръв и нечистотии не бе заляла напълно сетивата ù, то звуците на уивърните – ръмженето, драскането и плющенето на криле и плът по скалите – едва не заглушиха думите на мъжа. Манон обаче остана съсредоточена в позицията на баба си и на останалите около нея. Знаеше, че застаналата на крачка зад гърба ù Астерин прави същото за нея.

Водачът им ги заведе на наблюдателна площадка в една масивна пещера. Подът ù бе на поне дванайсет метра под тях. Единият край на пещерата завършваше с ръба на скала, а другият бе запечатан с железен капак – не, врата.

– Това е една от тренировъчните ями – обясни мъжът. – Лесно е да отделим родените убийци, но разбираме истински колко струват тук, в ямите. След вас... дами. – Той се опита да скрие потръпването в думите си. – Разгледайте ги, те ще дойдат и ще се бият за вас.

– А кога – прикова го с погледа си Майка Черноклюна – ще изберем зверовете си?

Мъжът преглътна.

– Обучихме някои от по-миролюбивите за начало.

Искра изръмжа. Манон също щеше да изсъска от намека за обида, но Синьокръвната матрона се намеси.

– Не се учите да яздите върху боен кон, нали?

Мъжът едва не падна от облекчение.

– След като свикнете с летенето...

– Родени сме върху вятъра – обади се една от водачките на сборища отзад. Неколцина изсумтяха одобрително. Манон продължи да мълчи, както и водачките на Черноклюните. Подчинение. Дисциплина. Жестокост. Нямаше да се хвалят.

Мъжът се размърда и остана съсредоточен върху Кресеида, все едно тя единствена бе безопасна в стаята, въпреки назъбената ù желязна корона от звезди. Глупак. Понякога Манон смяташе Синьокръвните за най-смъртоносни от всички.

– След като сте готови – каза той, – ще изберем зверовете ви. Яхнете животните си и започнете обучение.

Манон дръзна да свали очи от баба си, за да разгледа ямата. На стените имаше заковани огромни вериги, а в камъните се бяха просмукали грамадни петна кръв, все едно някой от зверовете бе бил смачкан върху тях. От центъра се спускаше гигантска пукнатина. Каквото и да бе ударило стената, бе го направило здраво.

– За какво са веригите? – попита Манон. Баба ù я погледна предупредително, но тя остана съсредоточена в мъжа. Очаквано, очите му се изцъклиха от красотата ù, а после останаха ококорени, щом съзряха смъртта, дебнеща под нея.

– Веригите са за примамките – каза той. – Те са уивърни, които използваме, за да показваме на останалите как да се бият, за да превърнем агресията им в оръжие. Имаме заповеди да не убиваме нито един уивърн, дори ранените и изтърсаците. По този начин и от слабите има полза.

Като бой с кучета. Тя погледна към кървавото петно и пукнатината на стената. Звярът, служил за примамка, вероятно бе запратен в нея от някой от по-едрите. Щом уивърните можеха да се хвърлят едни други така, какво ли можеха да сторят на хората...

Сърцето ù се сви от нетърпение, особено след като мъжът попита:

– Искате ли да видите мъжкар?

Кресеида махна с железните си нокти и мъжът подсвирна. Никоя от тях не проговори, когато веригите изтракаха и изплющя бич. Желязната врата на ямата се вдигна със скърцане. И после, придружен от мъже с копия и бичове, се появи уивърнът.

Всички ахнаха, дори Манон.

– Титус е от най-добрите – каза мъжът, не без известна гордост в гласа.

Тя не можеше да откъсне очи от страховития звяр – сбръчканото му сиво тяло, покрито с дебела кожа, масивните му задни крака, завършващи с нокти, дълги като ръцете ù, огромните криле, всяко от които завършваше с гигантски нокът. Можеше да ги използва като крайници и да се придвижва напред с тях.

Триъгълната глава се въртеше, а олигавената паст разкри жълти извити зъби.

– На върха на опашката има отровен шип – каза мъжът, когато уивърнът се появи от ямата и изръмжа на мъжете долу при него. Тътенът на ръмженето отекна през камъка в ботушите и краката на Манон, чак до сърцето.

Верига бе приковала задния му крак. Бе поставена там, за да му попречи да излети от ямата. Опашката, дълга колкото тялото му и завършваща с два извити шипа, тупаше нервно като котешка.

– Могат да прелетят стотици километри за един ден и да са готови за бой, когато пристигнат – каза мъжът, а вещиците изсъскаха. С такава скорост и издръжливост...

– Какво ядат? – попита Петра. Луничавото ù лице остана спокойно и гробовно.

Мъжът потърка врата си.

– Всичко. Но обичат да е прясно.

– Точно като нас – ухили се Искра. Ако някоя друга, а не Жълтоногата го бе казала, Манон също щеше да се ухили като останалите.

Титус внезапно се стрелна към най-близкия мъж, като използва огромната си опашка, за да строши копията зад себе си. Изплющя бич, но прекалено късно.

Чуха се писъци и хрущене на кости. Пръсна кръв. Краката и главата на мъжа паднаха на земята. Торсът бе погълнат на една хапка. Мирисът на кръв изпълни въздуха, а всяка една от вещиците Железни зъби си пое дълбоко дъх. Мъжът пред тях направи прекалено очевидна крачка назад.

Мъжкарят сега гледаше към тях, а опашката му продължаваше да тупа по пода.

Магията си бе отишла, но тези великолепни зверове все пак бяха създадени. Магията си бе отишла и все пак Манон усети увереност. Беше ù писано да е тук. Титус щеше да е неин. Неин и само неин.

Нямаше да понесе друго създание, освен най-свирепия, чиято чернота призоваваше собствената ù. Когато очите ù се срещнаха с безкрайния мрак в тези на Титус, тя се усмихна на уивърна.

Можеше да се закълне, че и той ù се усмихва в отговор.

13

Селена не осъзна колко е уморена, докато всички звуци – тихото пеене на Емрис от масата, ударите му по тестото, кълцането от ножа на Лука и бъбренето му за всичко – не спряха. Знаеше какво ще види, когато се обърна към стълбището. Ръцете ù бяха изтръпнали, пръстите я боляха, гърбът и врата също, но... Роуан се бе облегнал със скръстени ръце под арката на стълбището. От иначе безжизнените му очи струеше насилие.

– Да вървим.

Макар изражението на лицето му да остана студено, тя имаше чувството, че е някак разочарован от нея, че не се цупи в ъгъла и не се оплаква от състоянието на ноктите си. Докато тя излизаше, Лука прокара пръст по врата си и ù прошепна:

– Късмет.

Роуан я изведе на малкия двор, където пазачите се опитаха да се престорят, че не следят всяко тяхно движение. Оттам излязоха в гората. Магическата преграда, изтъкана между мегалитите, отново накара кожата ù да изтръпне. Изпита прилив на гадене. Докато вървяха сред покритите с мъхове дървета, без постоянната горещина от кухнята се почувства полузамръзнала, но дори и това усещане бе някак далечно.

Роуан я поведе нагоре по една камениста могила към най-високия край на гората, който все още бе забулен в мъгла. Селена едвам спираше, за да разгледа хълмовете под тях, полетата, ширнали се пред очите им, зелени, тучни и в безопасност от Адарлан. Роуан не продума и дума, докато не стигнаха нещо, което изглеждаше като обветрените руини на храм.

Сега не бе нищо повече от плоско легло от каменни блокове и колони, чиито руни бяха захабени от вятъра и дъжда. Вляво от Селена се намираше Вендлин, с неговите хълмове, полета и спокойствие. Вдясно се издигаха Камбрийските планини, които скриваха от очите безсмъртните земи отвъд. Зад нея, далеч долу можеше да различи крепостта, построена по протежение на гръбнака на планината.

Роуан пресече напуканите камъни. Сребърната му коса бе мокра от влажния силен вятър. Селена остави ръцете си отпуснати, но свободни. Бе повече рефлекс, отколкото нещо друго. Той бе въоръжен до зъби, а лицето му бе маска, изразяваща безкрайна жестокост.

Накара се да се усмихне леко, което бе най-добрият ù опит да изглежда нетърпелива и жадна за знания.

– Дай най-лошото от себе си.

Той я огледа от глава до пети. Влажната ù от мъглата риза, вече замръзваща по кожата, също толкова влажните и лекьосани панталони, позицията на краката ù...

– Изтрий наглата усмивка от лицето си. – Гласът му бе мъртвешки като очите, но остър като бръснач.

Тя я запази.

– Не знам за какво говориш.

Той пристъпи към нея, а кучешките му зъби се показаха от устата.

– Време е за първия ти урок, момиченце. Спести ми простотиите си. Не ми се занимава с тях и вероятно съм единственият, на когото не му пука колко ядосана, свирепа и ужасна си всъщност.

– Не мисля, че искаш да видиш колко ядосана, свирепа и ужасна съм всъщност.

– Бъди колкото си искаш гадна, принцесо, понеже аз съм бил десет пъти по-гаден за десет пъти по-дълго време от целия ти живот.

Тя не избухна, защото той не разбираше какво всъщност се опитва да излезе от кожата ù и изгаря вътрешностите ù. Но престана да се мъчи да контролира изражението си. Устните ù се отдръпнаха и тя оголи зъби.

– По-добре. Сега се превъплъти.

Не си направи труда да звучи мило, когато отвърна:

– Не мога да го контролирам.

– Ако исках извинения, да съм те питал. Превъплъти се!

Не знаеше как. Така и не го бе овладяла като дете, а през последното десетилетие не бе имала възможност да се научи.

– Дано да си донесъл закуска, понеже ако урокът зависи от превъплъщението ми, днес ще останем дълго тук.

– Май ще ме накараш да ми хареса обучението ти.

Селена имаше чувството, че можеше да смени „обучението ти“ с „да те изям жива“.

– Вече съм участвала в няколко версии на взаимоотношенията между учител и ученик, затова да си спестим и тези простотии, става ли?

Усмивката му стана някак по-тиха и смъртоносна.

– Стига си плямпала. Превъплъти се.

Цялата потръпна – все едно мълния бе проблеснала в тъмнината на душата ù.

– Няма.

И след това нападна.

Бе преценявала походката му цяла сутрин. Как се движи, как се мести. Избегна първия му удар, като мина под юмрука му. Косата ù се развя на вятъра.

Дори се отдалечи достатъчно в другата посока, за да избегне втория. Той обаче бе толкова невероятно бърз, че тя едва регистрираше движенията му и не можа да избегне, блокира или дори да предвиди третия удар. Който не бе в лицето, а в краката ù като предната нощ.

Едно подсичане и я събори. Тя се завъртя, но не достатъчно бързо, за да предотврати сблъсъка на челото си в обветрената скала. Завъртя се, а сивото небе надвисна над нея. Опита се да си спомни как се диша, докато ударът продължаваше да отеква в черепа ù.

Роуан връхлетя с плавна лекота. Мощните му крака се сключиха около ребрата ù и започна да я души. Останала без дъх, замаяна и с мускули, изцедени от работата в кухнята сутринта и седмиците без почти никаква храна, тя не можеше да се измъкне или да го хвърли. Не можеше да направи нищо. Той бе по-силен, по-тежък... за пръв път живота си осъзна, че е напълно безпомощна.

– Превъплъти се – изсъска той.

Тя му се изсмя. Мъртвешки и окаян звук, дори за собствените ù уши.

– Добър опит. – Богове, главата я болеше. Топла струя кръв капеше от челото ù, а сега той бе седнал на гърдите ù. Отново се изсмя, макар да се задушаваше под тежестта му. – Смяташ, че като ме ядосаш, ще се превъплътя?

Той изръмжа. Лицето му се появи между звездичките, избили пред очите ù. Всяко мигване водеше до пронизваща болка, все едно я мушкаха с кинжали. Вероятно това бе най-лошата синина в живота ù.

– Виж, имам идея. Богата съм като дявол – каза тя в опит да надвика бумтенето на главата си. – Нека да се направим, че сме тренирали около седмица, а после ти ще кажеш на Майев, че съм готова да вляза в територията ù. И аз ще ти дам колкото злато си поискаш.

Той доближи кучешките си зъби толкова близо до врата ù, че можеше да го разкъса с едно движение.

– И аз имам идея – изръмжа. – Не знам какво по дяволите си правила през последните десет години, освен че си се шляела насам-натам и си се наричала асасин. Мисля обаче, че си свикнала нещата да стават както ти искаш. Мисля още, че не можеш да се контролираш. Нямаш и дисциплина, не и такава, каквато ти трябва наистина – вътрешна. Ти си едно разглезено дете. Освен това... – В зелените му очи прочете само неприязън. – Ти си една страхливка.

Ако не бе приковал ръцете ù, щеше да му издере очите. Размърда се и опита всяка техника, която знаеше, за да го помести, но той не помръдна и на сантиметър.

– Не ти харесва думата? – изсмя се жестоко, след което се приведе още по-напред. Татуировката му изпълни замъгления ù поглед. – Страхливка. Страхливка, бягала десет години, докато невинни са били изгаряни, избивани и...

Спря да го чува.

Просто... спря.

Все едно отново беше под вода. Както когато влезе в стаята на Нехемия и завари красивото ù тяло обезобразено на леглото. Както когато видя Галан Ашривер, обичан и смел, да се отдалечава към залеза, приветстван от хората си.

Остана неподвижна, загледана в облаците над себе си. Чакаше го да свърши с думите, които не чуваше, да нанесе удар, който бе сравнително сигурна, че няма да почувства.

– Ставай – каза внезапно той и се изправи. Светът внезапно стана по-светъл и ясен. – Ставай.

„Ставай.“ Каол ù бе казал това веднъж, когато болката, страхът и мъката я бяха избутали на ръба. Но крачката към дъното бе направила след като Нехемия почина, в нощта, когато изкорми Арчър и каза на Каол ужасната истина... Каол ù бе помогнал, избутвайки я от ръба. Все още  падаше. Не можеше да се изправи, защото под нея нямаше дъно.

Мощни ръце я хванаха за раменете. Светът ù се завъртя, а после татуираното озъбено лице се появи пред нейното. Нека хванеше главата ù с мощните си ръце. Нека ù счупеше врата.

– Жалка история – излая той и я пусна. – Безгръбначна. Жалка.

Трябваше да опита. Заради Нехемия.

Но когато се протегна вътре в себе си, към мястото в сърцето ù, където се криеше чудовището, намери там само паяжини и пепел.

Селена още бе замаяна, а лицето започна да я сърби от засъхналата по него кръв. Не си направи труда да я избърше, дори не се интересуваше от синината, която вероятно се бе появила по време на километрите, които изминаха от руините на храма през покритите с гори хълмове. Но не в посока Мъглив рид.

Олюляваше се, когато Роуан изтегли меча и кинжала си и спря на края на едно обрасло с треви плато, осеяно с малки хълмове. Не хълмове, а могили, древни гробници на владетели и принцове, отдавна починали и погребани до другия край на гората. Имаше десетки, всяка от които отбелязана с каменна плоча и запечатана с желязна врата. Въпреки замъгленото си зрение и пулсиращото ù главоболие, косъмчетата на врата на Селена настръхнаха.

Зелените могили сякаш... дишаха. Спяха. А железните врати бяха направени, за да държат тварите вътре, заключени със съкровищата, които бяха откраднали. Бяха проникнали в могилите и чакаха от хилядолетия, като се хранеха с всеки празноглав глупец, осмелил се да дири злато.

Роуан кимна към могилите.

– Смятах да изчакам, докато овладееш поне малко силите си. Да дойдем нощем, когато могилните твари са нещо, което наистина си струва да се види. Считай това за услуга – малко от тях дръзват да се появят денем. Премини през могилите, изправи се срещу тварите и излез от другата страна. Тогава, Елин, ще отидем в Доранел веднага щом поискаш.

Това беше капан. Знаеше го. Той обичаше опасните игри и ги играеше вече векове наред. Нетърпението, тленността и фактът, че всеки удар на сърцето ù я приближават до смъртта, бе залог, който той използваше срещу нея. Да се изправи срещу тварите.

Оръжията на Роуан заблестяха, толкова близо, че можеше да ги грабне. Той сви мощните си рамене, докато казваше:

– Може и да изчакаш, докато си заслужиш оръжията отново. А може и да влезеш и веднага.

Гневът ù отново се пробуди.

– Ръцете ми са достатъчно силно оръжие.

Той се усмихна подигравателно и я поведе в лабиринта от хълмове.

Тя го последва отблизо, минаваше плътно след него около всеки насип. Знаеше, че ако се забави прекалено, той ще я изостави от чиста злоба.

Иззад железните врати се чуваше тежко дишане и прозевки от пробуждащи се твари. Вратите не бяха украсени. Бяха приковани към железните панти с шипове и пирони, които вероятно бяха по-стари от самия Вендлин.

Стъпките ù шумоляха в тревата. Дори птиците и насекомите не смееха да повишат глас тук. Хълмовете се разделиха, за да разкрият вътрешен кръг от мъртва трева, обикалящ най-порутената от могилите. Другите изглеждаха кръгли, а тази – все едно някой древен бог бе стъпил отгоре ù. Смачканият връх бе обрасъл с криви корени и храсталаци. Трите масивни камъка на прага бяха порутени, на петна и килнати настрани. Желязната врата я нямаше.

А вътре се виждаше само мрак – вечен и жив. Сърцето ù бясно ускори ритъма си, когато тъмнината се протегна към нея.

– Ще те оставя тук – каза Роуан. Така и не бе пристъпил в кръга, ботушите му бяха на сантиметър от мъртвата трева. Усмивката му стана груба. – Ще се видим на другия край на полето.

Очакваше от нея да избяга. Което бе и желанието ù. Богове, това място, тази могила, която бе на по-малко от сто метра от нея, я караше да иска да бяга и да бяга, докато не намери място, в което слънцето грее и денем, и нощем. Но ако се справеше сега, можеше да е в Доранел утре. А тварите в другата половина на полето... едва ли можеха да са по-лоши от тези, които вече бе виждала и бе преборвала – в света на живите и в самата себе си.

Затова само кимна на Роуан и навлезе в мъртвата трева.

14

Всяка стъпка към централната могила караше кръвта на Селена да бучи в ушите ù. Тъмнината между мръсните древни камъни сякаш набъбна и се завъртя. Стана по-студено. И по-сухо.

Нямаше да спре. Не и докато Роуан гледаше. Не и когато имаше толкова работа за вършене. Не смееше да се взира прекалено дълго в отворения портал и нещото, което дебнеше в него. Остатъците от гордостта ù – от глупавата ù гордост на смъртна – не ù позволиха да избяга обратно в полето. А и бягането, спомни си тя, само привличаше някои хищници. Затова продължи да върви бавно, призовала всичко, научено от тренировките, дори и когато тварта се приближи до прага на портала – просто вълна пулсации от свиреп глад, обгърнат в парцали.  И все пак тварта си остана в могилата, макар Селена да бе достатъчно близо, че да я завлече в леговището си. Като че ли... се колебаеше.

Подминаваше могилата, когато усети застоял въздух да профучава покрай ушите ù. Може би все пак трябваше да побегне. Ако магията ù бе едничкото оръжие срещу тварите, ръцете ù щяха да са безполезни. Ала тварта остана на прага.

Странният застоял въздух отново профуча. Високо жужене отекна в главата ù. Селена се забърза. Тревата захрущя, а тя се опита да запомни всеки детайл, за да го използва срещу всеки евентуален нападател. Върховете на дърветата се люлееха на мъгливия вятър в другия край на полето. Не беше честно.

Селена мина покрай централната могила и стисна зъби от бученето в ушите си, което се превърна в пулсиращо главоболие. Ставаше все по-лошо и по-лошо, с всяка следваща крачка. Дори тварта се бе оттеглила. Но не заради нея или заради Роуан.

Кръгът от мъртва трева свършваше след няколко крачки. Само няколко. Само няколко, след които щеше да побегне от това, което беше накарало дори тварта да потрепери.

И тогава го съзря. Мъжът, застанал зад могилата. Не беше могилна твар. Видя само бялата му кожа, черната като нощта коса, невероятната красота и ониксовата огърлица, висяща от силния му врат, а после...

Тъмнина. Която я заля.

Не припадък. Истинска тъмнина, все едно някой бе хвърлил покров над двамата.

Усети тревата по земята, но не можа да я види. Не виждаше нищо. Нито напред, нито настрани, нито назад. Съществуваха само тя и завихреният мрак.

Селена приклекна и изруга, като огледа тъмнината. Където и да бе той, не бе смъртен, въпреки външния си вид. В това съвършенство, в бездънните му очи нямаше нищо човешко.

Кръв прокапа от горната ù устна. Носът ù кървеше. Бученето в ушите започна да заглушава мислите ù, плановете ù, все едно тялото ù бе отвратено от това нещо. Мракът остана, непробиваем и безкраен.

Спри. Поеми си дъх.

Ала някой дишаше зад нея. Мъжът или нещо друго?

Дишането стана по-силно и по-близко. Леден вятър лъхна носа ù, устните, кожата. Тя се затича. Бе по-умно да тича, отколкото да чака. Направи няколкото крачки, които трябваше да ù остават до края на кръга, но...

Нищо. Само безкрайната тъмнина и дишащото нещо, което вече приближаваше. От него се носеше смрад на ръжда, мърша и още някаква миризма, която не бе надушвала цяла вечност, но не можеше да забрави никога, не и след нощта в онази стая...

Богове. Издишване във врата ù, промъкващо се вътре в ухото ù. Тя се завъртя и пое може би последния си дъх. Светът засия. Но не с облаци или мъртва трева. Не с елфически принц, чакащ наблизо.

А със стая.

С онази стая.

Слугинята пищеше. Пищеше като чайник. Все още имаше локви под затворените прозорци – прозорци, които Селена лично беше затворила предишната вечер, когато бяха започнали да се тресат заради бързата и внезапна буря.

Бе мислила, че е влажно заради дъжда. Бе влязла, тъй като бурята я бе накарала да чуе ужасяващи неща, да се почувства, сякаш има нещо лошо, сякаш някой стои в другия край на помещението. Но не дъжд бе напоил леглото в елегантната стая на провинциалното имение.

Не дъждът бе засъхнал по нея, по ръцете, по кожата и по нощницата ù. А миризмата – не просто на кръв, а и на нещо друго...

– Това не е истинско – каза Селена на висок глас и отстъпи от леглото, на което бе застанала като призрак. – Това не се случва наистина!

Но родителите ù лежаха там, проснати на кревата, с прерязани гърла от ухо до ухо.

Баща ù, широкоплещест и красив, с вече посивяла кожа.

Майка ù, със златиста коса, сплъстена от кръв, а лицето ù... лицето ù...

Бяха заколени като животни. Раните бяха толкова грозни, толкова дълбоки и груби... Родителите ù изглеждаха толкова... толкова...

Селена повърна. Падна на колене. Пикочният ù мехур се изпусна и тя повърна повторно.

– Това не е истина, не може да е истина – простена тя, докато топлата течност напои панталоните ù. Не можеше да си поеме дъх, щеше да се задуши, щеше...

Стана на крака, изскочи от стаята, затича се право към дървените стени, мина през тях, все едно самата тя бе призрак, докато...

Друга стая, друго тяло.

Нехемия. Обезобразена, разкъсана, омърсена и пречупена.

Нещото зад нея се протегна към кръста ù, като я хвана за корема, а после я притисна към гърдите си с нежността на любовник. Обзе я паника, толкова силна, че замахна назад с лакът и удари нещо, което почувства като плът и кост.

То изсъска и я пусна. Само това ù трябваше. Тя се затича, право през илюзията за кръвта и органите на приятелката ù, а после...

Бледата слънчева светлина, мъртвата трева и тежко въоръженият среброкос воин, към когото се затича, без да я е грижа за повърнатото по дрехата си, подмокрените панталони и писъците, излизащи от гърлото ù. Тичаше, докато не го стигна и не падна на зелената трева. Стисна туфите и ги закъса, а след това отвори уста да повърне отново, макар вече да нямаше какво. Не знаеше дали плаче, дали крещи, дали изобщо издава някакъв звук.

След това усети промяната и превъплъщението, което зейна в стомаха ù, за да я изпълни с неумолим изгарящ пламък.

Не, не...

Агонията мина през нея като пулс, а погледът ù ту се избистряше  с неестествена яснота, ту се замъгляваше със слабото зрение на смъртна. Челюстите я заболяха, когато зъбите ù изскочиха напред и после отново се прибраха. Ту смъртна, ту безсмъртна,  променяше се бързо като пърхането на крилцата на колибри.

С всяко следващо превъплъщение кладенецът ставаше все по-дълбок, а огънят се издигна нагоре и още по-нагоре...

И тогава наистина изпищя, тъй като гърлото ù пламна. А може би магията ù най-сетне бликна, освободена след толкова време.

Магията...

Селена се събуди под плетеницата листа на гората. Бе още ден, а от мръсотията по ризата, панталоните и ботушите ù изглеждаше сякаш Роуан я е влачил от могилите до тук.

По ризата и панталоните ù имаше повърнато. Освен това...

Беше се подмокрила. Лицето ù пламна, но тя прогони мисълта защо е станало това, защо е повърнала. И последната мисъл, за магията...

– Никаква дисциплина, никакъв самоконтрол, никаква смелост – долетя ръмжащ глас.

С пулсираща от главоболие глава тя намери Роуан, седнал на камък и поставил мускулестите си ръце на коленете си. От лявата висеше кинжал, все едно го бе подхвърлял във въздуха, докато тя лежеше в собствената си мръсотия.

– Провали се – отсече той. – Стигна другата страна на полето, но ти казах да се изправиш срещу тварите, не да направиш магическа сценка.

– Ще те убия – каза тя с дрезгав глас. – Как смееш...

– Онова не беше твар, принцесо.

Той насочи погледа си към дърветата зад нея. Можеше да му изреве, че ù отказва пътя до Доранел заради техническа подробност, но когато очите им се срещнаха, той като че казваше: „Онова нещо не трябваше да е там“.

„Какво тогава беше, по дяволите, тъпо копеле такова“ – отвърна на погледа му тя.

Той стисна зъби, преди да отговори.

– Не знам. Със седмици бродеха кожоходи, които ръмжаха откъм хълмовете и търсеха хора, които да одерат, но това... бе нещо съвсем различно. Не съм срещал подобно нито по тези земи, нито където и да е. Понеже трябваше да те извлека оттам, не мисля, че ще науча нещо в скоро време. – Той я погледна критично. – Когато се върнах, си беше отишло. Кажи ми какво стана. Видях само мрак, а когато се върна... беше различна.

Тя дръзна да погледне към себе си. Кожата ù бе бяла като кост, все едно малкото цвят, който бе придобила по покривите във Варес, бе изстърган от нея. Не просто от страх или болест.

– Не – отвърна тя. – Върви по дяволите.

– Други хора може да умрат от това.

– Искам да се върна в крепостта – въздъхна тя. Не искаше да знае за съществата, за караконджулите или другите подобни изроди. Всяка дума ù костваше огромно усилие.

– Ще приключим, когато аз кажа.

– Може да ме убиеш, измъчваш или хвърлиш от скала, но днес не съм способна да направя нищо повече. В онази тъмнина видях неща, които никой не бива да вижда. Върнах се в спомените си. Не в най-хубавите от тях. Това стига ли ти?

Той изплю шумно, но стана на крака и закрачи. Селена се изправи с олюляване и тръгна подире му, по целия път към коридорите на Мъглив рид, където сви тялото си така, че никой от стражите или работниците да не види подмокрените ù панталони или повърнатото. Не можеше обаче да скрие лицето си. Задържа вниманието си върху принца, докато той не отвори една дървена врата и оттам не я лъхна облак пара.

– Това са женските бани. Стаята ти е на горния етаж. Утре призори те искам в кухнята.

С тези думи той я остави отново.

Селена влезе в горещата стая, без да се интересува кой е вътре. Свали дрехите си, стовари се в една от каменните вани и дълго време дори не помръдна.

15

Каол не бе особено изненадан, когато баща му закъсня с двайсет минути за срещата. Нито когато влезе в кабинета му и седна на стола срещу бюрото му, без да обясни закъснението си. С преценена дистанция и неприязън той огледа помещението – нямаше прозорци, килимът бе захабен, имаше отворен сандък със захвърлени оръжия, за които Каол така и не бе намерил време да полира или даде за поправка.

Поне беше подредено. Бележките на бюрото бяха на купчина, стъклените писалки – на мястото си, бронята, която понякога носеше, блестеше върху манекена в ъгъла.

– Това ли дава нашият велик крал за капитана на стражата си? – попита накрая баща му.

Каол сви рамене, а баща му загледа тежкото дъбово бюро. Бюро, което бе наследил от предшественика си, на което двамата със Селена...

Потисна спомена, преди кръвта му да кипне, и вместо това се усмихна на баща си.

– Имаше и по-голям кабинет в стъклената надстройка, но исках да съм близо до хората си.

Това бе самата истина. Освен това не бе искал да е до административното крило на замъка, в коридора с плетящите интриги придворни и съветници.

– Мъдро решение. – Баща му се облегна назад на вехтия дървен стол. – Имаш инстинктите на водач.

Каол го погледна изпод вежди.

– Връщам се с теб в Аниел. Изненадан съм, че си губиш времето с ласкателства.

– Тъй ли? От това, което виждам, дори не подготвяш евентуалното си завръщане. Не си търсиш заместник.

– Въпреки ниското ти мнение за позицията ми, аз я приемам насериозно. Не мога да оставя двореца на някой случаен.

– Дори не си казал за Негово Величество, че ще заминаваш. – Неприятната студена усмивка остана на лицето на баща му. – Когато го помолих да ме пусне да си вървя следващата седмица, той дори не спомена, че ще ме придружиш. Вместо да те оставя да се пържиш, момче, си сдържах езика.

Каол запази изражението на лицето си спокойно и неутрално.

– Както вече казах, няма да напусна, без да съм намерил достоен заместник. Затова те помолих да дойдеш. Трябва ми време.

Това бе вярно. Поне донякъде.

Както и последните няколко нощи, Каол бе посетил едно от тържествата на Едион. В друга кръчма, този път по-скъпа и по-претъпкана.

Едион отново не бе там. Всички смятаха, че генералът е при тях – дори куртизанката, която бе оставил първата нощ, му каза, че той ù е платил златна монета, без да се възползва от услугите ù, а след това е излязъл да търси още пенливо вино.

Каол отиде до ъгъла на улицата, към който го бе упътила куртизанката, ала не откри нищо. И не беше ли невероятно, че никой не знае кога точно ще пристигне Гибелния легион или пък къде лагерува в момента. Само че са на път. Денем Каол бе твърде зает, за да следи Едион, а по време на различните срещи и обеди на краля бе невъзможно да заговори генерала. Тази вечер обаче беше смятал да отиде по-рано на тържеството, за да види дали Едион изобщо се появява и къде точно ходи. Колкото по-скоро научеше нещо за него, толкова по-рано можеше да приключи с глупостите и да попречи на краля да гледа в неговата посока преди да му предаде оставката си.

Бе поискал срещата само защото една мисъл го бе събудила през нощта – малко луд и много опасен план, който вероятно щеше да го убие, преди да постигне каквото и да било. Бе прелистил всички книги за магия, намерени от Селена. Не откри нищо за това как да помогне на Дориан – и на Селена – за освобождаването ù. Селена обаче някога му бе казала, че бунтовниците на Арчър и Нехемия твърдят две неща – първо, че знаят къде е Елин Галантиус, и второ, че са близо до откриването на начин, по който да прекършат загадъчната власт на краля над целия континент. Първото се бе оказало лъжа, разбира се, но ако имаше и най-малкият шанс бунтовниците да знаят как да освободят магията... той трябваше да провери. Вече се бе заел да проследи Едион и бе изчел всичките бележки на Селена за тайните скривалища, затова имаше идея къде може да ги открие. Трябваше да пипа внимателно и имаше нужда от колкото се може повече време.

Студената усмивка на баща му угасна. Появи се стоманеното изражение, изваяно от десетилетия власт в Аниел.

– Според слуховете ти си мъж на честта. Понякога се чудя какъв мъж би бил някой, който не спазва дадената дума. Питам се... – Баща му театрално прехапа долната си устна. – Питам се какви са истинските ти мотиви да изпратиш онази жена във Вендлин. – Каол сподави подтика си да настръхне. – За благородния капитан Уестфол не би било странно да иска шампионът на Негово Величество да унищожи враговете в чужбина. Но за клетвопрестъпника и измамника...

– Не нарушавам обещанието си към теб – отвърна съвсем искрено Каол. – Възнамерявам да ида в Аниел. Бих се заклел във всеки храм, пред всеки бог. Но само след като намеря заместник.

– Закле се за месец – изръмжа баща му.

– Ще съм до теб до края на проклетия си живот. Какво значение имат месец или два?

Ноздрите на баща му се разшириха. Защо искаше от него да се върне толкова бързо у дома? Каол отвори уста да попита, за да го постави в неудобно положение, когато един плик падна на бюрото му. Бяха минали много години, но той все още помнеше почерка на майка си, изящния начин, по който тя изписваше името му.

– Какво е това?

– Майка ти прати писмо до теб. Предполагам, че изразява радост от това, че се връщаш у дома.

Каол не докосна плика.

– Няма ли да го прочетеш?

– Нямам какво да ù кажа. Не се интересувам и какво има да ми казва тя – излъга Каол.

Това бе поредният капан, поредният начин, по който да го изнервят. Но имаше толкова работа тук, толкова много неща, които да разкрие. Скоро и без това щеше да изпълни обещанието си.

Баща му прибра писмото в туниката си.

– Много ще се натъжи, като чуе това.

Каол познаваше баща си. Въпреки че бе доловил лъжата му, той щеше да предаде на майка му точните му думи. За миг кръвта забуча в ушите му, както ставаше винаги когато баща му обижда, хока и пренебрегва жена си.

– След четири месеца идвам. Кажи дата и ще стане.

– Два.

– Три.

Бавна усмивка разтегли лицето на баща му.

– Мога да ида при краля още сега и да го помоля да те освободи, вместо да чакам три месеца.

– Назови цената си, тогава – стисна зъби Каол.

– Няма цена. Просто ми е приятно да мисля, че ми дължиш услуга. – Студената усмивка отново огря лицето му. – Всъщност идеята ми харесва много. Два месеца, момчето ми.

Дори не се сбогуваха.

Сорша бе извикана в покоите на престолонаследника, точно когато правеше ободрителна отвара за едно преуморено момиче от кухните. И макар да се стараеше да не изглежда жалка и нетърпелива, намери начин бързо да остави задачата на една от чирачките и да тръгне към кулата на принца.

Никога не бе ходила там, но знаеше къде е, както всички лечителки. Стражите я пуснаха, без дори да кимнат. Когато стигна края на витото стълбище, видя, че вратата към покоите му вече е отворена.

Пълен хаос. Покоите му бяха пълен хаос от книги, бележки и изоставени оръжия. А там, на масата, на която си бе почистил местенце, колкото да седне, бе Дориан. Изглеждаше някак засрамен. Може би от хаоса, може би от пукнатата си устна.

Тя успя да се поклони, макар предателската горещина отново да плъзна по тялото ù. Вратът и лицето ù пламнаха.

– Негово Височество ме е призовал?

– Аз, ъ-ъ-ъ... – Той се прокашля. – Сама виждаш, че се нуждая от кърпене.

Пак си бе наранил ръката. Този път изглеждаше като след тренировка, но устната... Щеше да е трудно да го приближи толкова.

Първо ръката. Нека това я поразсее, за да си стъпи на краката.

Остави кошницата с лековете и се изгуби в работата по мехлемите и превръзките. Той ухаеше на сапун, толкова силно, че тя се запита дали не е излязъл скоро от банята. Бе ужасно, че стои до стола му, тъй като бе професионална лечителка. Да си представя пациентите си голи не бе...

– Няма ли да попиташ какво е станало? – погледна я принцът.

– Не е моя работа. Ако не се отнася до раната, няма нужда да ми казвате каквото и да е било.

Прозвуча студено, повече, отколкото бе искала. Но беше вярно.

Тя бързо превърза ръката му. Тишината не я притесни. Понякога прекарваше цели дни в катакомбите, без да говори с никого. Бе тихо дете, когато родителите ù починаха, а след клането в центъра на града се бе свила още повече. Чак когато дойде в замъка, намери приятели, с които понякога обичаше да си говори. Но сега, с него... изглеждаше, че принцът не е от онези, които обичат тишината, понеже отново я погледна и попита:

– Ти откъде си?

Това бе труден въпрос, тъй като подробностите защо и как бе дошла в замъка бяха опетнени от действията на неговия баща.

– Фенхароу – каза тя, като се надяваше, че няма да я разпитва повече.

– Къде по-точно?

Едва не потрепери, но след пет години лечение на ужасни рани се бе научила на самоконтрол. Дори мимолетно пробягване на отвращение или страх по лицето ù можеха да пречупят пациента.

– Малко селце на юг. Повечето хора не са го чували.

– Фенхароу е красиво място – каза той. – Цялата тази открита земя, която сякаш продължава безкрай.

Тя не си спомняше достатъчно, за да прецени дали е обичала селцето си, сгушено между планините на запад и морето на изток.

– Винаги ли си искала да бъдеш лечителка?

– Да – отвърна тя. Наследникът на империята бе оставен на нейните грижи. Не можеше да покаже нещо различно от абсолютна увереност!

– Лъжкиня – ухили се той.

Не издържа и срещна погледа му. Сапфирените му очи бяха толкова ясни на следобедното слънце, чиито лъчи влизаха през прозореца!

– Ваше Височество, не искам да...

– Говоря си. – Той опипа превръзките. – Искам да се разсея.

Тя кимна, понеже нямаше какво да каже, а и най-вероятно щеше да изтърси някоя глупост. Извади кутийката с мехлем за дезинфекция.

– За устната Ви, ако нямате нищо против. Искам да проверя дали няма мръсотия или...

– Сорша. – Тя се опита да не показва какво означава за нея фактът, че е запомнил името ù, че чува как той го произнася. – Направи каквото трябва.

Тя прехапа устни, глупав нервен тик, след което кимна и вдигна брадичката му, за да огледа устата по-добре. Кожата му бе толкова топла. Докосна раната и той изсъска. Дъхът му докосна пръстите ù, но не ù се скара и не я удари, както правеха някои от другите придворни.

Постави мехлема върху устните му, доколкото можа. Богове, колко нежни бяха!

В деня, когато го видя да върви с капитана подире му, не знаеше, че е принц. Едва бяха навлезли в юношеството си, а тя бе обикновена чирачка с дрехи втора ръка. За миг обаче той я погледна и ù се усмихна. Бе я видял, когато никой друг не го бе правил от години, затова тя все си намираше извинения да е на горните етажи на замъка. Но когато следващия месец го издебна отново, горчиво плака, тъй като чу шепота на други две чирачки колко красив е престолонаследникът Дориан.

Увлечението ù по него бе тайно и глупаво. Когато отново го срещна след години, докато помагаше на Амити с един пациент, той дори не я погледна. Тя бе станала невидима, една от многото лечителки, точно както бе искала.

– Сорша?

Ужасът ù стигна нови дълбини, когато осъзна, че е зяпнала устата му, с пръсти, потопени в мехлема.

– Простете – каза тя, като се запита дали не трябва да се метне от кулата и да сложи край на мъките си. – Денят бе дълъг.

Това не бе лъжа. Но се държеше като глупачка. Беше спала с мъж преди – с един от стражите, само веднъж и за достатъчно дълго, че да разбере, че не иска в скоро време някой отново да я докосва. Но да бъде толкова близо до принца, с рокля, опираща се в краката му...

– Защо не каза на никого? – попита тихо той. – За мен и приятелите ми?

Тя отстъпи и го погледна в очите, макар да я бяха обучавали да свежда поглед.

– Никога не сте бил лош с лечителите или с когото и да било. Мисля си, че светът има нужда... – Бе казала прекалено много. Бе говорила за света на неговия баща.

– От добри хора – довърши той и се изправи. – И според теб баща ми би използвал знанието за... подвизите ни срещу нас.

Значи знаеше, че Амити докладва всичко. Тя бе казала и на Сорша да прави същото, ако не иска проблеми.

– Не бих казала, че Негово Величество би...

– Селото ти съществува ли още? Родителите ти живи ли са?

Въпреки че бяха минали много години, не успя да скрие болката в гласа си, когато отвърна:

– Не. Опожариха го. И не. Отведоха ме в Рифтхолд, а тях убиха в чистката срещу емигранти.

Сянката на ужас премина през очите му.

– Защо тогава дойде да работиш тук?

– Нямаше къде другаде да ида – събра лековете си тя.

Лицето му се изкриви в агония.

– Ваше Височество, да не би...

Но той я гледаше, сякаш я разбира. И я вижда.

– Съжалявам.

– Не Вие сте взел решението. Не Вашите войници отведоха родителите ми.

Той я погледна за един продължителен миг, преди да ù благодари. Учтиво отпращане. Докато напускаше разхвърляната кула, съжали, че изобщо си е отворила устата – сега вероятно никога повече нямаше да я повика, нямаше да му е удобно. Нямаше да изгуби позицията си, понеже той не бе жесток, но ако откажеше услугите ù, това щеше да предизвика много въпроси. Затова Сорша реши да намери начин да му се извини... или да си намери оправдания, с които да попречи на принца да я види отново. Утре щеше да измисли нещо.

На следващия ден след закуска неочаквано се появи пратеник, който попита за името на селото ù. Когато тя се поколеба, той каза, че престолонаследникът искал да го научи.

За да го добави върху личната си карта на континента.

16

От всички места в Омега столовата несъмнено бе най-опасното.

Трите клана на Железните зъби бяха разделени на смени, които да ги държат отделно едни от други. Обучаваха се с уивърните, обучаваха се с оръжията, обучаваха се на тактика. Манон предполагаше, че е умно да ги държат разделени, тъй като напрежението бе високо и щеше да продължи да е такова, докато не изберяха уивърните. Всички искаха мъжкар. Манон очакваше именно такъв, може би дори Титус, но това не намаляваше порива ù да избие зъбите на всяка, която желае същото.

Броени минути бяха минали между смените и водачките на сборища даваха най-доброто от себе си, за да не им позволят да се сблъскат една с друга. Поне Манон правеше така. Тези дни нервите ù бяха опънати. Ако Жълтоногата наследница кажеше още нещо, щеше да настъпи кървава баня. Същото важеше и за Тринадесетте, две от които – зеленооките близначки Фалин и Фалон, повече демони, отколкото вещици – се бяха сбили с някакви Жълтоноги идиотки. Никаква изненада. Наказа ги, както наказа и Астерин – с три удара, публични и унизителни. Битките между клановете обаче ставаха по часовник всеки път, когато ги съберяха близко един до друг.

Точно това правеше столовата толкова смъртоносна. Двете хранения бяха единственото, което си споделяха – и макар да стояха на собствените си маси, напрежението бе толкова гъсто, че Манон можеше да го среже с нож.

Сега се бе наредила за паницата помия – това бе най-доброто име, с което можеше да нарече недопечената гадост, която сервираха в столовата, – а до нея бе Астерин. Последната от Синьокръвните бе пред нея на опашката. Синьокръвните някак винаги се нареждаха първи – за храна, за уивърните (Тринадесетте дори не бяха летели още), вероятно първи щяха да изберат и зверовете си. Ръмжене се надигна от гърлото ù, но тя само побутна подноса, докато пребледнелият сервитьор изсипваше сивкавобяла топка храна в купата на Синьокръвната пред нея.

Не си направи труда да отбележи детайлите на лицето му, докато сините вени на гърлото му пулсираха. Вещиците не се нуждаеха от кръв, за да оцелеят, но и хората не се нуждаеха от вино. Синьокръвните бяха придирчиви към кръвта, която пият – избираха девици, млади мъже и хубави момичета, – но на Черноклюните не им пукаше толкова.

Черпакът на мъжа се разклати и затрака по ръба на котела.

– Правилата са си правила – измърка глас до нея. Астерин изръмжа предупредително и на Манон не ù трябваше да поглежда, за да разбере, че там дебне Искра, наследницата на Жълтоногите. – Не ядем от изметта – добави тъмнокосата и бутна паницата си към мъжа, пререждайки опашката. Манон погледна към железните зъби и нокти, към грубоватата ръка, която толкова нахално показваше превъзходство.

– А пък аз се чудих защо още никой не те е изял – отвърна Манон.

Искра си проби път до нея. Манон усети как погледите на всички в стаята се насочват към тях, но сподави яростта си и позволи неуважението. Репченето в столовата не струваше нищо.

– Чух, че Тринадесетте ще полетите днес – каза Жълтоногата наследница, когато Манон получи порцията си.

– Това не ти влиза в работата.

Искра сви яките си рамене.

– Казват, че сте били най-добрите летци от трите клана. Жалко ще е, ако се окаже просто клюка.

Беше вярно. Бе не просто наследила, а спечелила мястото си на водачка в сборището.

Искра продължи, като подаде чинията си на следващия сервитьор, който сипа същия блед зеленчук в паницата ù.

– Казват, че си струва да прескочим тренировки, само и само да видим как легендарните Тринадесет политат за пръв път от десетилетие.

Манон изцъка с език, правейки се на замислена.

– Аз пък чух, че Жълтоногите се нуждаели от много помощ по време на тренировките. Но все някой трябва да остане и в обоза на армията.

Астерин грубо се изсмя, а кафявите очи на Искра пламнаха. Стигнаха края на масата за сервиране и Искра се изправи срещу Манон. С чинии в ръце никоя не можеше да стигне оръжията си. Столовата притихна, дори високата маса, на която се хранеха трите матрони.

Венците на Манон я заболяха, когато железните ù зъби излязоха напред и изщракаха. Тя каза тихо, но достатъчно ясно, че да я чуят всички:

– Ако ти трябва урок как да се биеш, Искра, само кажи. С радост бих ти показала тънкостите на войниклъка.

Преди наследницата да успее да отговори, Манон прекоси стаята. Астерин кимна подигравателно на Жълтоногата, а Тринадесетте последваха примера ù. Искра обаче продължи да се взира в Манон, като трепереше от яд.

Манон седна на масата и видя, че баба ù се е усмихнала. Когато дванадесетте пазителки седнаха около нея – Тринадесет, докато Мракът ги прегърне – Манон също си позволи да се усмихне.

Днес щяха да летят.

Като че ли стръмните скали не бяха достатъчни, за да накарат двете събрани сборища Черноклюни да пристъпват от крак на крак, ами и двадесет и шестте вързани на малко разстояние уивърни, никой от които не бе особено спокоен, изнервяха Манон. Тя обаче не показа никакъв страх, когато приближи уивърна в центъра.

Две редици от по тринадесет стояха оковани и готови. Тринадесетте поеха първата. Другото сборище взе следващата. Приспособленията за езда на Манон бяха тежки и странни – кожа с козина, покрита със стоманени предпазители и кожени гривни за китките. Това бе повече, отколкото бе свикнала да носи, особено с червеното си наметало.

Вече два дни се бяха обучавали как се слагат седла, макар обикновено да имаше слуги, които да вършат тази работа. Звярът на Манон за днес – млада женска – лежеше по корем, толкова ниско, че тя лесно се покатери по задния ù крак и се метна на седлото, поставено на мястото, където дългият врат достигаше масивните рамене. Един мъж се появи да намести стремената, но вещицата се оправи сама. Закуската бе толкова лоша, че близостта до човешко гърло щеше да бъде твърде изкусителна.

Уивърнът се размърда. Тя усети тялото му топло до студените си крака. Стисна по-здраво юздите. Долу по редицата пазителките ù яхнаха зверовете. Астерин, разбира се, бе готова. Златистата коса на братовчедка ù бе опъната назад, кожената ù яка се вееше на свирепия вятър, идващ от цепнатината пред тях. Тя се усмихна на Манон, а тъмните ù поръсени със злато очи проблеснаха. Нямаше и следа от страх. Само вълнение.

По думите на гледачите им, зверовете знаеха какво трябва да правят. Знаеха по инстинкт как да минат през Прохода – така наричаха острото спускане между двата планински върха, последното изпитание за един ездач и звяра му. Ако уивърните не се справеха, щяха да се размажат в скалите долу. Заедно с ездачите си.

Долови движение от наблюдателните площадки около тях. Сборището Жълтоноги, водено от наследницата, се затътри по тях. Всички бяха ухилени, а най-широко от тях – Искра.

– Кучка – промърмори Астерин. Все едно не им стигаше, че Майка Черноклюна стои на срещуположната наблюдателна площадка заедно с другите две Върховни вещици. Манон вдигна брадичка и погледна напред към цепнатината.

– Както сме се обучавали – каза надзирателят и се покатери от зейналата бездна към наблюдателната площадка на трите матрони. – Сритайте ги, за да полетите. Оставете ги сами да намерят пътя през Прохода. Най-добрият ми съвет е да се държите все едно можете да паднете в ада и да се наслаждавате на преживяването.

Няколко вещици се изсмяха нервно зад тях, но Тринадесетте останаха притихнали. Чакаха. Така, както щяха да се изправят срещу всяка армия. Така, както заставаха пред битка. Манон премигна. Мускулите зад златистите ù очи придърпаха надолу тънката ципа, който щеше да ги предпази от вятъра. Тя си позволи един миг, в който да свикне с допълнителния клепач. Без него щяха да летят като смъртни, присвили очи и ронещи сълзи.

– Очакваме заповедите Ви, господарке – каза мъжът до нея.

Манон огледа процепа пред себе си. Скрит в мъглите и сивотата на небето, мостът над тях почти не се виждаше. Погледна надолу към редицата, към всяко от лицата, застанали от двете ù страни. След това се обърна отново напред, към спускането и към света, който ги очакваше след него.

– Ние сме Тринадесетте, от сега до момента, когато Мракът ни погълне. – Каза го тихо, но така, че всички да я чуят. – Нека им напомним защо.

Пришпори звяра си. Три огромни стъпки право напред бяха последвани от скок в мразовития въздух, облаците, моста и снега наоколо... а после в процепа.

Стомахът ù се качи в гърлото, когато звярът се приведе напред и прибра крилете си. Както бе научена, Манон се сви към врата му и скри лице в дебелата му кожа. Вятърът плющеше в лицето ù.

Въздухът зад нея се размърда и Тринадесетте се появиха на няколко метра отзад. Падаха една по една от скалите и снега, право към земята.

Манон стисна зъби. Размазаните скали около нея, целувката на мъглата, косата, отвързала се от плитката ù, за да се развее като флаг зад гърба ù...

Мъглата се раздели и Мракът я погълна. Дъното на Падината бе близо, толкова близо...

Манон се задържа на седлото, хванала юздите и останала в съзнание, когато огромните криле се разпериха и светът се наклони, а тялото под нея се понесе нагоре по течението на вятъра, към страховитото изкачване по Северен зъб.

Триумфални викове долетяха под и над нея, а уивърнът продължи да си лети нагоре към моста и откритото небе, по-бързо дори отколкото Манон бе летяла на метлата си.

Озова се толкова бързо отново в небето!

Безоблачното, безкрайно, вечно небе, което обхвана нея, Астерин, а после Сорел и Веста, и останалите от Тринадесетте. Лицето на Манон придоби победоносно изражение.

Астерин бе грейнала до нея, а железните ù зъби блестяха като от сребро.

Вляво от нея червенокосата Веста просто клатеше глава, зяпнала към планините под тях. Физиономията на Сорел бе каменна като тази на Манон, но черните ù очи светеха.

Тринадесетте бяха полетели отново.

Светът под тях се разкри, а пред тях, далеч на Запад, бе домът, в който някой ден щяха да си върнат. Засега обаче...

Вятърът сякаш ù запя, разказа ù за теченията си. Това бе повече инстинкт, отколкото магия. Инстинкт, който я бе превърнал в най-добрия летец сред трите Клана.

– А сега какво? – извика Астерин. Манон не бе виждала никоя от Тринадесетте да плаче. Никога. Сега обаче можеше да се закълне, че вижда сълзи, плуващи в ъгълчетата в очите на братовчедка ù.

– Смятам да ги изпробваме – каза Манон, като потисна дивата радост в гърдите си и насочи звяра към мястото, където ги очакваше първият каньон. Смеховете и възклицанията на Тринадесетте, докато се носеха по течението, бяха много по-благозвучни от която и да е музика на смъртните.

Следобеда Манон стоеше в малката стая на баба си, загледана в далечната каменна стена, докато не я заговориха. Майка Черноклюна седеше на дървеното бюро с гръб към нея и четеше някакво писмо или друг вид документ.

– Добре се справи днес, Манон – каза накрая баба ù.

Вещицата докосна с два пръста чело, макар баба ù все още да гледаше документа.

Нямаше нужда да чува от надзирателя, че това е най-успешното минаване през Прохода, което е виждал досега. Бе забелязала празната наблюдателна площадка на Жълтоногите и разбра, че са напуснали веднага, след като е станало ясно, че Манон няма да се размаже в земята.

– Тринадесетте и останалите Черни клюнове се справиха добре – продължи баба ù. – Работата ти в поддържането на дисциплината им през всички тези години заслужава похвала.

Сърцето на Манон щеше да се пръсне от гордост, ала тя каза само:

– За мен е чест да ти служа, бабо.

Баба ù си записа нещо.

– Искам ти и останалите от Тринадесетте да поведете полета. И с него – всички кланове. – Вещицата се обърна към Манон с неразгадаемо изражение на лицето. – След два месеца ще има военни игри, които ще решат реда. Не ме интересува как смяташ да го направиш, но очаквам да спечелиш.

На Манон не ù трябваше да пита защо.

Очите на баба ù попаднаха на червеното наметало на Манон и тя се усмихна слабо.

– Не знаем кои ще са враговете ни, но щом приключим войната на краля и си върнем Пустошта, не Жълтонога или Синьокръвна трябва да седне на трона. Ясна ли съм?

Да поведе Крилото, да командва армиите на Железните зъби, да запази контрол върху тях, когато матроните се обърнат една срещу друга...

Манон кимна. Щеше да се справи.

– Подозирам, че другите матрони ще дадат същите заповеди на наследниците си. Направи така, че Втората в командата ти да е винаги до теб.

Астерин вече я чакаше пред вратата, ала Манон рече:

– Мога и сама да се грижа за себе си.

Баба ù изсъска.

– Баба Жълтонога бе на седемстотин години. Тя разруши стените на крочанската столица с голи ръце. Въпреки това някой успя да я убие в собствения ù фургон. Дори ако доживееш хиляда години, ще имаш късмет, ако си наполовина вещица, колкото бе тя.

Манон остана с вирната брадичка.

– Пази си гърба. Няма да съм доволна, ако ми се наложи да си търся друга наследница.

– Както желаеш, бабо – сведе глава Манон.

17

Селена се събуди премръзнала и стенеща от продължаващото главоболие. Знаеше, че това е, защото си бе ударила главата в камъните на храма. Изсъска, когато се изправи. Всяка част от тялото ù, от ушите та чак до пръстите и зъбите, изпъшка от болка. Чувстваше се все едно я бяха били с хиляда железни юмруци и я бяха оставили да гние на студа. Това бе от вчерашните гърчове. Боговете знаеха колко пъти се бе превъплътила от едната си форма в другата. Ако съдеше по болката в мускулите, няколко десетки.

Но така и не бе изгубила контрол над магията, напомни си тя, докато се изправяше, хванала се за захабения край на нощната масичка. Притисна бледата нощница по-плътно около себе си, докато приготвяше легена. След банята осъзна, че няма с какво да се облече, и бе откраднала една от многото роби, като остави вонящите си дрехи на купчина до вратата. Едвам стигна стаята си, преди да падне на леглото. Зави се презглава и заспа.

И спа. И спа. Не ù се говореше с никого и никой не дойде за нея.

Селена постави ръка на тоалетната си масичка и се намръщи на отражението си. Изглеждаше и се чувстваше отвратително. Дори по-мрачна и кльощава от вчера. Взе кутийката с мехлем, която Роуан ù бе дал, но после реши, че той трябва да види какво ù е направил. Освен това бе изглеждала и по-зле – преди две години Аробин я бе бил до кръв за това, че не се бе подчинила на заповедите му. Състоянието ù сега не бе нищо пред онова тогава.

Отвори вратата, за да открие, че някой ù е оставил дрехи – същите като вчерашните, но чисти. Ботушите ù бяха почистени от калта и прахта. Или Роуан ги бе почистил, или някой друг бе забелязал мръсните дрехи. Богове... беше се подмокрила пред него.

Не допусна да размишлява над унижението, а се облече и отиде в кухните. Коридорите бяха притъмнели в последните минути преди настъпването на зората. Лука вече бъбреше неспирно за ловния си нож, с който някакъв страж му бе услужил за тренировките.

Явно бе подценила колко ужасно изглежда лицето ù, понеже Лука спря да говори и изруга. Емрис се завъртя към нея и изпусна глинената си чаша пред огнището.

– Велика майко!

Селена отиде до купчината чеснови скилидки на масата и взе един нож.

– Изглежда по-зле, отколкото е в действителност.

Това бе лъжа. Главата все още я болеше от удара в челото, а очите ù бяха насинени.

– Имам мехлем в стаята си – отвори уста Лука над чиниите, които бе започнал да мие, но тя само го изгледа.

След това започна да бели чесъна. Пръстите ù веднага станаха мазни. Все още я зяпаха, затова заяви:

– Не ви влиза в работата.

Емрис остави счупената чиния до огнището и закуцука към нея. Гняв пламна в умните му будни очи.

– След като си в моята кухня е моя работа.

– Била съм и по-зле.

– Как така? – попита Лука и огледа обезобразените ù ръце, насиненото око и белезите по врата, оставени ù от Баба Жълтонога.

Тя го остави сам да разбере – живот в Адарлан с елфическа кръв, живот в Адарлан като жена... Лицето му пребледня.

– Остави я, Лука. – Каза след един дълъг момент Емрис и се наведе да вдигне парчетата от чашата.

Селена се върна към чесъна, а Лука се зае притихнал с работата си. Закуската бе направена и стигна до горния етаж по същия хаотичен начин, по който бе станало и предишния ден. Няколко полуелфи обаче я забелязаха. Тя или не им обръщаше внимание, или ги поглеждаше кръвнишки, като запомни лицата им. Мнозина имаха заострени уши, но повечето изглеждаха като хора. Някои бяха с обичайните дрехи – туники или прости рокли, – докато стражите бяха с леки кожени брони, тежки сиви наметала и арсенал от оръжия, кое от кое по-неудобни за носене. Воините най-често гледаха към нея, както мъжете, така и жените, а любопитството им се сблъскваше с предпазливостта.

Бе заета да бърше медната паница, когато някой подсвирна тихо и одобрително към нея.

– На това му се вика славна синина.

Висок стар човек, останал красив, макар да бе на възрастта на Емрис, мина през кухнята с празна чиния в ръка.

– Остави я на мира, Малакай – обади се Емрис откъм огнището. Съпругът му. Вреченият. Старият човек се усмихна широко и остави чинията на мивката до Селена.

– Роуан има тежка ръка, нали? – Сивата му коса бе подстригана така, че да разкрива острите уши, но лицето си оставаше човешко. – А ти май не се занимаваш с лековити мехлеми. – Тя издържа на погледа му, но без да отговоря. Усмивката на Малакай угасна. – Вреченият ми работи колкото може. Не го натоварвай и ти допълнително, става ли?

Емрис изръмжа името му, но Селена сви рамене.

– Не искам да безпокоя никого от вас.

Малакай схвана предупреждението – затова не ме безпокойте и вие – и кимна сдържано. Тя повече чу, отколкото видя как отива до Емрис и го целува, след което му промърмори строго нещо и стъпките му отекнаха, за да подскажат, че си тръгва.

– Дори полуелфите мъже воини имат навика да се пресилват в покровителските си напъни – каза Емрис престорено леко.

– В кръвта ни е – вирна брадичка Лука. – За нас е въпрос на дълг и чест да опазим семействата си. И най-вече вречените.

– Което ви прави трън в петата ни – изсмя се Емрис. – Със силно чувство за собственост и защитаващи територията си.

Старецът отиде до мивката и остави изстиналия котел на Селена, за да го изчисти.

– Вреченият ми не ти мисли злото, момиче. Ти обаче идеш отдалеко, чак от Адарлан. И тренираш с някого... когото никой от нас не разбира.

Селена остави котела в мивката.

– Не ми пука – отвърна тя.

И не лъжеше.

И този ден тренировката премина ужасно. Не само защото Роуан я попита дали няма да се напикае или да повърне отново, но и заради часовете, през които я накара да стои до руините на храма, брулена от мъгливия вятър. Часове! Искаше от нея да се превъплъти. Това бе едничката му заповед.

Тя поиска да разбере защо не може да я научи на магията и без да се превъплъщава, ала той всеки път ù отговаряше едно и също: че не се ли превъплътеше, нямаше да научи нищо. След вчерашния ден обаче можеше да я принуди да се превъплъти само ако ù отрежеше ушите с дългия си кинжал. Тя пробва веднъж, когато той отиде в гората да се облекчи. Опита се да стигне дълбините на душата си, но не намери нищо, ни светлина, ни болка.

Така си стояха в планината, а Селена измръзна до кости. Поне не изгуби контрол отново, независимо от обидите, които ù подхвърляше Роуан, и на висок глас, и по време на един от тихите им язвителни разговори. Тя го попита защо не потърси създанието, което бе видяла в полето на тварите, а той отвърна само че го издирва и останалото не е нейна грижа.

Следобед облаците в небето се сгъстиха. Роуан я принуди да остане на бурята, докато зъбите ù не затракаха и кръвта ù не се смрази. Най-накрая се върнаха в крепостта. Той отново я изпрати до банята, а очите му блестяха от заканата, че на следващия ден ще е още по-лошо.

Когато Селена най-накрая излезе оттам, в стаята ù имаше сухи дрехи, сгънати с такава грижа, че тя се запита дали няма наглеждащ я невидим слуга. Нямаше начин безсмъртен като Роуан да направи това за човек.

Запита се дали да не остане в стаята си до края на нощта, особено предвид дъжда, който брулеше прозореца ù, и мълниите, осветяващи дърветата навън. Стомахът ù обаче изкъркори. Отново ù прилоша. Знаеше, че яде като идиот. С насиненото си око нямаше какво друго да стори, освен да яде. Дори ако това означаваше, че трябва да се върне в кухните.

Изчака, докато не реши, че останалите са се качили горе. След закуска винаги оставаше храна, значи така бе и след вечеря. Богове, бе уморена до смърт. Болеше я дори повече, отколкото сутринта. Чу гласовете преди да влезе в кухнята, но никой не я бе заговорил от закуска насам, освен Малакай. Надяваше се отново да не я забележат.

Видя, че в кухнята има много хора, но се изненада от това колко. Бяха донесени столове и дивани, всички – обърнати към камината, където Емрис и Малакай говореха на събралите се. Навсякъде имаше храна, все едно вечерята се бе състояла тук. Скрита в сенките на края на стълбите, тя се загледа в тях. Столовата бе широка, макар и малко хладна. Защо се бяха събрали край огнището?

Не че я интересуваше особено – не и след като бе видяла храната. Мина с отработена ловкост и лекота през събралата се тълпа и си напълни чинията с печено пиле, картофи (богове, щеше да ù прилошее от тия картофи) и топъл хляб. Всички си говореха, тези, които нямаха столове, стояха по ъглите или до стените, смееха се и отпиваха от питиетата си.

Горната част от кухненската врата бе отворена, за да изпуска топлината от толкова тела, а звукът на дъжда изпълни стаята като барабан. Долови движение навън, но когато погледна, не видя никого.

Селена се накани да тръгне отново нагоре по стълбите, когато Малакай плесна с ръце и всички млъкнаха. Тя се спря в сенките на стълбището. Всички се усмихнаха и се настаниха удобно. На стола пред Емрис бе Лука, прегърнат с красива млада жена. Ръката му спокойно обгръщаше раменете ù – спокойно, но и с достатъчно сила, за да покаже на останалите мъже в стаята, че тя е негова. Селена завъртя очи. Не бе като да е изненадана.

И все пак, когато видя как Лука гледа момичето, пламъкът в очите му я накара да изпита ревност. Бе гледала към Каол по същия начин, но тяхната връзка бе натоварена с тайни и дори да не я бе прекратила, никога нямаше да бъдат като Лука и онова момиче. Пръстенът на ръката ù натежа.

Блесна мълния, която разкри тревата и гората навън. Секунди след това гръм разтърси камъните. Няколко души извикаха, други се разсмяха. Емрис се прокашля и всички загледаха сбръчканото му лице.

Древното огнище осветяваше сребристата му коса и хвърляше сенки в стаята.

– Преди много години – започна Емрис, а гласът му заглуши барабанящия дъжд, гръмотевиците и припукващия огън, – когато на трона на Вендлин не е имало смъртни крале, феите все още ходели между нас. Някои били добри и справедливи, други – склонни да пакостят, а трети били по-черни и от най-тъмната нощ.

Селена преглътна. Това бяха думи, изричани пред огнищата вече хилядолетия наред. В кухни като тази. Традиция.

– От тези лоши феи – продължи Емрис, а думите отекнаха във всяка пукнатина и всяка нища – трябва да се пазите по старите пътища или в гората, или в нощи като тази, в които вятърът шепти името ви.

– О, не и това – изпъшка Лука, но не бе искрен.

Неколцина се разсмяха, макар и нервно. Някой се обади:

– Сега няма да спя цяла седмица.

Селена се облегна на каменната стена и започна да тъпче храната в устата си, докато старецът разказваше своята приказка. Косъмчетата на врата ù настръхнаха и тя видя всеки ужасен миг от разказа така ярко, все едно го бе преживяла.

Когато Емрис завърши, отекна гръм. Дори Селена потрепери и едва не изпусна чинията си. Няколко души се изсмяха предпазливо, други се подиграха и сръчкаха наплашените. Селена се намръщи. Ако знаеше тази история – за отвратителните създания, които деряха кожи, мачкаха кости и печаха жертвите си на бавен огън, – никога нямаше да се съгласи да тръгне с Роуан.

Роуан не бе напалил огън нито веднъж, за да не привлича внимание. Дали не се боеше от тези създания? Не бе знаел за онова нещо в могилите. Щом един безсмъртен не знаеше... Тя използва дихателни упражнения, за да успокои сърцето си. Въпреки това щеше да има късмет, ако заспеше тази нощ.

Макар всички да чакаха следващата приказка, Селена се изправи. Когато понечи да си тръгне, тя погледна отново към полуотворената кухненска врата, за да е сигурна, че нищо не дебне навън.

Но под дъжда нямаше отблъскващо същество. В сенките се бе свил голям ястреб с бяла опашка.

Стоеше неподвижен, но в очите му имаше нещо странно. Бе виждала ястреба и преди. Той я бе наблюдавал с дни на покрива във Варес, бе гледал как пие, краде и се бие.

Веднага разбра коя е животинската форма на Роуан. Това, което не знаеше, е защо му е да слуша такива истории.

– Елентия – махна ù Емрис от огъня, – защо не разкажеш приказка от вашите земи? Бихме се радвали да чуем такава. За нас би било чест.

Селена погледна към стареца, докато всички очи се обърнаха към нея. Никой не я подкани да започне, освен Лука, който рече:

– Да, разкажи ни!

Ала тя нямаше право да им разказва тези истории, все едно са нейни. Не можеше да си ги спомни правилно, не и така, както ù ги бяха разправяли в леглото.

Тя потисна мисълта доколкото може и каза спокойно:

– Не, благодаря. – След което се отдалечи. Никой не я последва. Не ù пукаше какво си бе помислил Роуан в този момент.

Шепотът заглъхваше с всяка нейна крачка, но чак когато затвори вратата на студената си спалня и се мушна в леглото, си позволи да въздъхне. Дъждът бе спрял, а облаците се бяха разпръснали. През прозореца видя как звездите греят над дърветата.

Нямаше какво да им разкаже. Бе забравила старите легенди на Терасен, помнеше само откъслечни моменти, пръснати като камъчета в паметта ù.

Тя придърпа завивката по-нависоко и покри очите си с ръка, за да не гледа към всевиждащите звезди.

18

За щастие Дориан не бе принуден отново да забавлява Едион и почти не го виждаше извън официалните вечери и на срещите, където генералът се правеше, че той не съществува. Почти не видя и Каол, което бе облекчение, предвид колко неловко се получаваха разговорите им напоследък. Бе започнал обаче да тренира със стражите рано сутрин. Това бе толкова забавно, колкото и да легнеш върху нажежени пирони, но поне му позволяваше да изхабява по някакъв начин нервната енергия, която го преследваше денем и нощем. Освен това всичките драскотини, синини и натъртвания му позволяваха да слиза в катакомбите на лечителите. Сорша явно се съобразяваше с разписанието на тренировките му, тъй като вратата ù винаги бе отворена за него, когато пристигнеше.

Не можеше да спре да мисли за това какво му бе казала в стаята му или да се пита защо някой, изгубил всичко в живота, би помагал на сина на човека, отговорен за това. Когато бе казала, че няма къде другаде да иде... за миг сякаш видя не Сорша, а Селена, пречупена от скръб, болка и гняв, дошла в стаята му, защото няма към кого другиго да се обърне. Той не познаваше такава загуба, но топлотата на Сорша към него – на която се бе отплащал толкова зле досега – го удари като мокър парцал.

Дориан влезе в кабинета ù, а Сорша вдигна очи от масата и се усмихна. Широко, красиво и... Е, нали затова си намираше извинения да идва тук всеки ден!

Той се хвана за китката, която вече бе изтръпнала и го болеше.

– Паднах лошо – каза вместо поздрав. Тя заобиколи масата, което му даде достатъчно време да се наслади на дългите извивки, които фигурата ù изписваше в простичката си рокля. „Движи се като водата – помисли си той – и често се сепва, че се чудя колко вещи са ръцете ù.“

– Ами, не мога много да помогна с това – каза тя, след като прегледа китката му. – Имам обезболяващо, което ще притъпи болката, а мога и да превържа ръката ти...

– Богове, не, без превръзки. Стражите ще ме скъсат от подигравки.

Очите ù светнаха за миг, както ставаше всеки път, когато ù бе смешно и се мъчеше да не го показва.

Но ако нямаше нужда от превръзка, нямаше защо да е тук и макар да имаше досадна среща на Съвета след час и да трябваше да се изкъпе...

Той се изправи.

– Върху какво работиш?

Тя внимателно отстъпи с крачка назад. Винаги го правеше, за да запази дистанция.

– Трябва да приготвя няколко отвари и мехлеми за слугите и стражите днес, тъй като запасите им свършват.

Знаеше, че не бива, но пристъпи напред, за да надникне иззад слабичкото ù рамо към работната маса, към купите и стъклениците. Тя изсумтя тихо и той преглътна усмивката си, като приближи още малко.

– Това обикновено е задача за чираците, но днес те са много заети и предложих да ги отменя.

Обикновено говореше така, когато се притесни. Което, отбеляза Дориан с известно задоволство, се случваше винаги, щом я приближи. И не като нещо лошо – ако бе усетил, че ù е неприятно, щеше да се държи на разстояние.

Бе по-скоро... развълнувана. Това му допадаше.

– Но – продължи тя, като се опита да отстъпи настрани – ще Ви приготвя отварата още сега, Ваше Височество.

Той ù остави нужното разстояние и тя се забърза към масата с елегантна изпълнителност, като смесваше праховете и мачкаше сушените листа, спокойна и самоуверена... Усети се, че я зяпа, когато тя проговори отново:

– Твоята... приятелка. Кралският шампион. Тя добре ли е?

Мисията ù във Вендлин бе строго секретна, но той можеше да я заобиколи.

– Следващите няколко месеца няма да е тук. Заета е с работа за баща ми. Надявам се да е добре, но не се съмнявам, че може и сама да се погрижи за себе си.

– А кученцето ù? То добре ли е?

– Лапичка? И още как. Крачето ù е напълно излекувано. – Сега хрътката спеше в неговото легло и не спираше да си проси храна, но... бе хубаво да има нещо от приятелката си, докато я няма. – Благодарение на теб.

Последва кимване. Настъпи тишина, докато тя премери, а после отсипе от зеленикавата течност. Надяваше се да не му се наложи да пие от нея.

– Казват... – Сорша задържа погледа си сведен надолу, – че в коридорите на замъка имало някакво диво животно. Че то убило онези хора преди Юледа. Не знам дали са го хванали, но... кучето на приятелката ти изглеждаше все едно бе нападнато.

Дориан си наложи да остане спокоен. Тя наистина можеше да събере две и две. И не бе казала никому.

– Питай смело, Сорша.

Гърлото ù се сви, а ръцете ù потрепериха – достатъчно, че му се прииска да се протегне и да ги хване. Но не можеше да мръдне, не и докато тя не отговори.

– Какво беше? – прошепна тя.

– Искаш отговор, който ще ти гарантира здрав сън, или такъв, който ще те държи будна цяла нощ?

Сорша вдигна очи и той разбра, че иска истината. Затова въздъхна и ù отговори.

– Това бяха две различни... същества. Шампионът на баща ми се оправи с първото. Дори не разкри това на капитана, докато не се натъкнахме на второто. – Все още чуваше рева на създанието в тунела, все още виждаше как се издига срещу Каол. Все още сънуваше кошмари за него. – Остатъкът от историята е загадка.

Не бе излъгал. Имаше много неща, които не разбираше и не искаше да разбира.

– Негово Величество ще те накаже ли за станалото?

Тих въпрос. Опасен.

– О, да. – Кръвта му се смрази при мисълта. Ако баща му разбереше за това, че Селена е отворила портал... Той не можеше да спре студа, плъзнал се по жилите му.

Сорша потърка ръце и погледна към огъня. Той все още гореше високо, но... По дяволите. Трябваше да върви. Веднага.

– Ще я убие, нали? – попита Сорша. – Затова не каза нищо.

Дориан заотстъпва бавно, като се бореше с паниката, надигаща се в него. Не можеше да удържи леда, не знаеше откъде идва, но продължаваше да вижда създанието в тунелите, да чува скимтенето на Лапичка, да гледа как Каол се жертва, за да се измъкват...

Сорша приглади черната си плитка.

– Ще убие и капитана, нали?

Магията му изригна.

След като принуди Сорша да чака двайсет минути в претъпкания кабинет, Амити най-после влезе вътре. Стегнатата ù плитка караше и без това строгото ù лице да изглежда още по-заплашително.

– Сорша – каза тя и седна намръщена зад бюрото, – какво да те правя? Какъв пример даваш на младите чираци?

Сорша остана със сведена глава. Тя бе накарана да чака, за да осмисли какво е направила, като бе съборила цялата работна маса и унищожила не само безбройни часове и дни на работа, но също и множество скъпи приспособления и съставки.

– Подхлъзнах се. Разсипах малко масло и забравих да го избърша.

– Чистотата, Сорша – изцъка с език Амити – е едно от най-важните ни достойнства. Ако не можеш да задържиш работната си маса чиста, как да ти доверим някой от пациентите си? Какво ли си е казал Негово Височество, като е видял такъв непрофесионализъм? Позволих си да му се извиня лично и му предложих аз да се грижа за него в бъдеще, но... – Амити присви очи. – Каза, че ще плати щетите. И иска ти да му служиш.

Лицето на Сорша пламна. Всичко се бе случило толкова бързо.

Когато внезапният порив от вятър, лед и още нещо забушува, писъкът ù бе заглушен от затръшването на вратата. Това вероятно бе спасило живота и на двама им, но тя бе мислила само как да се махне от пътя на стихията. Затова се сви под масата, скри глава с ръце и започна да се моли.

Щеше да го помисли за случайност и да се сметне за глупачка, ако очите на принца не бяха засияли миг преди вятъра и студа, ако стъклениците не се бяха счупили и ако ледът не бе покрил пода, докато той стоеше там, недокоснат от всичко.

Това бе невъзможно. Принцът... Той се бе задавил, след което бе паднал на колене и бе надникнал под масата.

– Сорша, Сорша...

Тя го бе зяпнала, изгубила ума и дума.

Амити потропа с дългите си костеливи пръсти по бюрото.

– Извини ме, ако съм нетактична – каза тя, ала Сорша знаеше, че добрите обноски не я интересуват. – Но бих искала да ти напомня, че връзки с пациентите извън рамките на работата ни са забранени.

Разбира се, не можеше да има друга причина, поради която принц Дориан да предпочита нейните услуги пред тези на Амити. Сорша задържи очи на ръцете си, свити в скута ù. По тях все още имаше драскотини от пръсналите се стъкълца.

– Не се безпокой за това, Амити.

– Хубаво. Ще е жалко да изгубиш мястото си. Негово Височество има славата на голям женкар. – Лека, самодоволна усмивка. – А в двора има много красиви жени.

„И ти не си сред тях.“ Сорша кимна и преглътна обидата, както правеше винаги. Така бе оцеляла. Така бе останала невидима през всичките тези години.

Това бе обещала и на принца няколко минути след експлозията, когато тътенът бе престанал и тя го бе видяла. Не магията, а паниката в очите му, страха и болката. Не враг използваше забранените сили, а младо момче, което се нуждаеше от помощ. От нейната помощ.

Не можеше да му откаже. Не и на него. Не можеше да каже на никого какво е видяла. Щеше да постъпи по същия начин и за всеки друг.

Със спокойния и хладен глас, който пазеше за най-тежко ранените пациенти, бе заявила на принца:

– Няма да кажа на никого. Сега обаче ще ми помогнеш да съборим тази маса, а после и да почистим.

Той просто се бе взрял в нея. Тя се бе изправила, забелязвайки тънките драскотини по ръцете си, които вече започваха да смъдят.

– Няма да кажа на никого – повтори тя и хвана единия край на масата. Без да продума, той отиде до другия и ù помогна да я събори. Всички стъкла и съдове паднаха на земята. За останалия свят щеше да изглежда като инцидент. Сорша бе отишла до ъгъла да вземе метлата.

– Когато отворя вратата – бе му казала тя, все още тиха, спокойна и не съвсем на себе си, – ще се преструваме, но след това, след станалото днес... – Дориан се бе напрегнал, все едно очакваше да го ударят. – След станалото – бе продължила тя, – ако нямаш нищо против, ще намерим начин да попречим на това да се случва. Сигурно има някаква отвара, която да го потисне.

Лицето му бе останало пребледняло.

– Съжалявам – бе казал той и тя знаеше, че е искрен.

Затова бе отишла до вратата с думите:

– Ще започна проучването още тази нощ. Намеря ли нещо, ще ти кажа. А може би не сега, но по-късно... ако Негово Височество иска, може да ми каже как е възможно това. Може пък да помогне.

Не му бе оставила време да отговори, а вместо това бе отворила вратата, бе се върнала до бъркотията и бе произнесла на малко по-висок глас от обичайното:

– Простете, Ваше Височество... имаше нещо на пода, аз се подхлъзнах и...

След това бе лесно. Слухтящите наоколо лечители бяха пристигнали да видят какво е предизвикало шума. Един от тях бе отишъл веднага при Амити. Принцът си бе тръгнал, а на Сорша бяха заповядали да чака тук.

Амити опря ръце на бюрото.

– Негово Височество е необичайно щедър, Сорша. Нека това ти бъде за урок. Щастливка си, че не се нарани.

– Днес ще благодаря на Силба – излъга Сорша, тиха и мъничка. И излезе.

Каол се притисна в тъмната ниша на сградата, затаил дъх, докато Едион приближаваше закачулената фигура в уличката. От всички места, на които бе очаквал Едион да отиде, след като се измъкна от тържеството в кръчмата, гетата бяха най-невероятното.

Едион направи голямо шоу, като се престори на щедрия щур домакин – купуваше питиета, поздравяваше гостите си, правеше така, че всички да го виждат как прави нещо. Но точно когато никой не гледаше, излезе през главния вход, сякаш го мързеше да иде до задния. Надменен, пиян, дързък и невнимателен.

Каол почти се хвана. Почти. После обаче Едион бе минал покрай една сграда и бе спуснал качулката над главата си, за да потъне в нощта, трезвен като камък.

Каол го бе проследил през сенките. Едион напусна богаташкия квартал и навлезе в бедняшките квартали, вървейки през криволичещи улички и сокаци. Можеше да мине за богат мъж, търсещ лека жена, докато не бе спрял пред тази сграда и закачулената фигура с две остриета не го бе приближила.

Каол не можеше да чуе какво си говорят Едион и странника, но разпозна напрежението в телата им. След миг генералът последва новодошлия, макар и не преди да огледа уличката, покривите и сенките.

Каол остана на разстояние. Ако хванеше Едион да купува забранени вещества, това можеше да е достатъчно, за да го укроти и да намали тържествата до минимум, като така овладее Гибелния легион при пристигането му.

Проследи ги, като внимаваше за погледите, които му хвърляха пияниците, сираците и просяците, покрай които минаваше. На една забравена уличка до пристанището на Ейвъри, Едион и закачулената фигура се вмъкнаха в порутена сграда. Не каква да е, не и предвид пазачите на ъгъла, на вратата и на покрива. Имаше пазачи дори и на улицата – обикаляха я, като се опитваха да се слеят с минувачите. Не бяха нито кралски стражи, нито войници.

Това не бе място за закупуване на опиати или свежа плът. Бе запомнил информацията, която Селена имаше за бунтовниците, бе ги следял, както следеше и Едион, най-често без резултат. Селена твърдеше, че търсят начин, по който да победят краля. Като сложеше последиците настрани, ако научеше начина, по който кралят потиска магията, можеше и да разкрие как да я освободи, преди да бъде завлечен в Аниел – това щеше да помогне тайната на Дориан да бъде по-малко опасна. А Каол бе винаги готов да му помогне. Дориан бе негов приятел. Неговият принц.

Не можа да сподави трепета си, когато докосна Окото на Елена и установи, че изоставената сграда с всичките пазачи вероятно е бърлога на бунтовниците. Може би не съвпадение го бе довело тук.

Бе толкова съсредоточен в ударите на сърцето си, че нямаше шанса да се обърне, когато кинжалът прониза тялото му.

19

Каол не се съпротивляваше много, макар да знаеше, че е по-вероятно да намери смъртта си, отколкото отговори на въпросите си. Разпозна пазачите по износените им оръжия и прецизните им движения. Никога нямаше да забрави тези детайли, не и след като бе прекарал цял ден като техен затворник в склада – и не бе видял как Селена минава през тях като сърп през ечемик. Така и не бяха разбрали, че тяхната изгубена кралица бе дошла лично, за да отнеме живота им.

Пазачите го поставиха на колене в празна стая, която миришеше на старо сено. Каол осъзна, че Едион и един познат старец се взират в него. Старецът бе човекът, молил Селена онази нощ в склада да спре. В него нямаше нищо отличително – захабените му дрехи бяха съвсем обикновени, тялото му беше слабо, но все още не съсухрено. Зад него имаше младеж, когото Каол позна по мекия, ала свиреп смях – стража, който му се бе подигравал, когато бе затворник. Дълга до раменете черна коса висеше около лице, което бе повече жестоко, отколкото красиво, особено предвид грозния белег, минаващ от веждата надолу по бузата му. Той кимна с брадичка на пазачите, за да ги разкара.

– Я виж ти – каза Едион и обиколи Каол. Бе изтеглил меча си, блестящ на слабата светлина. – Капитанът на стражата, наследникът на Аниел. Шпионин? Може би любовницата ти те е научила на нещо?

– Когато вдигаш тържества и убеждаваш хората ми да бягат от постовете си, а после не си на тези тържества, а бродиш по улиците, е мой дълг да разбера защо, Едион.

Белязаният младеж с двата меча приближи и започна да прави кръгове около него заедно с Едион. Двама хищници, които преценяваха плячката си. Вероятно щяха да се сбият за трупа му.

– Колко жалко, че шампиона ти го няма, за да те измъкне – прошепна белязаният.

– Колко жалко, че не бе на поста си, за да спасиш Арчър Фин – отвърна Каол.

Ноздрите на белязания се разшириха, а в коварните му кафяви очи блесна ярост. Но щом старецът вдигна ръка, младежът притихна.

– Кралят ли те прати?

– Дойдох заради него – Каол посочи Едион с брадичка, – ала търсех и вас двамата заедно с малката ви група. Вие сте в опасност. Не знам какво знаете за това, което Едион иска, но кралят го държи на къса каишка.

Може би тази откровеност щеше да му спечели желаното. Доверие и информация.

Ала Едион само се изсмя.

– Какво?

Спътниците му се обърнаха към него с вдигнати вежди. Каол погледна към пръстена на ръката на генерала. Не бъркаше. Бе същият като тези, носени от краля, Перингтън и още няколко от най-верните им слуги.

Едион видя накъде гледа Каол и спря да го обикаля. За миг генералът се взря в него, а на лицето му се смениха израженията на изненада и на веселие. След това измърка:

– Интересен човек се оказа, капитане. Повече, отколкото си мислех.

– Обясни, Едион – рече старецът. Говореше тихо, но не и немощно.

Едион се усмихна и свали черният пръстен от ръката си.

– Денят, в който кралят ми връчи Меча на Оринт, той ми предложи и този пръстен. Заради кръвта ми имам по-остри... сетива. Долових, че пръстенът мирише на зло. Знаех, че само глупак би приел такъв дар. Затова направих копие. Истинския изхвърлих в морето. Ала винаги съм се чудил какво прави. – Той подхвърли пръстена с една ръка и го улови. – Изглежда, капитанът знае. И не одобрява.

Мъжът с двата меча спря да крачи, а усмивката, с която дари Каол, бе като гримаса на див звяр.

– Прав си – рече той, без да сваля погледа си от капитана. – По-интересен е, отколкото си мислех.

Едион прибра пръстена в джоба си, сякаш наистина бе фалшив. Каол осъзна, че е разкрил много повече, отколкото бе възнамерявал. Генералът отново започна да крачи в кръг около него, а младежът с белезите повтори движенията му.

– Вълшебна каишка в свят, в който няма магия – каза генералът. – И все пак ти ме последва, убеден, че съм омагьосан от краля. Смяташ, че си можел да си спечелиш приятелството на бунтовниците? Забележително.

Каол продължи да мълчи. Бе изрекъл достатъчно, за да се обрече на гибел.

– Казват, че твоята приятелка асасин симпатизирала на бунта – продължи Едион, – че предала, каквото знае, на Арчър Фин, без да мисли за последиците. Че позволила на бунтовниците да се измъкнат, след като ù наредили да ги убие. Тя ли ти каза за пръстените на краля, или сам откри тази информация? Какво става в този стъклен дворец, когато кралят не гледа?

Каол сподави думите си. Когато стана ясно, че няма да отговори, Едион поклати глава.

– Знаеш как ще приключи това – рече Едион. В гласа му нямаше подигравка. Само студена пресметливост. Това бе истинското лице на Вълка от Севера. – Като гледам как стоят нещата, когато реши да ме проследиш, сам си подписа смъртната присъда. Сега вече знаеш прекалено много. Имаш две възможности, капитане. Можем да те измъчваме и после да те убием или пък да ми кажеш каквото да знаеш и да те даря с бърза смърт. Колкото се може по-безболезнена. Имаш думата ми.

Спряха да крачат около него.

Каол бе срещал смъртта в очите няколко пъти през последните месеци. Бе се справял с нея. Но да умре без Селена, Дориан и майка му да разберат как... това някак го отврати. Разгневи.

Едион приближи до коленичилия Каол.

Можеше да се справи с белязания, а после да се изправи срещу Едион или дори да побегне. Щеше да се бори. Само така можеше да приеме смъртта си.

Едион изтегли меча си. Меч, който по право и кръв принадлежеше на Селена. Каол го бе смятал за лицемерен касапин. И Едион наистина бе предател, но не на Терасен. Бе играл опасна игра от пристигането си насам, всъщност още отпреди десет години, когато кралството му бе паднало. Бе измамил краля, че носи черния пръстен, и това бе информация, която Едион със сигурност щеше да иска да запази в тайна. Но имаше още нещо, което Каол можеше да използва, за да се измъкне.

Независимо колко пречупена бе, когато замина, Селена бе в безопасност, далеч от Адарлан. Но Дориан, заради магията си и заплахата, която представляваше, не беше. Едион си пое въздух, готов да го убие. На Каол му оставаше само да защити Дориан. Това бе единственото, което имаше значение. Ако тези бунтовници наистина знаеха нещо – каквото и да е – за магията, което би помогнало за освобождаването ù, той можеше да използва Едион, за да научи тази информация...

Това бе риск – най-големият, който бе поемал досега.

Едион вдигна меча си.

Каол каза наум молитва за опрощение, след което погледна право към генерала.

– Елин е жива.

Едион Ашривер бе наричан вълк, генерал, принц, предател и убиец. Той бе всичко това и много повече. Измамник, лъжец, мошеник – тези бяха любимите му определения. Титли, които само най-близките знаеха.

Курвата на Адарлан. Така го наричаха онези, които не го познаваха. И това бе вярно донякъде, пък и не му пречеше. Позволи му да запази контрол над Севера, да задържи кланетата до необходимия минимум и често да лъже. Половината войници от Гибелния легион бяха бунтовници, а другата половина ги подкрепяха. Много от „битките“ им в далечния север бяха нагласени, а труповете – преувеличени, особено когато станеха от бойното поле по свечеряване и се върнеха при семействата си.

Курвата на Адарлан. Не се бе обиждал. Досега.

Братовчедът. Това бе най-любимата му титла. Братовчедът, братът, защитникът. Това бяха тайните имена, които носеше в себе си, имената, които си нашепваше, докато северният вятър виеше през Еленовите рога. Понякога вятърът звучеше като писъците на хората му, водени на заколение. А друг път като Елин – Елин, която обичаше и която трябваше да бъде негова кралица, на която един ден щеше да даде кръвна клетва.

Едион застана на разлагащите се дъски на празния док и се загледа в река Ейвъри. Капитанът на стражата бе зад него и плюеше кръв във водата заради боя, нанесен му от Рен Алсбрук, най-новия съзаклятник на Едион – още един мъртвец, надигнал се от гроба. Рен, наследник и господар на Алсбрук, се бе обучавал заедно с Едион като дете. Някога бяха съперници. Преди десет години Рен и дядо му Муртауг бяха избегнали кланетата чрез диверсия, предизвикана от родителите на Рен. Тя им бе струвала живота и бе дала на сина им грозния белег по лицето. Ала Едион не бе знаел това. Бе смятал, че са мъртви. Бе изумен, когато научи, че са част от тайното бунтовническо движение, което бе проследил след пристигането си в Рифтхолд. Бе чул слуховете, че Елин е жива и вдига армия и бе дошъл чак от далечния север, за да научи истината и да унищожи измамниците, като по възможност преди това ги нареже на парчета.

Призивът на краля бе удобен повод. Рен и Муртауг бяха признали веднага, че слуховете са пуснати от техен бивш съзаклятник. Нито бяха виждали мъртвата кралица, нито бяха чували нещо за нея. Но след като ги видя, той се запита кой ли още бе оцелял. Никога не се бе надявал, че Елин...

Едион постави меча на дървения парапет и прокара белязаните си пръсти по острието, като се спираше на всяка драскотина, на всеки белег от легендарна битка, напомнящ за велики, ала отдавна отишли си крале. Мечът бе последният остатък от могъщото кралство, издигало се някога на север.

Мечът не бе наистина негов. През първите дни на кръвопролития кралят на Адарлан го бе взел от изстиващия труп на Рои Галантиус и го бе отнесъл в Рифтхолд. Там и бе останал. Мечът, който трябваше да принадлежи на Елин.

Едион се бе борил години на бойното поле, за да докаже на краля, че е незаменим, че е понесъл всичко, което са му сторили. Когато той и Гибелния легион спечелиха първата битка и кралят го нарече Вълка на Севера, му предложи дар. Едион поиска меча. Кралят отдаде желанието на романтичната носталгия на едно осемнайсетгодишно момче и Едион се окъпа в собствената си слава, докато всички не повярваха, че е предател и убиец, осквернил меча с докосването си. Това, че си го бе спечелил обратно, не намаляваше провала му.

Макар когато Елин бе убита в провинциалното си имение, той да бе едва на тринадесет години и на седемдесет километра от Оринт, трябваше да го предотврати. След смъртта на майка му решиха да го изпратят в земите ù, за да стане щит и меч на Елин, да ù служи в двора, в който тя да управлява като потомка на крале. Трябваше да тръгне на път веднага, но в замъка се разнесе мълвата, че Орлон Галантиус е убит. Докато някой изобщо съумее да тръгне, Рои, Евалин и Елин вече бяха мъртви.

Той носеше това напомняне на гърба си – напомняне на кого е принадлежал мечът и на кого ще го даде, когато най-после поеме последния си дъх и отиде в отвъдния свят.

Но сега този меч, тежестта, която бе носил през всички тези години... усети го по-лек, по-остър, далеч по-крехък. Безценен. Бяха му издърпали килимчето изпод краката.

За миг след думите на капитана на стражата никой не бе проговорил. Елин бе жива. А после капитанът бе заявил, че ще говори само с Едион за това.

Само за да покаже, че не блъфират за мъченията си, Рен го бе пребил до кръв с умение, на което Едион се възхити. Капитанът обаче понесе ударите. Всеки път, когато Рен се спреше, а Муртауг погледнеше неодобрително, капитанът повтаряше същото. След като стана ясно, че Каол би казал истината само на Едион или би умрял, той спря Рен. Наследникът на Алсбрук настръхна, но Едион се бе справял с доста младежи като него в бойните лагери. Не им трябваше много. Изгледа го кръвнишки и Рен подви опашка.

И така се озоваха тук. Каол чистеше лицето си в ризата си. Последните няколко минути Едион бе чул най-невероятната история в живота си. Историята на Селена Сардотиен, невероятната убийца, обучена от Аробин Хамел – за това как бе изгубила всичко и се бе озовала в Ендовиер, за участието ù в нелепото съревнование за кралски шампион. Историята на Елин, неговата кралица, затворена в лагер на смъртта и служеща на техния враг.

Това бе невъзможно.

Едион опря ръце на парапета. Не можеше да е истина. Не и след толкова години. Десет години без надежда, без никакво доказателство.

– Тя има твоите очи – каза Каол, раздвижвайки челюстта си.

Ако онзи асасин – богове, асасин! – наистина бе Елин, то тя бе кралският шампион. Което пък означаваше, че тя и капитана...

– Изпратил си я във Вендлин – процеди Едион. После щеше да плаче. Сега се чувстваше кух. Като изкормен. Всяка лъжа, всички слухове, които бе пуснал, всички тържества, които бе вдигнал, всяка битка, истинска или измислена, всеки живот, който бе отнел, за да оцелеят повече... как можеше да ù обясни това?

Курвата на Адарлан.

– Не знаех коя е. Реших, че ще е в безопасност там заради това коя е.

– Осъзнаваш ли, че ми даваш допълнителна причина да те убия? – стисна зъби Едион. – Разбираш ли какъв риск пое, като ми каза? Може и наистина да работя за краля – ти самият смяташе, че съм негова пионка и единственото доказателство срещу това бе моята историйка. Все едно я убиваш лично.

Глупак. Немарлив глупак. Но капитанът имаше предимство. Благородният капитан, крачещ на ръба на държавната измяна. Зачуди се за лоялността му, когато Рен му разказа за контакта на кралския шампион с бунтовниците, но уви! Елин бе кралският шампион, тя бе помогнала на бунтовниците и бе изкормила Арчър Фин. Коленете му омекнаха, но той преглътна изненадата, ужаса, шока и искрата на задоволство.

– Знаех, че рискувам – каза капитанът, – но хората, които носят пръстените... нещо в очите им се променя. Тъмнина, която се проявява физически. Не я бях видял в теб, откакто си тук. И не съм виждал човек, който вдига толкова много тържества, за да присъства само няколко минути на тях. Не би вършил всичко това, за да прикриеш срещите си с бунтовниците, ако бе роб на краля, особено не и през всичкото това време, през което Гибелният легион така и не пристигна въпреки уверенията ти, че ще е тук всеки момент. Няма логика. – Капитанът срещна погледа му. Май не бе чак такъв глупак. – Мисля, че тя би искала да знаеш.

Каол погледна надолу към реката и морето. Това място смърдеше. Едион бе надушвал и по-лоши неща във военните лагери, но бедняшките квартали на Ренарил определено им съперничеха. И столицата на Терасен, Оринт, някога сияйна бяла кула, а сега къс мръсен камък, бе на път да изпадне до същото ниво на немотия и отчаяние. Но някой ден, може би скоро...

Елин бе жива, убийца като него, при това работеше за същия човек.

– Принцът знае ли?

Никога не бе способен да говори с принца, без да си спомни дните отпреди падането на Терасен. Не можеше да потисне омразата.

– Не. Дори не знае, че аз съм я пратил във Вендлин. Както и, че двамата сте... елфи.

Едион никога не бе притежавал и частица от силата, бушуваща във вените на Елин, сила, която изгаряше цели библиотеки и предизвикала такава паника, че в месеците, преди светът да отиде по дяволите, се говореше, че трябва да я пратят някъде, където да се научи да я владее. Бе дочул спорове в коя точно академия или при кой точно специалист от далечна земя трябва да отиде, но тяхната леля, кралица Майев, която чакаше като паяк племенницата си, никога не бе споменавана.

И ето че сега Елин бе във Вендлин, на прага на владенията на леля им.

Майев никога не бе знаела и не се бе интересувала от неговите дарби. Не, той имаше само чисто физическите черти на безсмъртния народ – силата, пъргавината, острите слух и обоняние. Те го правеха страховит противник на бойното поле и бяха спасили живота му повече от веднъж. Бяха спасили и душата му, стига капитанът на стражата да не лъжеше за тези пръстени.

– Ще се върне ли? – попита тихо Едион. Първият от многото въпроси, който имаше за капитана сега, след като той бе доказал, че не е безполезен слуга на краля.

В очите на Каол се изписа агония, от която Едион разбра, че той е влюбен в нея. Усети ревност само заради това, че капитанът я познаваше толкова добре.

– Не зная – призна той. Ако не бе негов враг, Едион щеше да се възхити на саможертвата, която този човек бе направил. Елин обаче трябваше да се върне. Щеше да се върне. И това не трябваше да ù спечели само разходка до дръвника на палача.

Генералът щеше да подреди мислите си, когато остане сам. Стисна влажния парапет по-силно и потисна порива да зададе още въпроси. Капитанът обаче го изгледа преценяващо, все едно можеше да свали всичките му маски. За миг Едион се изкуши да го намушка и да хвърли тялото му в Ейвъри, въпреки всичко, което бе научил. Капитанът също погледна към меча си и Едион се запита дали и той не си мисли същото. Дали не съжалява, че му се е доверил. Трябваше да съжалява. Трябваше да се прокълне, че е бил такъв глупак.

– Защо следеше бунтовниците? – попита Едион.

– Защото мислех, че могат да имат полезна информация. – Явно беше нещо наистина ценно, щом рискуваше да се разкрие като предател заради него.

Едион искаше да измъчва капитана. Бе готов дори да го убие. Но да стори това с любимия на кралицата нямаше да е добре, особено при завръщането ù. А и капитанът бе най-ценният му източник на информация. Искаше да разбере повече за Елин, за това каква е и как може да я намери. Искаше да научи абсолютно всичко. Особено сега, когато бе разбрал от коя страна на барикадата е този човек и какво знае за краля. Затова просто каза:

– Разкажи ми повече за пръстените.

Ала капитанът поклати глава.

– Искам да сключа сделка с теб.

20

Насиненото око на Селена все още изглеждаше ужасно, но се подобри през седмицата, през която работеше в кухните, проваляше се в опитите си да се превъплъти и като цяло избягваше всички. Пролетният дъжд не преставаше и всяка вечер кухнята се пълнеше, затова Селена се хранеше в сенките на стълбите и пристигаше малко преди Пазителят на приказките да започне да разказва.

Това бе титлата на Емрис – Пазител на приказките. Тя бе почетна и във Вендлин се даваше както на хора, така и на елфи. Означаваше, че когато той започне да разказва приказка, ти сядаш и го слушаш. Означаваше още, че е крачеща библиотека с легенди и митове от кралството.

По това време Селена вече се бе запознала с повечето от обитателите на крепостта, дори и само колкото да добави имена към лицата им. Бе ги наблюдавала по инстинкт – да научи какво е обкръжението ù, да разпознае възможните врагове и заплахи. Знаеше, че и те я гледат, когато смятаха, че не внимава. Всяко чувство за вина, че не ги приближава, изчезна заради факта, че никой не си направи труда да доближи и нея.

Единственият човек, който положи някакви усилия, бе Лука. Той не спираше да я разпитва, докато работят, и продължаваше да бърбори за тренировките си, за клюките в крепостта, дори за времето.  Само веднъж ù бе споделил нещо – в една сутрин, когато бе станала с огромно усилие на волята от леглото и само белегът на дланта я накара да докосне с крака ледения под. Миеше съдовете на закуска и гледаше през прозореца, без да вижда каквото и да е. Чувстваше как самите ù кости натежават, когато Лука постави котела в мивката и каза шепнешком:

– Дълго време не можех да приказвам за това, което ми се случи преди да дойда тук. Някои дни изобщо не можех да говоря. Не можех да дори да ставам от леглото. Но все пак... ако ти се говори...

Бе го накарала да млъкне само с един поглед. Оттогава не бе продумал нищо подобно.

За радост Емрис ù оставаше свободно пространство. Особено когато Малакай пристигаше на закуска, за да е сигурен, че Селена не притеснява вречения му. Обикновено избягваше да зяпа другите двойки в крепостта, но тук, където не можеше да се отдалечи... мразеше близостта им и начина, по който очите на Малакай светваха, щом видеше Емрис. Мразеше го дотолкова, че ù идеше да се задави.

Така и не попита Роуан защо идва да слуша приказките на Емрис. За тях двамата другият не съществуваше извън тренировките.

Разбира се, думата тренировки бе прекалено щедро описание за това, което правеха, тъй като тя не бе постигнала нищо. Така и не успя да се превъплъти. Той ръмжеше, съскаше и ù се подиграваше, ала тя не можеше да го стори. Всеки ден, когато Роуан се скриеше за известно време, тя опитваше, но без да постигне нищо. Елфът заплашваше, че ще я върне обратно в могилите. Това бе едничкото нещо, предизвикало реакция. За нейна изненада обаче, когато тя му каза, че по-скоро би си прерязала гърлото, отколкото да се върне на онова място, той отстъпи. Затова двамата само се наругаха, после млъкнаха в тишината покрай руините на храма, но от време на време започваха да си викат. Ако бе в особено лошо настроение, той я караше да цепи дърва – греда след греда, докато накрая не можеше да вдигне брадвата, а ръцете ù се напукваха целите. „Щом предпочиташ да си сърдита на целия свят – казваше той – и смяташ да ми губиш времето, като отказваш да се превъплътиш, по-добре да свършиш някаква работа.“

Цялото това чакане – заради нея. Превъплъщението обаче я караше да потръпва от ужас.

На осмия ден от пристигането ù, след като чисти тенджери и тигани, докато гърбът я заболя, Селена спря по средата на изкачването на вече познатото било.

– Имам една молба. – Никога не го бе заговаряла, освен да го наругае. Ала сега каза: – Искам да видя как ти се превъплъщаваш.

Зелените му очи премигнаха, а после заблестяха.

– Нямаш привилегията да ми заповядваш.

– Покажи ми как става.

Спомените ù от елфите в Терасен бяха замъглени, все едно някой ги бе залял с олио. Не можеше да си спомни някой от тях да се превъплъщава – къде отиват дрехите им, колко бързо става...

Той я погледна, сякаш за да каже, че го прави само този път, а после...

Мек блясък на светлина, вълна от цветове и един ястреб се появи във въздуха и полетя към най-близкия клон на дървото. Тя огледа покритата с мъх земя. От дрехите и оръжията му нямаше и следа. Всичко стана за няколко удара на сърцето.

Той изкряка и се спусна към нея, замахнал с нокти към очите ù. Тя се скри зад най-близкото дърво, след което отново блесна светлина и цветовете се размиха. Роуан се появи облечен и въоръжен и ù се озъби в лицето.

– Твой ред е.

Нямаше да му достави удоволствието да я види трепереща. Но бе невероятно. Да види промяната.

– Къде отидоха дрехите ти?

– Някъде по средата. Какво значение има?

Имаше мъртви и безрадостни очи. А тя имаше чувството, че последните дни и нейните са били такива. Знаеше как е изглеждала в нощта, в която Каол я бе видял да изкормва Арчър. Но какво ли бе направило Роуан такъв?

Той оголи зъби, но тя не отстъпи. Бе виждала полуелфите воини в крепостта. Всички те ръмжаха и се зъбеха на всичко. Не бяха ефирните нежни същества от смътните ù спомени от Терасен. Не се държаха за ръце, не танцуваха около дърветата с цветя в косите. Бяха си хищници, поне повечето от тях. Някои от властните жени не отстъпваха по агресия на мъжете и имаха навика да ръмжат, когато бъдат предизвикани, подразнени или дори просто гладни. Предполагаше, че ако се постараеше, би се вписала отлично сред тях.

Без да изпуска Роуан от поглед, Селена успокои дишането си. Представи си въображаеми пръсти, с които изважда елфическата си форма. Представи си цветовете и светлината. Притисна себе си срещу смъртната си плът.

Нищо не се случи.

– Понякога се питам дали това не е наказание за теб – процеди тя през зъби. – Какво ли си направил, за да си навлечеш гнева на Нейно Безсмъртно Величество?

– Няма да говориш за нея с такъв тон.

– Ще говоря с какъвто си искам тон. Може да ми се подиграваш, да ръмжиш и да ме караш да цепя дърва, но освен ако не ми извадиш езика...

Ръката му се стрелна напред и тя зяпна, а после подскочи, когато той хвана езика и с пръсти. Тя захапа силно, но той не я пусна.

– Я пак? – измърка.

Селена се задави, а той продължи да натиска езика ù. Тя посегна към кинжалите му, като в същото време вдигна коляно между краката му. Той обаче я притисна с подобното си на стена от мускули тяло, като използва вековете си опит в тренировките, за да я блъсне в едно дърво. Тя изглеждаше комично до него. А езикът ù...

Роуан пусна езика ù, а тя отвори уста за глътка въздух. Напсува го по отвратителен начин, а после плю в краката му.

Тогава той я ухапа.

Изпищя, когато кучешките му зъби пронизаха кожата между врата и раменете ù. Това бе първичен жест на агресия. Силно ухапване, което я изненада толкова, че тя не можа да мръдне. Притисна я до дървото и след това увеличи натиска върху нея. Зъбите му задълбаха в кожата ù, кръвта ù потече по ризата му. Бе притисната като малко дете. Но тя бе станала точно това. Малко, жалко дете.

Изръмжа. Звучеше като животно, а не като разумно същество. След което се оттласна назад.

Роуан отстъпи крачка назад, а зъбите му разкъсаха кожата ù, когато тя го блъсна в гърдите. Не изпита болката, не я интересуваха кръвта или блесналата светлина.

Искаше да разкъса гърлото му с дългите зъби, които оголи към него след края на превъплъщението си.

А после изрева.

21

– Ето те – ухили се Роуан.

Кръвта ù – нейната кръв – бе по зъбите, устата и брадичката му. А мъртвешките му очи заблестяха, когато я изплю на земята. Вероятно за него имаше вкуса на канавка.

Ушите ù запищяха, след което Селена скочи към него. А после се спря. Виждаше света с кристална яснота. Можеше да го подуши, вкуси, вдиша, като че бе първокласно вино. Богове, това място... Кралството ухаеше божествено. Като...

Беше се превъплътила.

Изпъшка, макар дробовете да ù нашепваха, че вече не е задъхана и няма нужда да диша толкова учестено. Кожата по гърба я засърбя. Започваше да оздравява. Оздравяваше много по-бързо в тази форма. Заради магията. Дишай. Дишай!

Но ето, огънят запука във вените ù, след което се надигна към върха на пръстите ù. Гората около нея бе толкова лесно запалима и  тогава...

Тя го потисна. Пое страха и го използва като таран към самата себе си, срещу силата си, притисна я все по-навътре и по-навътре.

– Пусни я – приближи Роуан, – не се бори с нея.

Ритъм отекна в тялото ù с уханието на сняг и борове. Силата на Роуан, която я предизвикваше. Не бе като пламъка ù, а като смес от вятър и лед.

Смразяващ удар в лакътя я тласна в дървото. След това магията я ухапа по бузата. Нападаха я с магия!

Пожарът избухна като стена от син пламък, спусна се към Роуан, обви дърветата, света, самата нея...

Докато не изчезна, всмукан в нищото, заедно с въздуха, който дишаше.

Селена падна на колене. Докато стискаше врата си, все едно може да издере път към въздуха за себе си, ботушите на Роуан се появиха пред очите ù. Бе издърпал въздуха, за да изгаси пламъка ù.

Такава сила. Такъв контрол. Майев не ù бе дала за наставник някой равностоен, а такъв, който можеше да задуши огъня ù и който не би се поколебал да го направи, ако прецени, че е заплаха.

Въздухът нахлу в гърлото ù със свистене. Тя изпъшка и отвори уста алчно, като почти не обърна внимание на агонията, настъпила, когато се превъплъти обратно в смъртното си тяло. Светът отново стана тих и сив.

– Любовникът ти знае ли каква си?

Колко студен въпрос! Тя вдигна глава, без да се интересува как е узнал.

– Знае всичко.

Това не беше съвсем вярно.

Очите му проблеснаха. Селена не можа да разбере с каква емоция.

– Няма да те хапя повече – каза той и тя се запита какво ли още бе усетил в кръвта ù.

Тя изръмжа, но звукът бе тих. Беззъб.

– Дори ако това е единственият начин да се превъплътя?

Той тръгна нагоре към билото.

– Не може да хапеш женските на други мъжки.

Тя повече чу, отколкото почувства как нещо умира в гласа ù, докато отговаряше:

– Вече не сме... заедно. Изоставих го, преди да дойда тук.

– Защо? – погледна той през рамо. Отегчен, но леко заинтригуван.

Какво я интересуваше дали знае? Сви ръката си в юмрук в скута, а кокалчетата ù побеляха. Всеки път, когато погледнеше към пръстена, потъркаше го или забележеше как блести, чувстваше как в душата ù се отваря дупка.

Трябваше да свали проклетото нещо. Но знаеше, че няма, дори само защото заслужаваше почти постоянната агония, която то ù носеше.

– Понеже за него е по-безопасно, ако е отвратен колкото теб.

– Значи вече си научила първия урок.

Когато тя наведе глава, той поясни:

– Хората, които обичаш, са оръжия, които ще бъдат използвани срещу теб.

Не искаше да мисли за това как Нехемия я бе използвала – как бе използвала самата себе си – срещу нея, за да я принуди да действа. Искаше да се преструва, че не започва да забравя как точно е изглеждала Нехемия.

– Превъплъти се отново – кимна с брадичка към нея Роуан, – този път опитай...

Но тя забравяше как е изглеждала Нехемия. Сенките на очите ù, извивката на устните ù, аромата ù. Смеха ù. Бученето в главата на Селена притихна, заглушено от познатата празнота.

„Не се оставяй да бъдеш угасена.“

Но Селена не знаеше как да го спре. Единственият човек, на когото можеше да каже и който я разбираше... Тя бе погребана в безименен гроб, далече-далече от огряната от слънцето земя, която бе обичала толкова.

– Слушаш ли ме? – хвана я за раменете Роуан.

Тя го погледна уморено, макар пръстите му да се впиваха в кожата ù.

– Защо просто не ме ухапеш отново?

– Защо просто не те бичувам, както си заслужаваш?

Изглеждаше толкова решен на това, че тя премигна.

– Вдигнеш ли бич срещу мен, жив ще те одера.

Той я пусна, отиде до сечището и я погледна като хищник, който преценява плячката си.

– Не се ли превъплътиш отново, получаваш двойна смяна в кухните следващата седмица.

– Ами, хубаво. – Работата в кухнята поне даваше видими резултати, а и там можеше да разбере какво прави. Но това... това обещание, което бе дала, сделката, която бе сключила с Майев... Бе глупачка.

– Безполезна си – спря да обикаля Роуан.

– Кажи ми нещо, което не знам.

– Може би щеше да си по-полезна на света, ако наистина бе умряла преди десет години.

Тя го погледна в очите и отговори:

– Тръгвам си.

Роуан не я спря, когато се върна в крепостта и събра багажа си. Всичко ù отне не повече от минута, тъй като дори не бе опразнила раницата си и още нямаше оръжия. Предполагаше, че може да претърси крепостта, за да намери къде ги е заврял Роуан, или да ги открадне от полуелфите, но това щеше да ù отнеме време и да привлече нежелано внимание. А тя не искаше да говори с никого, докато си тръгваше.

Щеше да намери друг начин, по който да научи истината за Ключовете на Уирда, да унищожи краля на Адарлан и да освободи Ейлве. Ако продължаваше така, нямаше да има сили да се бори.

Бе си отбелязала пътищата, по които бяха минали, но когато навлезе в покритите с дървета склонове, разчиташе главно на местоположението на слънцето, за да се ориентира. Щеше да намери пътя обратно, да си набави храна и да измисли нещо друго. Тази задача бе глупава от самото начало. Поне не се бе забавила много. Сега, разбира се, щеше да се наложи да побърза с намирането на отговорите и...

– Така ли правиш винаги? Бягаш, когато играта загрубее?

Роуан стоеше между две дървета на пътя ù. Несъмнено бе прелетял до тук.

Тя мина покрай него. Краката я боляха от вървенето надолу по хълма.

– Свободен си от задължението да ме обучаваш. Нямам какво повече да ти кажа. Ти нямаш какво повече да ми кажеш. Направи услуга и на двама ни и върви по дяволите.

– Трябвало ли е да се бориш за нещо в живота си? – изръмжа той.

Тя се изсмя горчиво и ускори крачка на запад. Не я интересуваше къде ще стигне. Важното бе да се отдалечи от него. Той обаче не изостана. Дългите му мускулести крака с лекота вървяха по покритата с мъх земя.

– Потвърждаваш думите ми с всяка твоя крачка.

– Не ме интересува.

– Не знам какво искаш от Майев, какви отговори търсиш, но...

– Не знаеш какво искам от нея? – повече извика, отколкото попита тя. – Например да спася света от краля на Адарлан?

– За какво? Може би светът не си струва!

Разбра, че е искрен. Мъртвешките му очи бяха достатъчно красноречиви.

– Дадох обещание. На приятелката си. Че ще видя кралството ù свободно. – Тя натика белязаната си ръка в лицето му. – Дадох ненарушима клетва. Ти, Майев и всички проклети от боговете гадини само ми пречите.

Тя отново продължи надолу по хълма, а той я последва.

– Ами твоят народ, твоето кралство?

– Без мен им е по-добре. Сам го каза.

Татуировката му се набърчи, когато изръмжа:

– Значи ще спасиш друга земя, но не и собствената си. Защо приятелката ти не спаси сама кралството си?

– Защото е мъртва! – Тя изкрещя думата толкова силно, че гърлото я заболя. – Мъртва! А аз останах сама с безполезния си живот!

Той я погледна с животинското си спокойствие. Но когато Селена се отдалечи, не я последва.

Вече не знаеше колко време пътува и накъде. Не я интересуваше. Не бе произнасяла на глас, че Нехемия е мъртва, от деня, в който ù я отнеха. Но Нехемия наистина бе мъртва. И на Селена ù бе мъчно за нея.

Нощта се спусна по-рано заради облаците, а температурата падна рязко. В далечината отекна гръмотевица. Тя си направи оръжия по пътя – намери остър камък, за да издялка клони в първобитни копия. По-дългите ползваше вместо бастун и макар да бяха обикновени пръчки, си каза, че две от по-късите са кинжали. Все пак бе по-добре от нищо.

Всяка стъпка ù тежеше повече от предишната, но имаше достатъчно чувство за самосъхранение, за да започне да търси място за през нощта. Почти се бе стъмнило, когато намери такова – плитка пещера в една гранитна скала.

Бавно събра дърва за огън. Иронията не ù убягна. Да владееше поне малко магията си... Сподави мисълта за това, преди да се е оформила. Години наред не си бе палила огън, но след няколко опита стана.

Точно когато гърмът разтърси пещерата ù, а от небесата заваля като из ведро.

Бе гладна, но за щастие намери няколко ябълки в дъното на чантата си, заедно със стара тегия от Варес, която все още бе ядивна, макар и трудна за дъвчене. След като яде, колкото можа, тя се уви с наметалото си и се сви в края на пещерата. Не пропусна малките блестящи очички, които се бяха събрали и надничаха иззад близките скали и дървета. Никой не я притесни през тази първа нощ и така и не я приближиха повече от това. Инстинктите ù, макар и изкривени от последните седмици, не я предупредиха за нищо. Затова не ги прогони. Всъщност не ù пречеха.

С припукващия огън и дъжда ù бе почти уютно. Повече, отколкото в замръзналата стая. Макар да бе уморена, тя почувства как мозъкът ù се прояснява. „Стори това, което трябва да бъде сторено“ – ù бе казала Елена. Е, трябваше да си тръгне, преди Роуан да я насече на толкова малки късчета, че да не може да се събере повече.

Утре щеше да започне отначало. Забеляза един стар път, който можеше да последва надолу. Докато вървеше към полята, нямаше да има проблеми и щеше да стигне брега. А пътьом щеше да измисли нов план.

Добре бе сторила, като си бе тръгнала.

Умората я налегна толкова силно, че заспа минути след като се отпусна до огъня, хванала с една ръка копието си. Вероятно щеше да спи до зори, ако внезапно настъпилата тишина не я бе събудила.

22

Огънят на Селена продължаваше да припуква, а дъждът капеше откъм входа на пещерата. Гората обаче бе притихнала. Малките очички, които я наблюдаваха, бяха изчезнали.

Тя изпъна крака, взе копие в едната си ръка и кол в другата, след което допълзя до входа на пещерата. Не можеше да види нищо от дъжда и огъня. Всяко косъмче по тялото ù обаче бе настръхнало, а от гората пред нея лъхна ужасно зловоние на кожа и мърша. Бе различно от това, което надуши в могилите.

По-старо, по-земно и...

По-гладно.

Внезапно напускането ù се стори като най-глупавото решение през живота ù.

Да не палят огньове. Това бе едничкото правило на Роуан по пътя към крепостта. И да странят от пътищата, особено по-старите, обрасли в бурени. Като този, който бе забелязала наблизо.

Тишината стана по-плътна.

Тя влезе в подгизналата гора, като удряше пръстите на краката си в корени и коренища, докато очите ù свикваха с тъмното. Но не спря да върви напред – надолу и надалеко от древния път.

Беше се отдалечила толкова, че пещерата на хълма над нея заприлича на далечна светлинка, осветяваща гората. Като проклет сигнал. Тя сведе кола и копието в по-добра позиция, когато блесна мълния.

Пред пещерата имаше три длъгнести високи силуета. Макар да стояха изправени като хора, тя осъзна до мозъка на костите си, които помнеха миналото на човешкия род, че не са такива. Не бяха и елфи.

По-тиха от лисица, тя направи още една крачка, а после още една. Те все още оглеждаха входа на пещерата. По-високи от мъже, ала не бяха такива, нито пък жени.

Роуан бе предупредил още в първия ден от тренировките, че кожоходите са излезли. Че търсят човешки кожи, които да отнесат в пещерите си. Бе твърде замаяна, за да разпита. Но сега това безгрижие и разточителство щяха да ù костват живота.

Щяха да я одерат жива.

Вендлин. Земя на кошмари, придобили плът и кръв, в която легендите ходеха по земята. Въпреки годините тренировки в занаята на асасин, ù се струваше, че всяка нейна стъпка отеква като пукот, че дишането ù е прекалено шумно.

Прозвуча гръм и тя използва прикритието на звука, за да направи няколко крачки. Спря зад друго дърво, като дишаше колкото се може по-тихо, и се огледа към хълма зад нея.

Отново блесна мълния.

Трите фигури ги нямаше, но отвратителната миризма на мърша плъзна покрай нея.

Човешки кожи.

Тя огледа дървото, зад което се бе скрила. Дървесната кора бе твърде хлъзгава от мъха и дъжда, за да се покатери по нея, а клоните бяха твърде високо. Другите дървета бяха същите. А и какво добро щеше да излезе, ако се покатереше на дърво по време на гръмотевична буря?

Тя се стрелна към съседното дърво, като внимателно отбягваше клони и листа и ругаеше тихо колко бавно се движи. А после... Прокле и хукна да бяга. Мъховете правеха земята под краката ù коварна. Виждаше дърветата и някои от по-големите камъни, но изкачването бе стръмно. Остана на крака, макар храстите зад нея да пукаха, и се затича все по-бързо и по-бързо.

Не посмя да отклони внимание от скалите и дърветата, докато слизаше надолу по склона. Отчаяно искаше да стъпи на здрава земя. Може би тази ловна зона приключваше някъде, а може би щеше да успее да ги надбяга до зори. Отиде на изток, като продължаваше да тича надолу, и се хвана за едно дърво, за да се завърти. Едва не падна, когато се блъсна в нещо твърдо и неподатливо.

Замахна с кола си, но я хванаха две силни ръце. Китките ù пламнаха в агония, когато пръстите я стиснаха достатъчно силно, че да не може да удари с нито едно от оръжията си своя похитител. Завъртя се, вдигна крак да изрита нападателя си и тогава видя зъбите му... които не бяха зверски.

Нямаше и човешки кожи по него. Имаше само сребърна коса, блеснала от дъжда.

Роуан я повлече зад себе си и я притисна към нещо, което изглеждаше като хралупа на дърво.

Тя се опита да не стене, но дишането ù не се улесни, когато елфът я завъртя за раменете и опря уста в ухото ù. Тътенът на стъпките зад нея бе заглъхнал.

– Ще слушаш внимателно какво ти казвам. – Гласът му бе по-тих и от дъжда. – Или ще загинеш още тази нощ. Ясен ли съм? – Тя кимна и той я пусна, само за да извади меча си заедно с една злокобна на вид томахавка. – Твоето оцеляване зависи единствено от теб. – Миризмата отново се усили. – Искам да се превъплътиш сега. Или мудността ти на смъртна ще те убие.

Тя се скова, но потърси следа от силите си. Не намери нищо. Трябваше да има някакъв спусък, някакво място, от което да я призове.

Звукът от стърженето на метал в камък отекна в дъжда. А после отново. И отново.

Точеха ножовете си.

– Магията ти...

– Те не дишат, затова няма смисъл да им спирам въздуха. Ледът ще ги забави, ала не ще ги спре. Вятърът ми вече издухва миризмата ни настрани от тях, но няма да е задълго. Превъплъти се, Елин.

Елин. Това не бе изпитание, не бе някакъв номер. Кожоходите не се нуждаеха от въздух.

Татуировката на Роуан просветна, когато мълния освети малкото им скривалище.

– Ще трябва да бягаме след само миг. Формата, в която ще стане това, е определяща за съдбата и на двама ни. Поеми си въздух и се превъплъти.

Макар всичките ù инстинкти да крещяха срещу това, тя притвори очи. Пое си дълбоко дъх. После още веднъж. Дробовете ù се изпълниха със свежия въздух и се успокоиха. Тя се запита дали Роуан ù помага за това.

Помагаше. Не я бе оставил сама. Бе готов да понесе ужасна смърт, за да запази живота ù. Не бе сама.

Той изруга тихо и стовари тялото си върху нея, за да я прикрие. Или не... за да прикрие светлината от превъплъщението.

Едвам усети болката – защото в мига, в който елфическите ù сетива се разтвориха, трябваше да постави ръка на устата си, за да не повърне. Богове, каква смрад на гнилоч! По-лоша от който да е труп.

С деликатно изострените си уши вече можеше да чуе всяка крачка на троицата, която си проправяше път по хълма. Говореха с ниски и странни гласове – едновременно мъжки и женски. И всичките – неудържимо гладни.

– Вече са двама – изсъска единият. Тя не искаше да знае как така е способен да говори, след като не диша. – Елфически мъж е отишъл при женската. Искам го за себе си, ухае на северен вятър и стомана.

Селена се задави, когато вонята стигна до гърлото ù.

– Женската ще вземем с нас. Зората е прекалено близо. После ще си я одерем както си му е редът.

Роуан се отдръпна. Вече нямаше нужда да е близо до нея, за да го чуе как описва гората около тях:

– Има бърза река на около половин километър на изток, в основата на голяма скала.

Дори не я погледна, когато извади двата ù дълги кинжала, а тя не кимна в знак на благодарност, когато бавно пусна саморъчно изработените си оръжия и сграбчи дръжките им от слонова кост.

– Когато кажа да бягаме, ще тичаш все едно животът ти зависи от това. Стъпвай там, откъдето минавам аз, каквото и да стане, не се обръщай. Разделим ли се, тичай право напред. Ще чуеш реката.

Редеше заповеди като командир на бойното поле, силен и смъртоносен. Надникна иззад дървото. Вонята вече се стелеше навсякъде, бликаше от всеки ъгъл.

– Ако те хванат, знай, че не можеш да ги убиеш. Не и с оръжия на смъртна. Най-добрият вариант е да се измъкнеш и да избягаш. Ясен ли съм?

Тя отново кимна. Дишането ù отново се учести. Валеше като из ведро.

– По мой знак – каза Роуан, надушвайки и чувайки неща, скрити дори за нейните изострени сетива. – Готови...

Тя приклекна заедно с него.

– Хайде, излезте де – изсъска едно от съществата, толкова близо, че все едно бе в хралупата с тях. Внезапно храсталакът на запад от тях изшумоля, все едно тичаха двама души. Вонята на кожоходите отслабна, когато се затичаха по пукащите клони и листа, отведени в грешна посока от вятъра на Роуан.

– Сега – изсъска той и изскочи от дървото.

Селена се затича или поне опита да го направи. Но дори с подобреното ù зрение храстите, камъните и дърветата се оказаха пречка. Роуан се понесе към бученето на реката, придошла от пролетните дъждове. Темпото му бе по-бавно, отколкото бе очаквала... заради нея. Понеже това тяло на елфа бе различно, а тя го използваше неправилно и...

Хлъзна се, но една ръка я хвана за лакътя и я задържа на крака.

– По-бързо – каза само той. Веднага щом тя запази равновесие, елфът хукна отново и профуча като пума през дърветата.

Отне около минута преди зловонието отново да надвисне над нея, а чупенето на храсти да приближи. Нямаше да сваля обаче очи от Роуан и от светлика пред тях. Гората свършваше. Не оставаше много време, докато скочат, а после...

Четвърти кожоход изникна незабелязан от храста, в който се бе спотаил. Той се стрелна към Роуан и протегна кожестите си длъгнести крайници, осеяни с множество белези.

Не, това не бяха белези. Бяха кръпки. Кръпки, които задържаха кожата цяла.

Тя изкрещя при скока на кожохода, но Роуан дори не забави крачка, приведе се и се завъртя с нечовешка скорост, като замахна едновременно с меча и томахавката си.

Ръката на кожохода падна в същия миг, в който главата се отдели от раменете му.

Селена щеше да се възхити на движенията му и на начина, по който убиваше, но Роуан така и не забави ход, затова тя продължи да тича след него, като погледна само веднъж към тялото, което елфическият воин бе оставил на части.

Парчетата кожа бяха паднали по мокрите листа като забравени дрехи. Но все още се движеха и шумоляха – сякаш очакваха някой да ги зашие.

Затича се по-бързо. Роуан все още бе пред нея.

Кожоходите приближиха подире им и пищяха от яд. След това притихнаха, докато...

– Мислите, че реката ще ви спаси? – изхриптя един от тях и след това се изсмя с кикот, който отекна до костите ù. – Смятате, че ако се намокрим, ще изгубим формата си? Носил съм рибешки кожи във времената, когато смъртните бяха редки, момиче.

Тогава тя получи видение за хаоса, който я очакваше в реката – на плясъци, давене и замаяност, – докато някой не я дръпваше надолу към дъното.

– Роуан – простена тя, но него вече го нямаше. Едрото му тяло скочи от скалата с едно мощно движение.

А преследването не спря. Кожоходите щяха да скочат подире им. И нямаше начин, по който да ги убият, нямаше оръжие, което да използват.

В нея се надигна ярост, огромна, непоколебима и ужасна. Роуан бе казал, че никое оръжие на смъртен не може да ги засегне. А такова на безсмъртен?

Селена излезе от дърветата и се затича към ръба, като придаде сила на ръцете, дробовете и краката си, след което скочи.

Докато падаше, се завъртя към тях, за да ги посрещне. Три кльощави тела, скочили в дъждовната нощ. Надаваха триумфиращи писъци на предстоящо удоволствие.

– Превъплъти се! – бе единственото предупреждение, което даде на Роуан. Блесна светлина, която ù подсказа, че той се е подчинил.

След това отприщи кладенеца в себе си с две ръце и изля яростта на изстиналото си от мъка сърце.

Докато падаше с коса, плющяща около лицето ù, Селена вдигна ръце към кожоходите.

– Изненада – изсъска тя. Светът потъна в сини пламъци.

Селена потрепери на брега на реката, както от студ, така и от умора и ужас. Ужас от кожоходите и от това, което бе направила. Роуан, чиито дрехи бяха останали сухи заради превъплъщението, стоеше на няколко крачки и наблюдаваше скалата. Селена бе изпепелила кожоходите. Дори не бяха имали време да изкрещят.

Тя обгърна коленете си с ръце. Гората и от двата края на реката гореше. В радиус, който нямаше нервите да изчисли. Силата ù бе оръжие. Различно от остриетата, стрелите или ръцете ù. Проклятие.

Отне ù известно време, но накрая проговори.

– Можеш ли да го изгасиш?

– Ти можеше да го направиш. Стига да бе опитала. – След като тя не отвърна нищо, той каза: – Почти приключих.

След миг огньовете над най-близките скали угаснаха. Колко ли време му бе отнело да ги задуши?

– Не ни трябва още нещо, което да забележи пламъците.

Щеше да отговори на заяждането, ако не бе толкова уморена и изстинала. Дъждът изпълни света ù и за известно време се възцари тишина.

– Защо бе толкова важно да се превъплътя? – попита тя накрая.

– Защото това те ужасява – каза той. – Да го овладееш е първата крачка към контрола над собствените ти сили. Без такъв контрол можеш да се изпепелиш в ситуация като тази.

– Какво имаш предвид?

Той отново я погледна навъсено.

– Какво е усещането, когато докосваш тази сила?

Тя се замисли, след което каза:

– Все едно точа вода от кладенец.

– Почувства ли дъното?

– Нима има дъно? – Молеше се да има.

– Всяка магия има дъно. Точка на пречупване. Тези със слаба дарба го стигат лесно, а после лесно го и запълват отново. Могат да използват магията си наведнъж. Ала онези със силна дарба могат да използват магията си с часове, преди да стигнат дъното, да използват всичките си сили.

– Ти колко дълго можеш?

– Цял ден.

Тя подскочи.

– Преди битка се готвим така, че на бойното поле да бъдем в най-добра форма. Можеш да правиш и други неща по същото време, но част от теб иска още и още, докато стигнеш дъното.

– А когато го стигнеш, всичко се излива като гигантска вълна?

– Ако искаш. Може и на по-малки залпове или продължително. Но е трудно да го удържаш. Понякога, когато използваш такава магия, не можеш да различиш приятеля от врага.

Когато бе използвала магията от другата страна на портала, бе усетила тази липса на контрол, бе знаела, че може да нарани Каол с такава лекота, с каквато и демона, срещу който се бе изправил.

– И колко време ти трябва да се възстановиш?

– Няколко дни, до седмица, ако съм изхабил всяка капка от силата си. Някои правят грешката да се пробват да поемат повече, отколкото са готови, или продължават да използват магията прекалено дълго. Тогава полудяват или буквално изгарят. Не трепериш само заради реката. Тялото ти се опитва да ти каже да не правиш това отново.

– Заради желязото в кръвта ни, което пречи на магията?

– Понякога враговете ни, ако нямат собствена магия, се опитват да ни спрат по този начин. Покриват всичко с желязо. – Явно бе видял как веждите ù се повдигат, затова добави: – Веднъж ме плениха. По време на кампания на изток, в кралство, което вече не съществува. Оковаха ме от глава до пети, за да не изтръгна дъха от дробовете им.

– Измъчвали са те? – подсвирна тя.

– Две седмици бях на масите им, преди хората ми да дойдат и да ме спасят. – Той разкопча бронята на дясната си ръка и дръпна ръкава, за да разкрие дебел грозен белег, който стигаше чак до лакътя. – Режеха ме малко по малко, след което стигнаха костите и...

– Виждам какво е станало. Знам точно как е направено.

Стомахът ù се сви. Не заради раната. Заради Сам. Сам бе прикован на маса, разрязан и начупен от един от най-жестоките убийци, който бе познавала някога.

– На теб ли са го правили – попита Роуан тихо, но не и мило, – или на някой друг?

– Закъснях. Той не оцеля. – Настъпи тишина и тя се прокле, задето му е казала. Бе постъпила като глупачка. Ала накрая изграчи: – Благодаря, че ме спаси.

Той сви рамене. Почти не помръдна. Все едно благодарността ù му бе по-трудна за възприемане от омразата и мълчанието.

– Прикован съм от ненарушима клетва към кралицата. Нямах друг избор, освен да се погрижа за оцеляването ти.

Част от по-ранната тежест отново налегна вените ù.

– Но – продължи той – не бих оставил никого в ръцете на кожоходите.

– Нямаше да е лошо да ме предупредиш.

– Още преди седмици ти казах, че вилнеят. Но и да те бях предупредил вчера, нямаше да ме послушаш.

Това беше вярно. Тя отново потрепери, този път толкова силно, че тялото ù се превъплъти обратно в светлина и болка. Бе смятала, че ù е студено в тялото на елфа, но това бе нищо пред мраза да си отново човек.

– Какво ти помогна да се превъплътиш одеве? – попита той, все едно този миг бе почивка от реалния свят и ледената буря и придошлата река заглушаваха думите им от боговете. Тя потърка ръце, отчаяно търсейки някаква топлина.

– Нищо. – Мълчанието му изискваше информация за информация – честна сделка. Тя въздъхна. – Да кажем, че бе страх, нужда и невероятно силен инстинкт за самосъхранение.

– Не изгуби контрол след превъплъщението. Когато най-после използва магията си, дрехите ти не пламнаха, нито пък косата. Кинжалите ти не се стопиха.

Все едно спомнил си току-що, че те още са в нея, той ù ги взе.

Беше прав. Магията не я бе заляла в мига, в който се превъплъти, нито дори когато експлодира във всички посоки. Бе имала достатъчно контрол, за да се опази. Не си бе опърлила нито косъм.

– Какво бе различното сега? – настоя той.

– Не исках да умреш, докато ме защитаваш – призна си тя.

– Би ли могла да се превъплътиш, за да опазиш и себе си?

– Мнението ти за мен е сходно с моето, така че знаеш отговора.

Той остана притихнал за толкова дълго, че тя се запита дали не започва да разбира всичко за нея.

– Няма да си тръгваш – каза накрая Роуан, скръстил ръце. – Няма да те пращам на двойна смяна в кухните, но оставаш.

– Че защо?

Той свали плаща си.

– Защото аз казвам, затова!

Можеше да му отвърне, че това е най-лошата причина, която някога бе чувала, че е надменен перко... но той ù подхвърли плаща си, топъл и сух. След това остави и жилетката си в скута ù.

Когато тръгна обратно към крепостта, тя го последва.

23

Последната седмица малко неща се промениха за Манон и Черноклюните.

Все още летяха ден след ден, за да овладеят уивърните, и успяваха да избегнат откритата война в столовата цели два пъти на ден. Жълтоногата наследница се опитваше да изнерви Манон при всяка възможност, но тя не ù обръщаше повече внимание, отколкото на досадна конска муха.

Промени се само денят на селекцията, в който наследниците и техните сборища щяха да изберат зверовете си.

С трите клана и трите матрони около тренировъчната яма на Северен зъб се бяха събрали общо четиридесет и две вещици. Надзирателите се хвърлиха под наблюдателните платформи и се подготвиха. Уивърните щяха да бъдат извикани един по един и с употребата на други, служещи за примамка зверове, щяха да покажат възможностите си. Както и останалите вещици, Манон обикаляше клетките всеки ден. Все още искаше Титус.

Искаше. Каква човешка дума. Титус бе неин. Щеше да изкорми всяка вещица на пътя си, ако се стигнеше до това. Тази сутрин бе подострила ноктите си от нетърпение. Както и останалите от Тринайсетте.

Разбира се, споровете щяха да се решат по цивилизован начин. Матроните щяха да теглят жребий, ако повече от една вещица пожелаеше звяра. Що се отнася до Титус, Манон знаеше точно кои ще го поискат – Искра и Петра, Жълтоногата и Синьокръвната наследници. Бе видяла как и двете го гледат с жадни очи. Ако зависеше от Манон, трите щяха да се борят на арената за него. Дори предложи това на баба си, но ù бе казано, че няма нужда да се карат повече от необходимото.

Късметът щеше да определи победителя.

Това не се понрави на Манон, която стоеше в открития край на платформата с Астерин до себе си. Нервността ù само се изостри, когато тежката врата в края на ямата се вдигна. Звярът, оставен за примамка, вече бе вързан на окървавената стена – пречупен и белязан уивърн, едва наполовина голям колкото мъжките. Крилата му бяха оплетени здраво. От платформата успя да види, че отровните шипове на опашката му са подрязани, за да не може да се защити от безценните мъжкари.

Бедното животно сведе глава, когато портата изскърца и първият уивърн се появи, воден на тънка верига от силно пребледнели мъже. Те хукнаха да бягат веднага щом чудовището бе пуснато, и се прибраха зад падащата врата, като избегнаха удара на отровната опашка.

Манон въздъхна. Това не бе Титус, а един от средно големите мъжки.

Три пазителки пристъпиха към него, но Синьокръвната матрона Кресеида вдигна ръка.

– Нека първо го видим в действие.

Един от мъжете подсвирна шумно. Уивърнът се обърна към примамката.

Дори Манон затаи дъх от бурята зъби, люспи и нокти, която се разрази пред нея. Прикован, звярът, служещ за примамка, нямаше никакъв шанс. Бе сграбчен за секунда, а мощните челюсти се сключиха около врата му. С едно подсвирване уивърнът щеше да му пречупи врата.

Мъжът обаче изсвири по-тихо и мъжкарят отстъпи. Последва ново подсвирване и той седна на задните си крака. Още две пазителки пристъпиха напред. Общо пет. Кресеида вдигна шепа клечки към претендентките.

Падна се на пазителка от Синята кръв, която се ухили на останалите, а после и на уивърна си, докато го водеха обратно към тунела. Звярът, служещ за примамка, се сви в сенките до стената в очакване на следващото нападение. Вече бе ранен.

Уивърните бяха изкарвани един след друг и атакуваха със сила и бързина. Пазителките ги взимаха един по един. Но не и Титус. Манон подозираше, че матроните провеждат някакво изпитание, за да видят как наследниците контролират себе си в очакване на най-добрите зверове, за да преценят коя може да издържи най-дълго. Манон продължи да гледа с едно око зверовете и с другото наследниците, които като нея наблюдаваха парада на уивърни.

Но първата истински голяма женска привлече интереса на Петра. Синьокръвната наследница пристъпи напред. Женската бе почти с размера на Титус и изяде част от опашката на примамката, преди звероукротителите да я отдръпнат настрани.

Дива, непредвидима. Великолепна.

Никой не дръзна да предизвика Синьокръвната. Майката на Петра само кимна, все едно вече знаеше кое животно иска дъщеря ù. Астерин взе най-свирепия от по-малките уивърни, женска с лукави очи. Братовчедка ù винаги бе била най-добра в следотърсачеството. След разговор с Манон и останалите пазителки, който продължи до късно през нощта, бе решено Астерин да запази тази си роля и при новите задачи на Тринадесетте.

Затова, когато дребната синя женска бе представена, Астерин я запази за себе си. Очите ù обещаваха такава жестокост на всеки, дръзнал да застане на пътя ù, че буквално сияеха. Никой не се осмели да я предизвика.

Манон гледаше към входа на тунела, когато надуши аромата на мирта и розмарин, идващ от Синьокръвната наследница до нея. Астерин изръмжа тихо и предупредително.

– Чакаш Титус, нали? – промърмори Петра. Очите ù не слизаха от тунела.

– И какво, ако е така?

– Бих предпочела ти да го яздиш, а не Искра.

Благото лице на вещицата оставаше неразгадаемо.

– И аз така. – Не бе сигурна какво точно означава този разговор, но бе сигурна, че означава нещо.

Не само тя го осъзна. Искра се дотътри от другата страна на Манон.

– Заговорничите вече, а?

Синьокръвната вирна брадичка.

– Смятам, че Титус би бил подходящ звяр за нея.

„Това е начертана предупредителна линия“ – помисли си Манон. Какво бе казала Синьокръвната матрона на Петра? Какви планове подготвяше?

Устата на Искра се изкриви в полуусмивка.

– Ще видим какво ще каже Триликата майка по въпроса.

Манон щеше да отговори, но тогава Титус излезе с тътен напред.

Както всеки път, дъхът ù спря от огромните му размер и свирепост. Мъжете бягаха през вратите, преди той да се извърне да ги захапе. Имаше само няколко успешни полета с него, така ù бяха казали. Но с правилния ездач той щеше да покаже силите си.

Титус не изчака изсвирването, за да се втурне към примамката, и удари с бодливата си опашка. Окованият звяр се приведе с изненадваща лекота, все едно бе предвидил атаката на мъжкаря. Опашката на Титус се удари в камъка.

Скали паднаха по прикованото животно, а когато то се сви, Титус удари отново.

И отново.

Вързан за стената, звярът не можеше да направи нищо. Мъжът изсвири, но Титус не се спря. Движеше се с плаващата грация на необуздана жестокост.

Прикованият звяр изскимтя и Манон можеше да се закълне, че Синьокръвната наследница е потреперила. Никога не бе чувала уивърните да пищят, но когато Титус седна на задните си лапи, видя къде е ударил – точно върху по-старата рана на хълбока на животното.

Сякаш Титус знаеше как да причини най-много болка. Тя знаеше, че уивърните са интелигентни, но колко точно? Мъжът подсвирна отново и камшикът изплющя. Титус продължи да обикаля около примамката. Чудеше се как да нападне. Не заради стратегията – искаше да се наслади на болката. Да се изгаври с жертвата.

Манон усети как я полазват тръпки на наслада. Да язди звяр като Титус, да разкъсва враговете си с него...

– Щом го искаш толкова силно – прошепна Искра и Манон осъзна, че тя все още е до нея, само на крачка встрани, – защо не идеш да си го вземеш?

Преди Манон да успее да мръдне – преди който и да било да успее да мръдне, тъй като бяха омагьосани от славния звяр – железни нокти блъснаха гърба ù.

Писъкът на Астерин отекна, ала Манон падаше право към дълбоката дванайсет метра каменна яма. Тя се извъртя и се сблъска с малка разпадаща се издатина от стената. Това забави падането и спаси живота ù, но тя продължи надолу, докато...

Не се удари в земята. Глезенът ù се изкриви. Отгоре долетяха писъци, но Манон не вдигна очи към тях. Ако го бе сторила, може би щеше да види как Астерин напада Искра със зъби и нокти. Как баба ù дава заповед никой друг да не слиза в ямата.

Ала Манон не гледаше към тях.

Титус се обърна към нея.

Уивърнът стоеше между нея и портата, където мъжете се щураха насам-натам, все едно се чудеха дали да рискуват да я спасят, или да изчакат да стане на мърша.

Опашката на Титус се люшна напред-назад. Тъмните му очи се спряха върху вещицата. Манон извади Ветросеч. Мечът изглеждаше като кинжал пред гигантския звяр. Трябваше да стигне до онази порта.

Тя го прикова с очи. Титус седна на задните си лапи, готов за атака. Знаеше къде е портата. Знаеше какво означава за нея. За неговата плячка.

Не господарка или дори ездачка. Плячка.

Вещиците притихнаха. Мъжете на портата и горните площадки притихнаха.

Манон завъртя меча. Титус се хвърли напред.

Трябваше да отскочи настрани, за да избегне пастта му, а след секунда се изправи и се затича като луда към изхода. Глезенът я болеше и тя куцаше, но сподави писъка на болка. Титус се извърна, бърз като планински поток, и удари с опашка точно когато тя скочи към портата.

Манон запази достатъчно спокойствие, за да избегне отровните шипове, но горният край на опашката я стигна и я хвърли във въздуха. Ветросеч отхвърча от ръката ù. Тя падна в праха близо до стената и заби лице в скалите. Ребрата ù изхрущяха в агония, докато допълзяваше до седнала позиция и преценяваше разстоянието между себе си и Титус.

Но Титус се колебаеше. Очите му се преместиха зад нея, над нея, към...

Мракът я погълна. Бе забравила примамката. Прикованото създание зад нея бе толкова близо, че можеше да надуши смрадливия му дъх. Погледът на Титус подканяше прикования да отстъпи и да го остави да изяде Манон.

Вещицата дръзна да погледне през рамо към меча в сенките, толкова близо до веригата на примамката. Би дръзнала да скочи, ако звярът не бе там, ако не я гледаше все едно...

Не е плячка.

Титус изръмжа предупредително към примамката, толкова силно, че тя усети рева му с костите си. Но другият звяр, макар и малък, я гледаше със смес от гняв и решителност. Може би емоция. Глад, ала не и за нея.

Не, осъзна тя, когато прикованият погледна към Титус и изръмжа тихо в отговор. Това не бе звук на подчинение. А заплаха. Обещаваше. Звярът искаше да стигне до Титус.

Съюзник. Макар и само за този момент.

Манон отново почувства как светът се заплита около нея. Невидимото течение, което някои наричаха Съдба, а други – приближаването на Триликата богиня. Титус изръмжа за последно.

Манон скочи на крака и побягна.

От всяка крачка ù изскачаха звезди пред очите. Земята се разтърси, когато Титус тръгна подире ù. Бе готов да мине покрай примамката, за да я убие. Манон взе меча си и се завъртя, като удари ръждясалата верига с всички сили.

Ветросеч. Така наричаха оръжието ù. Вече щяха да го наричат Железосеч. Веригата падна, точно когато Титус скочи към нея.

В очите му пролича шок, когато примамката го удари и двата уивърна се завъртяха.

Титус бе два пъти по-голям и не бе ранен. Манон не изчака изхода от битката, а тръгна към тунела, където мъжете отчаяно вдигаха портата.

Но тогава се чу тътен и изненадан шепот. Вещицата се осмели да се обърне и видя как уивърните се разделят и примамката напада отново.

Ударът от белязаната и безполезна опашка бе толкова силен, че главата на Титус се удари в прахта.

Когато опита да се изправи на крака, примамката направи залъгващо движение с опашка и захапа Титус с нащърбените си зъби. Гигантът изпищя от болка.

Манон замръзна. Бе на не повече от четири метра от вратата.

Уивърните се обикаляха един друг. Крилата им се влачеха по земята. Това трябваше да е шега. Но ето, че звярът примамка не се даваше. Въпреки че бе куц. Въпреки белезите. Въпреки че бе ранен.

Опашката отново удари Титус в главата. Титус залитна назад, но след това нападна, с челюсти и плющяща опашка. Ако отровните шипове стигнеха примамката, щеше да го довърши. Малкият уивърн блокира опашката, като удари собствената си в нея, но не можа да избегне челюстите, захапали врата му.

Това беше краят. Трябваше да бъде краят.

Примамката започна да се гърчи. Но не можеше да се измъкне. Манон знаеше, че трябва да се маха. Другите крещяха. Бе родена без съчувствие, милост или топлота. Не ù пукаше кой ще оцелее и кой ще умре. Важно бе тя да оцелее.

Но течението... то я повлече към битката. Не встрани от нея. А и тя дължеше живота си на този звяр.

Затова направи най-голямата глупост в дългия си проклет живот.

Затича се към Титус и нанесе удар по опашката му с Ветросеч. Отряза плът и кости. Титус изпищя и пусна плячката. Остатъкът от опашката блъсна Манон право в стомаха. Въздухът ù изскочи още преди да е ударила земята. Когато се изправи, видя края.

Оголил гърло заради болката, Титус нямаше никакъв шанс. Примамката скочи и сключи зъби около могъщата му шия.

Титус имаше един последен гърч, последен опит да се измъкне. Примамката не го пусна. Бе чакал за това седмици, ако не и месеци и години. Отметна глава назад и разкъса гърлото на Титус.

Настъпи тишина. Светът сякаш замръзна, когато тялото на Титус рухна на земята. Черната кръв опръска всичко.

Манон остана напълно неподвижна. Примамката бавно изправи глава от трупа. Кръвта на Титус капеше от челюстта му. Очите им се срещнаха. Хората ù викаха да бяга, но Манон остана загледана в тези черни очи. Едното от тях бе ужасно белязано, но цяло.

Той направи крачка към нея. А после още една.

Манон не отстъпи. Това бе невъзможно. Абсолютно невъзможно. Титус бе два пъти по-голям. Два пъти по-тежък. Обучаван от години.

Но другият звяр го бе размазал. Не защото бе по-голям или по-силен, а защото го искаше. Титус бе грубиян и убиец... този уивърн бе воин.

Мъжете се затичаха към тях с копия и камшици и примамката изръмжа.

Манон вдигна ръка. А светът отново замря.

– Той е мой.

Бе ù спасил живота. Не случайно, а по избор. И той бе усетил течението.

– Какво? – излая баба ù отгоре.

Манон осъзна, че върви към уивърна, и спря на около метър и половина от него.

– Той е мой – повтори, загледана в белезите, в куция крак, в огъня, горящ в очите на звяра.

Вещицата и уивърнът се взряха за миг, продължил колкото един удар на сърцето и колкото цяла вечност.

– Ти си мой – заяви Манон.

Уивърнът премигна. Кръвта на Титус капеше от изпочупените му зъби. Тя почувства, че и той бе взел същото решение. Може би го бе знаел отпреди тази нощ. Може би битката с Титус не бе за оцеляване. А за нея.

Неговата ездачка. Неговата господарка. Неговата.

Манон нарече уивърна си Абраксос, на името на черния змей, който държеше света в люспите си по повеля на Триликата богиня. И това бе едничкото хубаво нещо, което ù се случи тази нощ.

Когато се върна при останалите, Абраксос бе отведен да се погрижат за раните му, а трийсет мъже издърпаха трупа на Титус. Манон изгледа на кръв всяка вещица, дръзнала да срещне погледа ù.

Жълтоногата наследница бе задържана от Астерин пред матроните. Манон я погледна косо, преди просто да каже:

– Изгубих равновесие.

Ушите на Искра пламнаха от яд, но Манон сви рамене, избърса прахта и кръвта от лицето си и се върна в Омега. Нямаше да достави удоволствие на Искра, като признае, че тя едва не я е убила. А и не бе във форма за истинска битка.

Астерин обаче бе наказана от Майка Черноклюна за падането на наследницата в ямата, без значение дали заради непохватност или нападение. Манон бе помолила да я бичува лично, но бабата не ù обърна внимание. Остави наследницата на Жълтоногите да стори това. Провалът на Астерин се случи пред всички матрони и техните наследници. Това бе наказанието ù.

Манон стоеше в столовата и гледаше всеки тежък удар. Искра нанесе и десетте с пълна сила. На челюстта ù имаше синина, дело на Астерин.

Но Астерин дори не извика. Нито веднъж. Въпреки това на Манон ù отне върховно усилие на волята да не вземе камшика от Искра и да не я удуши с него.

Последва разговорът с баба ù. Не бе истински разговор, а шамар и ругатни, които цял ден по-късно караха ушите на Манон да горят.

Бе унизила баба си и всички Черноклюни в историята, вземайки някакъв помияр. Въпреки победата му. Баба ù беснееше, че бил победил Титус с късмет. Абраксос бе най-малкият уивърн измежду останалите. На всичко отгоре заради ръста си изобщо не бе летял през живота си. Не го били пускали от зверилника.

Дори не знаеха дали още може да лети след всички удари по крилете му. Звероукротителите смятаха, че ако Абраксос опита да мине през Прохода, ще сплеска себе си и Манон на дъното на падината. Не вярваха, че другите уивърни ще приемат да ги ръководи.

Манон бе съсипала плановете на баба си.

Всичко това ù бе повтаряно с крясъци отново и отново. Знаеше, че дори и ако поискаше да смени Абраксос, баба ù ще я принуди да го задържи, само за да я унижи за провала ù. Дори ако загинеше.

Баба ù обаче не бе слизала в ямата. Не се бе вглеждала в очите на Абраксос, не бе чувала сърцето на воин, което туптеше в гърдите му. Не бе забелязала, че се бори с повече коварство и свирепост от всички останали. Затова Манон си прие шамара, изслуша лекцията, а след това изтърпя и втория шамар, от който бузата я заболя.

Лицето още я болеше, когато стигна клетката, в която сега живееше Абраксос. Бе се свил до далечната стена, тих и неподвижен, макар много от другите същества да вървяха напред-назад или да ръмжаха. Неговият надзирател гледаше през решетките. Астерин се бе свила в сенките. След побоя от миналата нощ, Втората нямаше да я изпусне от поглед.

Манон обаче не се извини за боя. Правилата си бяха правила. Братовчедка ù се бе провалила. Заслужаваше си бичуването. Така както Манон си заслужаваше плесницата.

– Защо е свит така? – попита Манон мъжа.

– Подозирам, че не е имал своя клетка досега. Не и толкова голяма.

Манон огледа клетката.

– Къде са го държали преди?

Мъжът посочи надолу.

– С другите примамки в кочината. Той е най-старият от тях. Оцелял е в ямите и кочините. Но това още не значи, че е подходящ за теб.

– Ако исках мнението ти, щях да попитам – каза Манон, без да изпуска от очи Абраксос, докато приближаваше решетките. – Колко време има, докато може да лети отново?

Мъжът се почеса по главата.

– Може да са дни, седмици или месеци. Може и никога.

– Ще започнем обучение този следобед.

– Няма да стане. – Манон вдигна вежди и той продължи: – Този първо трябва да го обучим сам. Ще изберем най-добрите треньори и ще можеш да използваш друг уивърн, докато...

– Първо, човеко – прекъсна го Манон, – не ми давай заповеди. – Железните ù зъби се издължиха и изщракаха. Той потрепери. – Второ, няма да тренирам с друг уивърн. А с него.

Мъжът пребледня като смъртник.

– Всички животни на пазителките ще го нападнат. Първият полет ще го уплаши толкова, че ще се съпротивлява. Ако не искаш войниците и зверовете ти да се разкъсат взаимно, предлагам да тренирате сами. – Той отново потрепери и добави: – Милейди.

Уивърнът ги гледаше. Чакаше.

– Те разбират ли ни?

– Не. Някои заповеди и подсвирвания, нищо повече. Като кучета.

Манон изобщо не повярва на това. Не че я лъжеше. Не знаеше. А може би Абраксос бе различен.

Щеше да използва всеки миг до военните игри, за да го обучи. Когато с Тринадесетте спечелеха, щеше да накара всички вещици, усъмнили се в нея, включително и баба ù, горко да съжаляват. Тя бе Манон Черноклюна и никога не се проваляше. В нищо.

А и какво по-голямо удоволствие от това Абраксос да отхапе главата на Искра на бойното поле?

24

Когато се върна в замъка, за Каол бе прекалено лесно да излъже хората си откъде е получил синините и драскотините си – неприятен инцидент с пиян скитник в Рифтхолд. Да издържи на лъжите и нараняванията си бе по-добре, отколкото да е труп. Сделката му с Едион и бунтовниците беше проста – информация за информация.

Бе им обещал още информация за кралицата, както и за черните пръстени на краля. В замяна трябваше да му кажат какво знаят за силите на владетеля. Това му спаси живота онази нощ, а и всяка следваща, в която чакаше да променят мнението си. Те така и не дойдоха за него, а тази вечер с Едион изчакаха до полунощ, преди да се промъкнат в старите стаи на Селена.

Това бе първият път, когато дръзна да посети гробницата, от нощта, която изкара там със Селена и Дориан. Черепът Морт този път не проговори. Въпреки че Каол носеше Окото на Елена на врата си, чукалото остана застинало. Вероятно отговаряше само на тези, носещи кръвта на Бранън Галантиус във вените си.

Така двамата с Едион обиколиха гробницата и прашните коридори и претърсиха всеки сантиметър за следи от шпиони или за начин, по който могат да бъдат разкрити. Когато и двамата се увериха, че никой не може да ги чуе, Едион каза:

– Кажи ми какво търся тук долу, капитане.

Генералът не бе нито изненадан, нито изпитваше благоговение от мястото, в което почиваха Елена и Гавин, макар очите му да се разшириха леко при вида на Дамарис. Но дори и да знаеше какъв е този меч, Едион не каза нищо. При все цялата му надменност и дързост, Каол имаше чувството, че този човек пази много тайни и е дяволски умел в прикриването им.

Това бе другата причина, поради която бе предложил сделката на Едион и спътниците му – ако дарбата на Дориан бъдеше разкрита, на принца щеше да му се наложи да се скрие някъде. Щеше да се нуждае от някого, който да го отведе на безопасно място, ако Каол е възпрепятстван.

– Готов ли си да споделиш това, което си научил от съюзниците си? – попита Каол.

– Докато си готов да споделиш това, което знаеш ти самият – усмихна се лениво Едион.

Каол се помоли на всички богове, които чуват, да не прави грешка, след което свали Окото на Елена от туниката си.

– Кралицата ти ми даде тази огърлица, когато тръгна за Вендлин. Тя е принадлежала на нейната предтеча, която я е призовала тук, за да я даде на нея.

Очите на Едион се присвиха, когато взе амулета. Синият камък блесна на лунната светлина.

– Това, което се каня да ти кажа – рече Каол, – променя всичко.

Дориан стоеше в сенките на стълбището, заслушан. Не искаше да приеме, че Каол е слязъл в гробницата с Едион Ашривер.

Това бе първата изненада. През последната седмица бе слизал долу, за да търси отговори на въпросите за взрива при Сорша. Особено предвид, че тя бе излъгала и бе рискувала всичко, за да опази тайната му и да му помогне да намери начин, по който да контролира силите си.

Тази нощ, когато видя тайната врата леко открехната, бе ужасѓн. Не трябваше да идва тук, но го бе направил, като си измисли списък с оправдания, ако види неприятел. Тогава приближи достатъчно, за да чуе двата мъжки гласа... и едва не избяга.

Докато не осъзна кой с кого разговаря.

Това бе невъзможно. Двамата се мразеха един друг. Но ето че бяха тук, в гробницата на Елена. Съюзници. Това бе достатъчно. Прекалено. Но после чу какво Каол каза на генерала, толкова тихо, че едва не го пропусна:

– Кралицата ти ми даде тази огърлица, когато тръгна за Вендлин.

Това трябваше да бъде грешка. Трябваше, защото... сърцето му се сви, сякаш гърдите, в които биеше, се бяха стегнали.

„Винаги ще си ми враг.“

Това бе изкрещяла Селена на Каол в нощта на смъртта на Нехемия. Бе казала, че е изгубила близките си преди десет години, но това...

Но...

Дориан не можеше да помръдне, докато Каол не започна друга история и не разкри още една ужасна истина. За собствения баща на Дориан. За силата, която кралят владееше. Селена я бе открила. Селена искаше да намери начин, по който да я унищожи.

Баща му бе създал онова нещо, с което се бяха борили в катакомбите на библиотеката. Човекоподобното изчадие. Ключовете на Уирда. Портите на Уирда. Камъкът на Уирда.

Бяха го излъгали. Бяха решили, че не могат да му имат доверие. Селена и Каол се бяха обединили срещу него. Каол знаеше коя е Селена и каква е.

Затова я бе изпратил във Вендлин – за да я изведе от замъка. Дориан стоеше замръзнал на стълбите, когато Едион излезе от гробницата с меч в ръка, готов да нападне всеки враг, когото намери.

Когато го видя, изпсува тихо и свирепо. Очите му блестяха на светлината на факлата.

Очите на Селена. На Елин Ашривер Галантиус. Едион бе неин братовчед. Бе верен на нея. Лъжеше за всяко действие, за това кому е лоялен.

Каол излезе в коридора и вдигна умолително ръка.

– Дориан.

За миг принцът се взря в приятеля си. След това успя само да промълви:

– Защо?

– Колкото по-малко хора знаят, толкова по-безопасно е – въздъхна Каол – за нея. За всички. Те пазят информация, която би могла да помогне.

– Мислиш, че бих отишъл при баща си? – Думите прозвучаха като измъчен шепот. Температурата в помещението спадна.

Каол пристъпи напред и застана между Дориан и Едион, разперил ръце. Искаше да го умиротвори.

– Не мога да гадая. Нямам право да се надявам. Дори на теб...

– От колко време? – Мразът стигна зъбите и езика му.

– Каза ми за баща ти преди да напусне. Сам се сетих коя е скоро след това.

– И сега работиш с него.

Дъхът на капитана излезе на пара.

– Ако намерим начин, по който да освободим магията, това може да те спаси. Те мислят, че може би имат някои отговори за това какво е станало и как да обърнат нещата. Но ако заловят Едион и съюзниците му, ако заловят нея... ще ги убият. Баща ти ще ги унищожи, като започне от Селена. В момента имаме нужда от тях, Дориан.

– Ще убиеш ли баща ми? – обърна се Дориан към Едион.

– Нима той не го заслужава? – отвърна генералът.

Дориан видя как капитанът потръпва. Но не от думите на генерала, а от студа.

– И ти му каза? – попита Дориан. – За мен?

– Не – отвърна Едион вместо Каол, – но ако не се научиш да владееш силите си, скоро няма да има човек в кралството, който да не знае, че си магьосник. – Едион плъзна така характерните си очи към капитана. – Значи това е причината да си толкова отчаян, че да разменяш тайни – искаше информация, за да спасиш него.

Каол кимна. Едион се ухили на Дориан, а коридорът се покри с лед.

– Значи магията ти се проявява като сняг и лед, така ли, принце?

– Ела и разбери сам – усмихна се леко Дориан. Може би щеше да метне Едион надолу по коридора, както бе направил с онова същество.

– Може да имаме вяра на Едион, Дориан – каза Каол.

– Той е двуличник. Не вярвай, че не би ни предал, ако това подпомогне каузата му.

– Няма да го направи – сопна се Каол и попречи на Едион да отговори. Устните му бяха посинели от студ.

Дориан знаеше, че му причинява болка. И не му пукаше.

– Понеже искаш да си негов крал един ден, нали?

Лицето на Каол пребледня, от студ или от страх, а Едион се изсмя.

– Кралицата ми по-скоро би умряла бездетна, отколкото да се омъжи за адарланец.

Каол се опита да скрие болката си, но Дориан познаваше достатъчно добре приятеля си, за да я забележи. За миг се запита какво ли би казала Селена за твърдението на Едион. Селена, която бе лъгала – Селена, всъщност Елин, с която си бе играл преди десет години в красивия ù замък. А онзи ден в Ендовиер, първият ден... бе почувствал, че му е смътно позната. О, богове.

Селена бе Елин Галантиус. Бе танцувал с нея, бе я целувал, бе спал до нея. Със смъртния си враг. „Ще се върна за теб“ – бе казала в последния си ден тук. Дори тогава бе усетил, че има предвид нещо друго. Щеше да се върне, но не като Селена. Дали за да му помогне, или за да го убие? Елин Галантиус знаеше за магията му и искаше да ликвидира както баща му, така и кралството му. Всичко, което бе правила, което бе изричала... Някога бе мислил, че това е маскарад, за да спечели благоволението му и да стане шампион, но дали целта не бе тронът на Терасен? Затова ли се бе сдружила с Нехемия? Ами ако след онази година в Ендовиер...

Елин Галантиус бе изкарала една година в онзи трудов лагер. Кралицата на континента бе станала робиня. Белезите от това щяха да останат с нея навеки. Може би това даваше право на нея, Едион и дори на влюбения Каол да заговорничат и да предадат баща му.

– Дориан, моля те – каза Каол, – правя това за теб. Кълна се.

– Не ми пука – отвърна Дориан и ги погледна за последно, преди да си тръгне. – Ще отнеса тайните ти в гроба. Но не желая да съм част от тях.

Той изсмука ледената магия от въздуха и я насочи навътре. Към сърцето си.

Едион излезе през тайния подземен изход на замъка. Бе казал на Каол, че е за да избегне подозрения и да заблуди всеки евентуален преследвач, който би могъл да ги забележи на път към покоите им. Но един поглед на капитана бе достатъчен, за да разбере, че той знае отлично накъде отива.

Едион се замисли за това, което Каол му бе казал. Друг човек щеше да се ужаси. И Едион трябваше да се ужаси.

Но всъщност не беше изненадан. Бе подозирал, че кралят владее някаква смъртоносна сила още от мига, в който бе получил онзи пръстен преди години. Това пасваше с информацията, която шпионите му бяха събрали.

Жълтоногата матрона не бе дошла тук просто така. Едион бе готов да се обзаложи, че чудовищата и оръжията, които кралят подготвя, скоро ще се разкрият. Вероятно вещиците бяха част от плана. Хората не събираха армии и не ковяха нови оръжия, освен ако не смятат да ги използват. И със сигурност не раздаваха омагьосани бижута, освен ако не искат абсолютна власт.

Той обаче щеше да посрещне задаващото се също като всяко друго изпитание в живота си. Точен, непоколебим, смъртоносен.

Забеляза две фигури, застанали в сенките на порутената сграда до доковете. Мъглата на Ейвъри ги караше да изглеждат като тъмни сенки.

– Е? – попита Рен, когато Едион се облегна на влажната тухлена стена. Двата му меча бяха извадени. Добрата стара адарланска стомана, белязана, за да покаже, че е използвана, и добре наточена, за да свидетелства, че Рен умее да се грижи за нея. Мечовете бяха единственото нещо, което имаше значение за Рен. Косата му бе чорлава, а дрехите – износени.

– Както вече ви казах, можем да вярваме на капитана. – Едион погледна към Муртауг. – Здрасти, старче.

Не можеше да види лицето на Муртауг от сянката на качулката му, но гласът му бе твърде мек, когато той отвърна:

– Надявам се, че информацията си струва рисковете, които поемаш.

Едион изръмжа. Не можеше да им каже истината за Елин. Не и преди тя да се върне на тяхна страна и да им го съобщи лично.

Рен направи крачка към него. Движеше се със самоувереността на някой, свикнал да се бие и да побеждава. Въпреки това Едион имаше предимството на девет килограма мускули. Ако Рен нападнеше, щеше да му срита задника.

– Не знам каква игра играеш, Едион – каза той, – но ако не ни кажеш къде е тя, как може да ти се доверим? Какво знае капитанът? В ръцете на краля ли е?

– Не – отвърна Едион. Не бе лъжа, но я чувстваше такава. Като Селена, която бе оставила свой белег, следа за него. – Както виждам нещата, Рен, ти и дядо ти нямате какво толкова да предложите на мен или Елин. Нямате армия, нямате земи, капитанът ми каза за дружбата ви с онзи боклук Арчър Фин. Трябва ли да ви напомням какво стана с Нехемия Итгер, докато вие бяхте на пост? Затова сега няма да ви кажа нищо. Ще получавате информацията, когато аз реша.

Рен настръхна, но Муртауг вдигна ръка между двамата.

– По-добре е да не знаем. За всеки случай.

Рен не искаше да отстъпи и кръвта на Едион кипна от предизвикателството.

– Какво да кажем тогава на придворните? – настоя Рен – Че няма лъжа и тя наистина е жива, но ти не искаш да ни кажеш къде е?

– Да – отвърна Едион. Чудеше се колко лошо може да пребие Рен, без да нарани Муртауг. – Точно това ще им кажете. Ако изобщо ги намерите.

Настъпи тишина.

– Нали знаеш, че Рави и Сол все още са живи в Сурия? – обади се Муртауг.

Едион знаеше историята. Търговските тайни на семейството бяха твърде важни, за да може кралят да екзекутира и двамата родители. Затова бащата бе отишъл при палача, а на майката бе разрешено да задържи пристанището Сурия. Двете сурийски момчета днес трябваше да са на двайсет и двайсет и две. След смъртта на майка си Сол бе станал владетел на Сурия. По време на годините си като предводител на Гибелния легион Едион не бе стъпвал в крайбрежието. Не искаше да знае дали го мразят. Курвата на Адарлан.

– Ще се борят ли на наша страна – попита Едион, – или ще преценят, че златото им е по-важно?

– Чух, че Рави е по-дивият от двамата – въздъхна Муртауг. – Ще се наложи да говорим с него.

– Не искам никого, когото се налага да убеждаваме – отвърна Едион.

– Ще искаш хора, които не се боят от Елин – или пък от теб – сопна се Муртауг. – Разумни хора, които не биха се поколебали да зададат неудобни въпроси. Верността се печели. Не се дава.

– Тя не трябва да прави абсолютно нищо за верността ни.

Муртауг поклати глава и качулката му се спусна напред.

– За някои от нас е така, за други – не съвсем. Има десет години, за които да отговаря. За кралството, потънало в руини.

– Тя беше дете.

– Вече е жена. От няколко години е жена. Може пък да даде добро обяснение. Дотогава обаче трябва да разбереш, Едион, че не всички споделят фанатизма ти. Някои ще трябва да убедим. За това кому служиш наистина. Защото през последните години...

Искаше да разбие зъбите на Муртауг и да ги натика в гърлото му.

Защото беше прав.

– Кой още от доверениците на Орлон е жив?

Муртауг назова четирима.

– Чухме, че се крият вече с години – добави бързо Рен. – Бягат като нас. Няма да ги намерим лесно.

Четирима. Стомахът на Едион се сви.

– Това ли е всичко?

Бе бил в Терасен, но не бе преброил точния брой на телата. Не бе искал да научава кой е оцелял след клането. Кой е пожертвал всичко, за да измъкне дете, приятел или роднина. Разбира се, дълбоко в себе си знаеше, че е глупаво да се надява, че има много живи, които чакат завръщането на кралицата.

– Съжалявам Едион – прошепна тихо Муртауг. – Някои дребни благородници се измъкнаха, други дори запазиха земите си и благоденствието им.

Едион ги познаваше и ги мразеше. Егоистични свине.

– Върнън Локан оцеля – продължи Муртауг, – но само защото вече бе марионетка на краля. След екзекуцията на Кал Върнън наследи титлата на брат си като лорд на Перант. Знаеш какво стана с лейди Мериън. Така и не разбрахме какво точно се е случило с Елида.

Елида – дъщеря и наследница на лорд Кал и лейди Мериън, с около година по-голяма от Елин. Ако бе жива, сега щеше да е на почти седемнайсет.

– Много деца изчезнаха първите седмици – завърши Муртауг.

Едион не искаше да мисли за онези малки гробчета. Наложи му се да погледне настрани за момент. Дори Рен се умълча. Накрая генералът каза:

– Пратете агенти при Рави и Сол, но не бързайте с останалите. Засега забравете за малките лордове. Малки крачки.

– Съгласен – изненада го Рен. За миг очите им се срещнаха и той разбра какво изпитва другият. Същото като него – спомени, които иска да погребе. Бяха оцелели тогава, когато мнозина други не бяха. Никой не можеше да разбере какво е. Освен ако не бяха изгубили толкова, колкото и те.

Рен се бе спасил с цената на живота на родителите си. Бе изгубил дома, титлата, приятелите, кралството си. Бе се крил, бе тренирал и никога не бе забравял каузата.

Не бяха приятели. И никога не бяха били. Бащата на Рен не бе одобрил, че Едион, а не неговия син, е дал кръвната клетва на Елин. Клетвата за пълно покорство. Клетвата, която го правеше нейния доживотен защитник, човека, на когото тя можеше да има пълно доверие. Всичко, което притежаваше и което беше, ù принадлежеше.

Но сега цената не бе просто кръвна клетва, а цяло кралство. Шанс да отмъстят и да съградят наново света си. Едион се отдалечи, но погледна назад. Само две качулати фигури, едната изгърбена, а другата – висока и въоръжена. Брънка от двора на Елин, който бе създал, за да строши веригите на Адарлан. Щеше да продължи играта още известно време.

– Когато тя се върне – обеща Едион, – това, което ще направи на краля на Адарлан, ще накара касапницата от преди десет години да изглежда милостива.

С все сърце се надяваше, че казва истината.

25

Измина седмица, в която никой не се опита да одере Селена жива. Затова тя я сметна за успешна, макар да не постигна абсолютно никакъв напредък с Роуан. Той удържа на думата си за двойната смяна в кухните – единственият плюс от нея бе, че от умора не сънуваше нищо. Може би друг бе този, че докато миеше чиниите след вечеря, можеше да слуша приказките на Емрис. Лука молеше за тях всяка нощ, все едно дали валеше, или не.

Въпреки случилото се с кожоходите Селена не бе и на крачка по-близо до овладяването на превъплъщението си. И макар Роуан да ù бе предложил наметалото си онази нощ край реката, на следващата сутрин се държеше гадно както винаги. Омраза бе твърде силна дума за чувствата ù към него, тъй като я бе спасил, но нехаресване съответстваше напълно. Не се интересуваше от това какви точно са неговите чувства към нея, но очевидно имаше много време, докато я одобри за Доранел.

Всеки ден я водеше до руините на храма – достатъчно далеч, та ако успее да се превъплъти и изгуби контрол над магията си, да не изпепели никого. Всичко, абсолютно всичко зависеше от тази простичка заповед: „превъплъти се“. Ала споменът за магията сякаш я изцеждаше – усещането как заплашва да погълне целия свят. Това я преследваше денем и нощем. Бе почти толкова лошо, колкото и безкрайните превъплъщения.

Сега след два мизерни часа тя изпъшка и започна да се разхожда сред руините. Денят бе необичайно слънчев и камъните изглеждаха все едно грееха. Всъщност можеше да се закълне, че ехото от отдавна промълвени молитви още кънти наоколо. Магията ù потръпваше странно в отговор. Дори докато Селена се намираше в човешката си форма, където принципно трябваше да е дълбоко запечатана.

Докато разглеждаше руините, тя постави ръце на кръста си, за да не започне да си скубе косите.

– Какво е било това място?

Само натрошените камъни напомняха къде се е издигал храмът. Няколко продълговати колони бяха като подхвърлени от немирна ръка, а скупчените на едно място камъни показваха откъде е минавал пътят.

Докато тя разглеждаше няколко бели камъка, Роуан упорито я следваше като буреносен облак.

– Храмът на слънчевата богиня.

Мала, господарката на светлината, огъня и учението.

– Довел си ме тук, защото смяташ, че това може да помогне с овладяването на силите ми? На превъплъщението ми?

Колебливо кимване. Тя постави ръка на огромния камък. Не бе в настроение да го признае, но почти усещаше ехото от силата, която някога бе царяла тук. Прекрасна топлина, която милваше врата ù и гърба ù, все едно частица от богинята бе свита в ъгъла. Това обясняваше защо днес – когато слънцето грееше толкова силно – храмът изглеждаше различно. Защо магията на Селена бе нервна. Мала, богинята на слънцето и носителка на светлината, бе сестра и вечна съперница на Деанна, пазителката на луната.

– Маб се превърнала в богиня заради Майев – замисли се Селена и поглади с ръка назъбения блок, – но това е станало преди пет столетия. Мала е имала сестра на луната много преди Маб да заеме мястото ù.

– Името на истинската сестра е Деанна. Но вие, хората, сте ù приписали някои от чертите на Маб. Ловуването, хрътките.

– Може би Деанна и Мала невинаги са били съпернички.

– За какво говориш?

Тя сви рамене и продължи да гали камъка, като вдишваше, душеше.

– Познавал ли си Маб?

Роуан притихна за дълго. Явно преценяваше какво трябва да ù каже.

– Не – отвърна накрая. – Стар съм, ала не чак толкова.

Хубаво. Като не искаше да ù дава точна цифра...

– А чувстваш ли се стар?

Той се загледа в далечината.

– По стандартите на моя народ все още съм млад.

Това не бе отговор.

– Каза, че си участвал във войната с кралство, което вече не съществува. Няколко пъти си бил на война. Изглежда, си видял света. Това оставя белези. Състарява те.

– А ти чувстваш ли се стара? – Погледът му бе непоколебим. Възприемаше я като дете. Бе я нарекъл момиче.

За него тя бе просто момиче. Дори да доживееше да стане старица, в сравнение с него още щеше да си е такова. Мисията ù зависеше от това да я възприеме по друг начин. И все пак каза:

– Напоследък съм щастлива, че съм смъртна и че ще живея само веднъж. Не ти завиждам.

– А преди?

Бе неин ред да се загледа в хоризонта.

– Преди ми се искаше да мога да видя всичко. И мразех, че това не е възможно.

Чувстваше как Роуан иска да я пита още нещо, затова отново тръгна сред камъните. Когато обърса прахта от един, видя елен със звезда между рогата, като онзи в Терасен. Бе чула от Емрис приказката за слънчевите елени, които носели вечен огън в огромните си рога. Които били откраднати от храм в тази земя...

– Тук ли са държали елените? Преди да унищожат това място?

– За какво намекваш?

Но тя още не знаеше, затова поклати глава.

– Елфите от моя континент – Терасен – не бяха като теб. Поне аз не ги помня такива. Не бяха много, но... – Тя преглътна. – Кралят на Адарлан ги излови и изби толкова лесно. Когато те гледам, не разбирам как е станало. Дори с Ключовете на Уирда елфите са били по-силни и по-бързи. Повече трябваше да оцелеят, дори някои да са се оказали пленени в животинската си форма, когато магията е изчезнала.

Тя погледна през рамо към него, все още притиснала ръка в топлия камък. Челюстта на Роуан потрепна, преди той да отвърне:

– Не съм бил на твоя континент, но съм чувал, че там елфите са били по-благи, не така агресивни. Малцина са били обучени за бой. Разчитали са на магията си. След изчезването ù от вашите земи повечето просто не са знаели какво да правят срещу обучени войници.

– Но Майев така и не е пратила помощ.

– Елфите от твоя континент отдавна бяха прекратили отношенията си с Майев. – Той отново направи пауза. – В Доранел обаче имаше и такива, които искаха да помогнем. Моята кралица предложи убежище на всички, стигнали до тук.

Не искаше да узнава повече. Нито колко са пристигнали, нито дали той е бил от онези, борили се за спасението на западните си братя. Затова се отдалечи от изображението на митичния елен. Веднага почувства студ от раздялата с прекрасната топлина в камъка.

Част от Селена можеше да се закълне, че странната древна сила е тъжна от това, че тя си отива.

На следващия ден Селена приключи със смяната си в кухните по-уморена от обичайното, тъй като Лука не бе там да помага. Това означаваше, че бе изкарала сутринта в кълцане, миене, а после и търчане нагоре по стълбите да носи закуски.

Мина покрай един страж, който бе запомнила като приятел на Лука и чест слушател на приказките на Емрис – млад, атлетичен, без следи от елфическа кръв в ушите или в движенията. Бас, водачът на горските следотърсачи – Лука постоянно говореше за него. Селена му кимна и се усмихна.

Бас премигна, усмихна се колебливо, а след това бавно тръгна нанякъде, вероятно към смяната си на стената. Тя се намръщи. Бе поздравявала учтиво много от стражите досега, но... Все още се чудеше на реакцията му, когато влезе в стаята си и свали жилетката си.

– Закъсня – обади се Роуан от прага.

– Имаше много чинии тази сутрин – каза тя, като оправи плитката си и се обърна към него. – Мога ли да очаквам да свършим нещо полезно днес, или пак ще стоим, ще ръмжим и ще се гледаме? Или пък ще ме натовариш да цепя дърва до свършека на света?

Той само тръгна по коридора и тя го последва, като все още сплиташе косата си. Минаха покрай други двама стражи. Този път те я погледнаха в очите и се усмихнаха на поздрава ù. И пак онова премигване. Те се спогледаха и започнаха да се подсмихват. Толкова ли неприятна бе станала, че една усмивка ги изненадваше? Богове, кога всъщност се бе усмихвала за последно на някого или нещо?

Когато се отдалечиха от крепостта и се отправиха на юг и нагоре към планините, Роуан рече:

– Държат се на разстояние заради миризмата, която излъчваш.

– Моля? – Не искаше да знае как е прочел мислите ù.

Роуан продължи да върви през дърветата. Дори не бе задъхан.

– Тук има повече мъже, отколкото жени. Доста са изолирани от останалия свят. Не си ли се питала защо не те приближават?

– Да не би да мириша?

Не смяташе, че все още ù пука достатъчно, за да се засрами, но лицето ù пламна.

– Ароматът ти подсказва, че не искаш да те приближават. Мъжете го надушват по-добре от жените и не смеят да рискуват. Не желаят да издереш лицата им.

Бе забравила колко първични са елфите с техните миризми и територии. Това бе толкова различно от цивилизования свят отвъд планините.

– Хубаво – успя да каже тя, макар това, че емоциите ù са тъй лесно разгадаеми, да я притесняваше. Лъжите и преструвките ставаха почти излишни. – Не се интересувам от мъжете.

Татуировката му лъщеше на слънчевата светлина, процеждаща се през горските листа. Той се загледа в пръстена ù.

– Ами ако станеш кралица? Ще отхвърлиш ли възможен съюз чрез брак?

Сякаш невидима ръка я хвана за гърлото. Не бе мислила за тази възможност. Тежестта на короната и трона я накараха да се почувства като в ковчег. Мисълта да се омъжи за някой просто така, за нечие тяло до нейното, което не е на Каол... Тя прогони мисълта.

Роуан я дразнеше. Както винаги. А и тя нямаше планове да вземе трона на чичо си. Щеше да направи само това, което бе обещала на Нехемия.

– Добър опит – отвърна тя.

– Учиш се. – Кучешките му зъби блеснаха, когато се усмихна.

– Ти също кълвеш, когато те дразня, нали знаеш?

Той я погледна, все едно, за да каже: „Оставям те да ме дразниш, ако не си забелязала. Не съм някой смъртен глупак“.

Селена искаше да попита защо, но да говори любезно с него или с когото и да било, вече бе достатъчно странно.

– Къде, по дяволите, отиваме днес? Никога не сме ходили на запад.

Усмивката му угасна.

– Нали искаше да свършиш нещо полезно? Ще имаш този шанс.

Селена бе в човешката си форма и затова камбаните от най-близкия град отброиха три часа следобед по времето, когато стигнаха боровата горичка.

Не попита какво правят тук. Ако Роуан искаше, щеше да ù каже. Той забави ход и огледа следите по дърветата и камъните наоколо. Тя го проследи тиха, гладна, жадна и леко замаяна.

Теренът се бе променил. Под ботушите ù шумоляха борови иглички. Над нея пееха чайки, а не пойни птици. Морето явно бе наблизо. Селена простена, когато хладен вятър погали изпотеното ù лице. Носеше аромата на риба, сол и напечен камък. Чак когато Роуан спря до потока, тя забеляза вонята.

И тишината.

Земята около потока бе обгорена. Храсталаците – изпотъпкани и изпочупени. Но вниманието на Роуан бе насочено към самия поток, или по-точно към това, което се бе заклещило в скалите.

Селена прокле. Тяло. На жена, ако съдеше по фигурата ù. А също...

Бе като черупка. Все едно някой бе изсмукал живота ù. Нямаше рани или следи от такива. Само малко засъхнала кръв по носа и ушите. Кожата ù бе побеляла и съсухрена, а на изпитото ù лице бе застинало изражение на ужас и печал. А миризмата... не само гниещото тяло, но и вонята наоколо...

– Кой е направил това? – попита тя и огледа притихналата гора отвъд потока. Роуан коленичи и разгледа останките. – Защо просто не са я хвърлили в морето? Да я оставят в потока е идиотщина. Оставили са и следи. Освен ако не са от този, който я е намерил.

– Малакай ми докладва тази сутрин. Той и хората му са обучени да не оставят следи. Но тази миризма... признавам, че е различна.

Роуан навлезе във водата. Селена искаше да му каже да спре, но той продължи да разглежда останките, първо отгоре по течението, а после и отдолу. Описа пълен кръг. Очите му светнаха, пълни с гняв.

– Ти ми кажи, асасине. Нали искаше да бъдеш полезна?

Тя настръхна от тона, но... тук имаше жена, захвърлена като парцалена кукла.

Селена не искаше да души останките, но вдиша. Мигновено съжали. Това бе мирис, който бе вдишвала два пъти. Веднъж в кървавата зала преди десет години и втори път наскоро...

– Каза, че не знаеш какво е било онова чудо при могилите – успя да каже само. Устата на жената бе отворена като в писък. Зъбите ù бяха потъмнели и напукани под кръвта от носа. Селена докосна собствения си нос и направи гримаса. – Мисля, че така напада.

Роуан постави ръце на кръста си, отново подуши и се обърна към потока. Огледа първо Селена, а после мъртвото тяло.

– Ти излезе от онзи мрак с вида на някой, чийто живот е изсмукан. Кожата ти беше пребледняла, луничките ти ги нямаше.

– То ме принуди да се върна към... спомени. Към най-лошите. – Ужасеното тъжно лице на жената гледаше към листата на дърветата. – Чувал ли си за създание, което се храни с такива неща? Когато погледнах, видях мъж. Красив, блед и тъмнокос. Очите му бяха чисто черни. Не беше човек. Изглеждаше като такъв, но очите му... Изобщо не бяха човешки.

Родителите ù бяха убити. Бе видяла раните. Но миризмата в стаята им бе толкова подобна... Тя поклати глава, за да разсее мислите си, за да прогони тръпките, които я полазиха по гърба.

– Дори кралицата ми не познава всички отвратителни създания, които обитават тези земи. Щом кожоходите са слезли от планините, може и други неща да са ги последвали.

– Хората от града може и да знаят нещо. Може би са чули слухове. Да са го видели.

Роуан мислеше същото, понеже поклати глава с отвращение – и за нейна изненада с тъга.

– Нямаме време. Цял ден изгубихме да вървим до тук заради човешкото ти тяло. – Не бяха си взели и храна за през нощта. – Имаме час, преди да поемем по обратния път. Използвай го.

Пътят не водеше до абсолютно никъде – свършваше при скала, гледаща към морето. Нямаше как да се стигне до тесния плаж под нея, нито пък следа от някой, който да живее наблизо.

Роуан застана на ръба на скалата и скръсти ръце, загледан в зеленото море.

– В това няма никакъв смисъл – каза той, повече на себе си, отколкото на нея. – Това е четвъртото тяло тази седмица. За никой от тях не са ни казвали, че липсва.

Той приклекна до песъчливата земя и изписа груба линия в прахта с татуирания си пръст. Крайбрежието на Вендлин.

– Намерени са тук. – Малки точки, на пръв поглед случайни, освен че бяха близо до водата. – Ние сме тук – каза той и отбеляза още една точка. След това се облегна на пети, а Селена погледна към грубо направената карта.

– Ние с теб обаче попаднахме на онова създание при могилните твари тук – добави тя и отбеляза с Х мястото, където подозираше, че са могилите. Много далеч от морето.

– Не съм видял повече следи от него край могилите. Тварите се върнаха към обичайните си занимания.

– Другите тела така ли бяха намерени?

– Всичките бяха изсмукани по същия начин, със същите изражения на ужас по лицата. Без следи от рани, освен засъхналата кръв по ушите и носа.

От начина, по който смуглата му кожа пребледня под татуировката, и от скърцането на зъбите му тя разбра, че безсмъртната му гордост е наранена от това, че не знае какво е съществото.

– Всички са хвърлени в гората, а не в морето?

Той кимна.

– Но недалеч от водата?

Той отново кимна.

– Ако е разумен и умел убиец, щеше да скрие телата по-добре. Или да ги изхвърли в морето. – Тя се загледа към ослепителната морска шир. Слънцето се спускаше зад хоризонта. – Може да не му пука. Може да иска да знаем какво прави. Имала съм случаи, в които съм оставяла телата така, че да бъдат намерени от определен човек. За да предам послание. – Грейв бе последният такъв. – Какво е общото между жертвите?

– Не зная – призна той. –  Дори не знаем имената им или откъде са. – Той се изправи и изтупа ръцете си. – Трябва да се върнем в крепостта.

– Чакай – хвана го за лакътя тя, – огледа ли достатъчно тялото?

Той кимна бавно. Хубаво. Тя също. И миризмата ù бе дошла в повече. Запази я в спомените си, заедно с всичко останало, което можеше да ù потрябва.

– Значи трябва да я погребем.

– Земята тук е твърде корава.

Тя мина през дърветата и го остави зад гърба си.

– Значи ще го направим по стария начин – отвърна му.

Нямаше да остави тялото на жената да се разлага в потока. Нямаше да я остави за вечни времена в студа и влагата.

Селена измъкна прекалено лекото тяло от потока и го постави върху кафявите борови иглички. Докато събираше съчки и клони и накрая коленичи, Роуан не каза нищо. Опита се да не гледа към съсухрената кожа и изражението на пълен ужас.

Той не се подигра на няколкото ù опита да запали огъня сама. Не каза нищо, когато боровите иглички накрая пламнаха и запушиха в подобие на примитивна клада. Вместо това, когато се отдалечи от издигащите се пламъци, Селена се почувства на място с огромната му фигура до себе си. Усети сигурност, когато дивата му аура я обкръжи като фантом. Топлият вятър я погали по лицето и косите. Въздухът идваше, за да помогне на пламъка в изгарянето на трупа.

Погнусата, която изпита, нямаше нищо общо с клетвата ù или с Нехемия. Селена се протегна към бездънната празнота в себе си – само веднъж, – за да провери дали може да задейства спусъка, който причинява превъплъщението и да помогне на малкия огън да пламне по-гордо и равномерно.

Обаче остана празна и неподвижна, окована в смъртното си тяло. Ала Роуан не каза нищо, а вятърът подхрани огъня достатъчно, че да изгори тялото много по-бързо от обикновена клада. Останаха, смълчани и загледани, докато не остана само пепел. А после дори тя бе отнесена далеч над дърветата към открито море.

26

След онази нощ в гробницата Каол не бе чувал и виждал нито генерала, нито принца. Според хората му принцът прекарвал по-голямата част от времето си в катакомбите на лечителите, ухажвайки някои от младите момичета там. Дразнеше се на себе си, но част от него бе облекчена да чуе това. Дориан поне разговаряше с някого.

Бездната, появила се между тях, си струваше. За Дориан, дори никога да не му простеше. За Селена, дори никога да не се върнеше. Макар да му се искаше, ако го направи, да бъде Селена, а не Елин... Но си струваше.

Седмица мина преди отново да се види с Едион и да получи информацията, която не беше заради появата на Дориан. След като той ги бе проследил толкова лесно, явно гробницата не бе най-доброто място за срещи. Имаше обаче едно, където рискът щеше да бъде минимален. Селена му го бе завещала заедно с адреса.

Тайният апартамент над склада бе недокоснат, макар някой да си бе направил труда да покрие богатските мебели. Да дръпне чаршафа над един от тях бе като да научи повече за това коя е била Селена преди Ендовиер. Доказателство, че отдавна има вкус към скъпото. Бе му казала веднъж, че някога е закупила това място, за да има какво да нарече свой дом. Място извън Асасинската крепост, където бе отгледана. Бе вложила всяко свое петаче в него. Бе ù необходимо заради чувството на свобода, което ù даваше. Той можеше да остави чаршафите и вероятно трябваше, но... бе любопитен.

Апартаментът се състоеше от две спални, всяка – със своя баня. Имаше още кухня, хол с мек и удобен диван пред мраморна камина и два огромни кадифени стола. Останалата част от хола бе запълнена от дъбова маса за хранене, около която можеха да се наредят осем души. Върху нея все още имаше съдове – чинии от порцелан и сребро, отдавна изгубили блясъка си. Те бяха единственото свидетелство, че апартаментът не е бил докоснат откакто някой – по всяка вероятност Аробин Хамел – бе наредил да запечатат мястото.

Аробин Хамел, Кралят Асасин. Каол стисна зъби, когато свали и последния бял чаршаф от гардероба в коридора. Последните няколко дни бе мислил много за стария учител на Селена. Аробин бе достатъчно умен, за да разбере какво е намерил в лицето на сирачето, появило се след изчезването на принцесата от Терасен, чието тяло бе изгубено в замръзналата река Флорин.

Ако Аробин бе знаел, ако ù бе направил нещо... белегът върху китката на Селена блесна пред него. Бе я принудил да счупи собствената си ръка. Кой знае колко жестокости още бе извършил, за които Селена дори не му бе споменала. А най-лошото от всичко...

Каол никога не бе попитал Селена защо след спечелването на шампионската титла не бе намерила учителя си и не го бе насекла на парчета заради това, което бе сторил с любимия ù Сам Кортланд. Аробин бе наредил да измъчват и убият Сам, а след това бе измислил капан за Селена. При щракването му тя се бе озовала в Ендовиер. Аробин явно бе очаквал някой ден да си я върне и затова бе оставил апартамента недокоснат. Бе искал тя да гние в Ендовиер, докато реши да я измъкне и тя да допълзи обратно при него като вярно куче.

Бе нейно право, каза си Каол – да реши кога и как да убие Аробин. А също и на Едион. Дори двамата благородници от Терасен имаха повече право от него да поискат главата на Аробин. Въпреки това Каол не знаеше дали ще може да се сдържи, ако някога го види.

Дървеното стълбище при входната врата изскърца. Каол изтегли веднага меча си. Чу се ниско двойно подсвирване. Той се отпусна, макар и леко, след което изсвири в отговор. Остана с изваден меч, докато Едион не влезе през вратата, също оголил оръжие.

– Питах се дали ще дойдеш сам, или с група от хората си в сенките – каза вместо поздрав Едион и прибра меча си.

– И аз така – изгледа го Каол.

Едион се разходи из апартамента. Свирепото изражение на лицето му стана тревожно, после – замечтано и тъжно. Каол се сети, че това място е първото нещо, което той вижда от братовчедка си. Тези неща бяха нейни. Тя бе избрала всичко, от фигурките върху камината до зелените салфетки и старата кухненска маса, нащърбена и одраскана сякаш от безкрайни удари с нож.

Едион спря в центъра на стаята и огледа всичко. Може би за да види дали наистина има скрити сили, които дебнат, но...

Каол промърмори нещо, че трябва да иде до банята, и му остави личното пространство, което му бе необходимо.

Това бе нейният апартамент. Независимо дали приемаше, или мразеше миналото си, бе оцветила масата в хола с цветовете на Терасен – зелено и сребристо. Масата и фигурката на елен върху камината бяха може би единствените доказателства, които тя пазеше. За които може би я бе грижа.

Всичко бе цветно и подредено с вкус, все едно апартаментът бе направен, за да прекарваш нощи край огъня, излегнат на дивана. И имаше толкова много книги – по рафтовете, върху масите зад дивана, на купчина по цялата дължина на стаята, стигаща от килима до скрития зад завеси прозорец.

Умна, образована, културна, ако се съдеше по дрънкулките. Имаше вещи от всички кралства, все едно си бе вземала спомени от всяко място, което е посещавала. Стаята бе карта за приключенията ù, която показваше съвсем различен човек. Елин бе жива. И не бе стояла в бездействие.

Кухнята бе малка, но уютна и... богове. Имаше охладителна кутия. Капитанът бе споменал, че тя е известен асасин, но не му бе казал, че е богата. Всички тези кървави пари и нещата, които бе закупила с тях, само показваха какво бе загубила. И какво той не бе успял да защити.

Бе станала убийца, при това добра, ако съдеше по апартамента. Спалнята ù бе дори по-екстравагантна. Имаше огромен креват с матрак, който приличаше на облак, и постлана с мраморни плочки баня, която имаше собствен водопровод. Гардеробът не се бе променил. Братовчедка му винаги си бе падала по хубавите дрехи. Едион извади тъмносиня туника със злато по ръбовете и копчета, които блестяха на светлината на факлите. Това бяха дрехи за жена. И ароматът, който се носеше в апартамента, напомняше на жена. Подобен на този, който Едион си спомняше от детството, но увит в загадки и тайни усмивки.

За елфическите му сетива бе невъзможно да не забележи и да не реагира. Едион се опря на стената на гардеробната и се загледа в роклите и бижутата, вече покрити с прах. Не си позволи да помисли какво е направил в миналото, за хората, които е унищожил, за бойните полета, които бе напуснал, покрит с чужда кръв. Смяташе, че е изгубил всичко в деня, в който Елин бе загинала. Заслужаваше наказание за провала си. Но Елин...

Едион прокара ръце през косата си, преди да излезе в хола. Елин щеше да се върне от Вендлин, независимо в какво вярваше капитанът. И тогава...

С всеки свой дъх Едион уви миризмата ù около сърцето и душата си. Върнеше ли се тя, никога нямаше да я изостави.

Едион се отпусна на едно от креслата край камината, когато Каол каза:

– Мисля, че чаках достатъчно, за да чуя какво имаш да кажеш за магията. Дано да ми е полезно.

– Независимо от това, което знам, магията не бива да е основният ти план за действие или защита.

– Видях как кралицата ти разцепва земята на две със силите си – отвърна Каол. – Не ми казвай, че това няма да доведе до обрат на бойното поле и че нямаш нужда от него. Или от хора като нея.

– Тя няма да приближава бойните полета – изръмжа тихо Едион.

Каол силно се съмняваше в това, макар да се надяваше. На Едион вероятно щеше да му се наложи да върже Селена за трона, ако искаше да ù попречи да се бие в първите редици за народа си.

– Просто ми кажи.

Едион въздъхна и се загледа в огъня, все едно бе далечен хоризонт.

– По времето, когато магията изчезна, кладите и екзекуциите вече бяха започнали. В онзи ден, когато това се случи, си мислех, че птиците просто бягат от войниците или си търсят мърша. Бях заключен в една от стаите на кулата по заповед на краля. През повечето време не смеех да поглеждам през прозореца, защото не исках да виждам какво се случва в града под нас, но в деня, в който погледнах нагоре, от птиците идваше такъв страшен шум... После... – Едион поклати глава. – Нещо ги накара всичките да полетят първо в една посока, а после – в друга. И тогава започнаха писъците. Чух, че някои хора са умрели на място, все едно им е била прерязана артерия.

Едион простря една карта на ниската масичка между тях и постави мазолестия си пръст върху Оринт.

– Имаше две вълни птици. Първата отиде на север-северозапад. – Той прокара неясна линия. – От кулата можех да виждам достатъчно надалече, че да разбера, че част от тях идват от юга – повечето от нашите птици не се движеха особено. Втората вълна обаче ги накара всичките да отлетят на север и на изток, все едно нещо от центъра на земята ги бе избутало натам.

Каол посочи Перант, втория по големина град в Терасен.

– От тук?

– Още по на юг. – Едион избута ръката на Каол. – Ендовиер или дори по-надолу.

– Не може да виждаш толкова надалече.

– Не, но господарите воини от двора ме бяха накарали да запомня птиците в Оуквалдския лес и техните призиви за лов и бой. И имаше птици, летящи към нас, които по принцип живеят само в твоята страна. Броях ги, за да се разсея, докато... – Настъпи пауза, все едно Едион не искаше да изрича това. – Не си спомням да съм чувал каквито и да е птици от трите южни кралства.

Каол начерта груба линия, която започна от Рифтхолд и продължи към планините до Ферианската падина.

– Сякаш нещо се е изстреляло от тази посока.

– Чак при втората вълна магията изчезна. – Едион повдигна вежда. – Не помниш ли този ден?

– Бях си тук. Ако някой е почувствал болка, го е скрил. Магията е незаконна в Адарлан от десетилетия. Какво се опитваш да ми кажеш, Едион?

– Ами, Муртауг и Рен са имали подобни преживявания.

Тогава генералът му разказа друга история. Как подобно на Едион, Рен и Муртауг са видели полудели местни животни и две вълни от нещо в деня, в който магията бе изчезнала. Те обаче се намирали в южната част на континента, току-що пристигнали в Залива на Черепа.

Чак преди шест месеца, когато се върнали в града заради лъжите на Арчър Фин, започнали да мислят за магията и да търсят начин да прекършат властта, която кралят има над тяхната кралица. След като сравнили спомените си с тези на другите бунтовници в Рифтхолд, осъзнали, че и те са изпитали нещо подобно. В търсене на пълната картина, намерили търговец от Пустинния полуостров, който бил готов да говори – човек от Ксандрия, изненадващо честен, въпреки работата си като контрабандист.

„Някога имах астерионска кобила. Откраднах я от господаря на Ксандрия.“

Разбира се, че Селена бе посещавала Пустинния полуостров. И си бе търсила белята. Въпреки болката в сърцето си Каол се усмихна на спомена, докато Едион му разказваше какво е чул Муртауг от търговеца. Не две, а цели три вълни минали през пустинята в деня, в който магията изчезнала.

Първата се спуснала от север. Търговецът бил с господаря на Ксандрия в крепостта му високо над града и видял лек тръс, който накарал червените пясъци да се разлюлеят. Втората дошла от югозапад и минала през тях като пясъчна буря. Последната дошла от същия източник във вътрешността на земята, който Едион помнеше. Секунди по-късно магията си отишла, хората излезли с писъци по улиците, а седмица по-късно господарят на Ксандрия наредил да избият всички познати или регистрирани вълшебници в града му. И писъците се променили.

Едион се усмихна лукаво, когато завърши:

– Муртауг обаче е открил още нещо. Ще се видим след три дни.

Каол се размърда на стола си.

– Това ли е? Само толкова ли знаеш? Заради това ли ме командваше последните две седмици?

– Ти не си ми казал всичко. Защо аз трябва да го правя?

– Дадох ти важна информация, която променя света – процеди Каол през зъби, – а ти ми разказа приказки.

Очите на Едион блеснаха със смъртоносна светлина.

– Ще ти е интересно да чуеш историите на Рен и Муртауг.

На Каол не му се чакаше толкова дълго, но имаше два официални обяда и една вечеря преди това, като се очакваше да присъства на всичките. И да представи пред краля схемата за охраната на събитията.

След миг Едион попита:

– Как издържаш да работиш за него? Как се преструваш, че не знаеш какво прави това копеле? Какво е причинил на невинните хора и на жената, която твърдиш, че обичаш?

– Правя каквото трябва.

Така или иначе, не смяташе, че Едион ще го разбере.

– Кажи ми тогава защо един капитан на стражата, адарлански лорд при това, помага на врага. Това е единственото, които искам да знам от теб днес.

Каол искаше да каже, че предвид всичко, което е разкрил, не му дължи нищо повече. Вместо това обаче рече:

– Докато растях, ми разказваха, че сме донесли мир и цивилизация на континента. Напоследък разбрах каква опашата лъжа е това.

– Значи знаеш за трудовите лагери, за кланетата!

– Лесно е да те лъжат, когато не познаваш тези хора лично. – Но белезите на Селена, избитите хора на Нехемия... – Лесно е да вярваш на краля, когато ти каже, че хората в Ендовиер заслужават да са там, защото са искали да избият невинни адарлански семейства.

– А колко от народа ти биха застанали срещу краля, ако и те научат истината? Дали ще се замислят какво е да избият тяхното семейство, тяхното село? Да ги заробят, изколят? Колко биха застанали с нас, ако научат за силата, която принцът притежава? Ако този принц застане до нас?

Каол не знаеше. Не бе сигурен, че има желание да знае. Що се отнася до Дориан... не би поискал това от приятеля си. Нямаше право да го очаква. Целта му бе да опази Дориан жив. Дори да им костваше приятелството, не искаше да замесва Дориан в това.

Никога.

Изминалата седмица бе страшна и чудесна за Дориан. Страшна, защото още двама души знаеха тайната му и защото вървеше по толкова тънка линия с контрола на магията си, ставаща все по-неконтролируема с всеки изминал ден.

Чудесна, защото всеки следобед посещаваше затворената работна стая, която Сорша бе открила ниско в катакомбите и където никой нямаше да ги намери. Донесе книги от боговете знаеха къде, билки, растения, соли и прахове. Всеки ден изследваха, тренираха и размишляваха.

Нямаше много книги за овладяването на такава сила. Сорша му каза, че били изгорени. Но тя гледаше на магията като на болест – ако намереше правилните канали, които да блокира, щеше да успее да я задържи. Ако не, можеха да му дадат лекарства, с които да овладее емоциите си. Тази идея не му харесваше, нито пък на нея. Бе успокоително обаче, че има и такава възможност.

По час всеки ден бе всичко, което можеха да си разрешат. Но по време на този час Дориан отново се чувстваше себе си. Не изкривен, залитащ и спъващ се в тъмното, а здраво стъпил на земята, спокоен. Каквото и да кажеше на Сорша, тя никога не го съдеше. Не го предаваше. Някога Каол бе такъв. Но сега, когато станеше дума за магията му, още можеше да види страха и погнусата в очите му.

– Знаеш ли – попита Сорша от мястото си над работната маса, – че преди магията да изчезне, са имали специални начини, по които да потискат дарбата на затворниците?

Дориан вдигна очи от книгата си – безполезен том с градински рецепти. Преди магията да изчезне... заради баща му и Ключовете на Уирда. Стомахът му се сви.

– Понеже не са искали да избягат от затвора с магия ли?

Сорша отново се загледа в книгата.

– Затова много от старите затвори имат здраво желязо. То е имунизирано срещу магията.

– Знам – каза той и тя повдигна вежда. Започна бавно да се оживява край него, макар че и той се бе научил да разпознава израженията ù. – Когато силата ми се прояви за пръв път, се опитах да я използвам срещу желязна врата и... ами не се получи нищо хубаво.

– Хм – прехапа устни Сорша. Това се оказа изненадващо разсейващо. – Но желязото в кръвта ти тогава? То не пречи ли?

– Мисля, че така боговете са ни възпрели да станем прекалено силни. Ако останем прекалено дълго в контакт с магията, припадаме. Или по-лошо...

– Чудя се какво би станало, ако увеличим желязото в диетата ти. Да кажем, ако прибавим голямо количество петмез. Имаме за анемичните пациенти, но ако ти дадем концентрат... вкусът е ужасен и може да е опасно, но...

– Но ако е в тялото ми, магията може да се надигне и... – Той направи гримаса. Плашеше се от спомена за агонията, която бе изпитал в опита си да запечата желязната врата, но... не можеше да ù каже „не“. – Имаш ли тук? Нещо, което да добавим в питие?

Нямаше, но намери. След четвърт част Дориан прошепна молитва към Силба и го изпи, като направи гримаса от ужасната сладост.

Нищо.

Очите на Сорша зашариха между неговите и джобния часовник в ръката ù. Броеше. Искаше да види дали ще има обратен ефект. Мина цяла минута. После десет. Скоро Дориан ще трябваше да си ходи, както и тя. Но след известно време Сорша прошепна:

– Опитай. Да я призовеш. Желязото вече трябва да е в кръвта ти. – Той притвори очи и тя добави: – Реагира, когато си разстроен. Ядосан, уплашен или тъжен. Помисли за нещо, което те кара да се чувстваш така.

Рискуваше работата си, живота си, всичко. Заради него. Синът на човека, който бе изпратил армията си да унищожи нейното селце, да избие семейството ù и да я замъкне с останалите имигранти в Рифтхолд. Не го заслужаваше.

Вдиша. Издиша. Не заслужаваше и неприятностите, които ù стоварваше на главата и които щеше да продължи да ù навлича всеки път, когато минеше през вратата ù. Знаеше, че жените го харесват. Разбра от самото начало, че тя го намира за привлекателен. Надяваше се мнението ù да не се е влошило, но сега...

„Помисли за нещо, което те разстройва.“

Всичко. Разстройваше го, че тя рискува живота си, а той няма друг избор, освен да я застрашава. Дори да направеше последната крачка, дори да я вземеше в леглото си, както желаеше толкова силно... той бе престолонаследникът.

Нямаше как да се измъкне от короната. Или от баща си, който щеше да обезглави Сорша, да я изгори и да разпръсне пепелта ù на вятъра, ако разбереше, че му е помагала. Баща му, когото приятелите му искаха да унищожат. Бяха го излъгали и го бяха пренебрегнали. Понеже той бе опасност. За тях. За Сорша. За...

Изгаряща болка премина през цялата му същност и се изкачи до гърлото му. Той се задави. Втора вълна го връхлетя и хладен вятър погали лицето му – но изчезна като мъгла, когато болката мина през него. Приведе се напред и притисна очи, когато агонията и гаденето го обхванаха. Отново. И отново.

Но после всичко утихна. Дориан отвори очи и видя Сорша – умната, прекрасна и здраво стъпила на земята Сорша – да го гледа, прехапала устна. Направи една крачка. Към него, а не надалече от него. Поне веднъж.

– Успя ли...

Дориан се изправи на крака толкова бързо, че столът падна зад него, а след един удар на сърцето вече държеше лицето ù в ръце.

– Да – отвърна той и я целуна. Бе бързо, но лицето ù бе пламнало, а очите ù се ококориха, когато той отстъпи назад. Собствените му очи се бяха изцъклили, богове, а той все още милваше бузата ù с пръст. Все още се чудеше дали да не се върне за още, понеже това не бе достатъчно.

Тя обаче се отдръпна и се върна към работата си. Все едно не се бе случило нищо, освен смущение.

– Утре? – промърмори тя.

Не искаше да го погледне.

Едвам събра сили да ù отговори, след което с олюляване се измъкна. Тя изглеждаше толкова изненадана, че ако не излезеше, щеше да я целуне отново.

Ала тя може би не искаше да се целува.

27

Застанала на върха на наблюдателната площадка от страната на Омега, Манон гледаше как първото сборище Жълтоноги минава през Прохода. Спускането надолу, последвано от рязко издигане, бе смайващо, дори когато яздеха Жълтоноги.

Високо покрай скалите на Северен зъб ги водеше Искра. Звярът ù, огромен мъжкар на име Фендир, бе като природна стихия. Макар и по-малък от Титус бе два пъти по-злобен.

– Подхождат си – каза Астерин иззад Манон. Останалите от Тринадесетте бяха в тренировъчната зала и инструктираха другите сборища в ръкопашния бой. Фалин и Фалон, зеленооките и подобни на демони близначки, определено се забавляваха да измъчват най-новите пазителки. Много обичаха такива неща.

Искра и Фендир профучаха над най-високия връх на Северен зъб и се скриха в облаците. Останалите дванайсет ездачки ги следваха отблизо. Студеният вятър облиза лицето на Манон и я призова. Щеше да слезе в пещерите, за да види Абраксос, но първо искаше да проследи преминаването на Жълтоногите през Прохода. За да е сигурна, че наистина няма да са тук през следващите три часа.

Огледа цялото възвишение към Зъба и огромния вход. От него се носеха вой и ревове, които отекваха в планините.

– Искам да задържиш вниманието на Тринадесетте за остатъка от деня.

Като Втора в групата, Астерин единствена имаше правото да ù задава въпроси, и то не винаги.

– Ще тренираш с него?

Манон кимна.

– Баба ти каза, че ще ме изкорми, ако отново те изпусна от поглед.

Златистата коса на Астерин се развя на вятъра. Лицето ù, вече с изкривен нос, изглеждаше тревожно.

– Сама трябва да решиш – отвърна Манон. Дори не си направи труда да оголи железните си зъби. – Втора от моите ли си, или нейна шпионка?

Нямаше следа от болка, страх или измяна. Само леко присвиване на очите.

– Служа на теб.

– Тя е твоята матрона.

– Служа на теб.

За един удар на сърцето Манон се запита с какво си е заслужила такава вярност. Те не бяха приятелки. Поне не и по начина, по който хората се сприятеляваха. Всяка Черноклюна ù дължеше вярност и подчинение. Това обаче...

Манон никога не даваше обяснения. За себе си, за плановете си, за намеренията си. Пред никого, освен пред баба си. Но все пак каза на Втората:

– Все още смятам да оглавя Крилото.

Астерин се усмихна. Сребърните ù зъби светнаха като живак на утринното слънце.

– Знаем.

Манон вирна брадичка.

– Искам Тринадесетте да добавят и акробатика в своя ръкопашен бой. И когато се научите да управлявате уивърните си сами, трябва да сте във въздуха с Жълтоногите. Искам да зная къде летят, как летят, какво правят.

– Сенките ми вече следят Жълтоногите в коридорите – кимна Астерин. В черните ù очи, поръсени със златно, блесна гневна закана за мъст. Когато Манон повдигна вежда, Астерин рече: – Нали не вярваш, че ще оставя Искра на мира?

Манон все още чувстваше как покритите с железни нокти пръсти се забиват в гърба ù и я блъсват към ямата. Глезенът ù болеше и бе изтръпнал от падането. Ребрата ù бяха натъртени от опашката на Титус.

– Дръж ги на къс повод. Освен ако не искаш пак да ти чупят носа.

– Не правим нищо без твоята заповед, господарке – усмихна се Астерин.

Манон не искаше надзирателят да е в зверилника. Или тримата звероукротители с копия и камшици. Никой от тях не трябваше да е тук. По три причини.

Първата бе, че искаше да остане насаме с Абраксос, който се бе свил до задната стена, гледаше и чакаше.

Втората бе човешката им миризма. Топлата кръв, която биеше във вените им, я разсейваше. Както и мирисът на страха им. За цяла минута се замисли дали би си струвало да изкорми някой от тях, за да види какво ще направят другите. Хора вече изчезваха от Зъба. Говореше се, че минали през моста към Омега и така и не се върнали. Манон още не бе убила никого, но всяка минута поставяше волята ù на изпитание.

Третата причина да мрази присъствието им бе, че Абраксос ги презираше – с всичките им копия, камшици, вериги и грубиянщина. Уивърнът не можеше да мръдне от мястото си, независимо от това колко плющяха камшиците. А той ги мразеше. Не просто се страхуваше от камшиците, а ги мразеше. Звукът бе достатъчен, за да го накара да настръхне и да оголи зъби.

Бяха изкарали в кочината десет минути. Опитваха се да го приближат, за да го оковат и оседлаят. Ако не станеше скоро, щеше да трябва да се върне в Омега преди Жълтоногите да се приберат.

– Никога не са му слагали седло – обясни надзирателят. – Вероятно няма да го приеме.

Тя чу неизречените думи: „Няма да рискувам хората си за него. Просто си надменна. Бъди добро момиче и избери друг уивърн“.

Манон оголи железните си зъби към надзирателя. Горната ù устна се изтегли нагоре, колкото да го предупреди. Той направи крачка назад и изпусна камшика.

Осакатената опашка на Абраксос мина през земята. Очите му така и не се отделиха от тримата мъже, които искаха да го подчинят.

Един от тях изплющя с камшика, толкова близо до уивърна, че той се сви. Друг удари близо до опашката му. Два пъти.

Абраксос нападна, както с опашка, така и протягайки шия. Звероукротителите се отдръпнаха и едвам избегнаха щракащите зъби. Достатъчно.

– Твоите мъже носят сърца на страхливци – излая тя и изгледа с презрение надзирателя, след което тръгна по прашния под.

Надзирателят понечи да я спре, но тя замахна с железните си нокти и одра ръката му. Той изпсува, а Манон продължи да върви, като облиза кръвта по пръстите си.

Едва не се изплю.

Гнусна. Кръвта бе развалена, като източена от разложен труп. Тя я огледа по ръката си. Бе прекалено тъмна, за да е човешка. Ако вещиците наистина убиваха тези хора, защо никоя не се бе оплакала?

Преглътна въпросите. По-късно щеше да мисли за това. Можеше да отвлече надзирателя в някой тъмен ъгъл и да го разпори, за да види какво точно гние в него.

Сега обаче... Мъжете бяха притихнали. Всяка крачка я приближаваше все повече до Абраксос. Линия в прахта отбелязваше къде свършва безопасното, осигурено от веригите разстояние. Манон направи три крачки отвъд нея, по една за всяко от лицата на богинята.

Девица.

Майка.

Старица.

Абраксос се сви. Мощните мускули на тялото му се напрегнаха.

Бе готов за скок.

– Знаеш коя съм – каза Манон и се втренчи в бездънните черни очи, без да се поддава и на йота на страха или съмнението. – Манон Черноклюна, наследница на клана на Черноклюните. Ти си мой. Разбираш ли?

Един от мъжете изсумтя. Манон щеше да се завърти, за да му извади езика на място, но Абраксос... Абраксос сведе леко глава. Все едно я разбираше.

– Ти си Абраксос – каза Манон. Тръпки полазиха по врата ù. – Давам ти това име, понеже Абраксос е Великият звяр, змеят, в чиито люспи е свит светът. Същият, който ще го погълне във времената на самия край по заповед на Триликата богиня. Ти си Абраксос... и си мой.

Уивърнът премигна. И направи крачка към нея. Зад нея изскърца кожа – някой бе затегнал хватка около навития си бич. Манон обаче вдигна ръка към уивърна.

– Абраксос.

Огромната глава се наклони към нея. Очите, сякаш от втечнена нощ, срещнаха нейните. Ръката ù все още бе протегната, с железни, обагрени от кръв нокти. Той притисна муцуна в дланта ù и изсумтя. Сивата му кожа бе топла и изненадващо мека – дебела, но еластична като стара кожа. Отблизо разнообразието от цветове бе зашеметяващо – не само сиво, но и тъмнозелено, кафяво, черно. Бе обсипан с тежки белези, много от които напомняха ивиците на тигър. Зъбите на Абраксос, жълти и начупени, блестяха на светлината на факлите. Някои липсваха, но останалите бяха дълги колкото пръсти и два пъти по-дебели. Горещият му дъх вонеше, може би заради храната му, а може би заради развалените зъби.

Но белезите, счупените зъби, натрошените нокти и осакатената опашка – те не свидетелстваха за жертва, съвсем не. Това бяха бойните трофеи на някой, който е оцелял. Абраксос бе воин, срещу който бе целият свят. Бе оцелял. Бе се научил на много от това.

Бе победил.

Манон дори не погледна към войниците, когато каза:

– Излезте. – Продължи да се взира в черните очи. – Оставете седлото и излезте. Ако някой донесе камшик отново в това помещение, ще го използвам срещу него.

– Но...

– Веднага!

Звероукротителите излязоха с мърморене и цъкане с език, след което затвориха вратата. Когато остана сама с уивърна, Манон погали масивната муцуна. Не знаеше как кралят отглежда тези зверове, но Абраксос бе различен. По-малък, ала по-умен. А може би другите така и не се учеха на мислене. Тренирани и обгрижвани, те правеха каквото им се кажеше. Абраксос обаче се бе научил да оцелява и това може би беше развило ума му. Разбираше думите ù. Израженията ù.

Ако разбираше и други неща... можеше да обучи другите зверове на Тринадесетте. Това бе малко предимство, но такова, което можеше да я направи Водачка на Крилото. И също така непобедима за враговете на краля.

– Ще ти поставя това седло – каза тя, като все още галеше муцуната. Той се размърда, но Манон го сграбчи и принуди да я погледне в очите. – Искаш ли да се измъкнеш от този кенеф? Ако да, ще ми позволиш да ти поставя седло, за да видя дали ти е по мярка. Като приключим, ще ми позволиш да погледна опашката ти. Тези човешки копелета ти срязаха шиповете, затова ще ти направя нови. Железни. Като моите...

С тези думи тя размаха железните си нокти пред лицето му.

– Както и зъби – добави тя и разкри своите. – Ще боли и ще искаш да убиеш хората, които ти ги слагат, но ще им позволиш да го сторят, защото ако не го направиш, ще си изгниеш тук до края на дните си. Ясна ли съм?

Горещ дъх облиза ръцете ù.

– Когато приключим с това – усмихна се тя леко на уивърна, – ще се научим да летим. А после ще удавим кралството в кръв.

Абраксос направи всичко, което му казаха, макар да ръмжа на укротителите, които го преглеждаха и бодяха и едва не откъсна ръката на лечителя, който трябваше да извади развалените му зъби, за да стори място на металните. Всичко това отне пет дни.

Едва не събори стената, когато закачиха железните шипове за опашката му. Манон обаче бе с него през цялото време, говореше му какво е било да лети с Тринадесетте на желязната си метла и да лови крочанки. Разказваше му приказки, колкото за да го разсее, толкова и за да напомни на мъжете, че ако направят грешка и го наранят, отмъщението ù ще бъде дълго и кърваво.

Никой не направи грешка.

По време на петте дни, в които работеха по него, тя изтърва ездитните уроци с Тринадесетте. С всеки изминал ден възможността Абраксос да полети ставаше все по-малка и по-малка.

Манон стоеше с Астерин и Сорел в тренировъчната зала и наблюдаваше края на битките за деня. Сорел работеше със сборището най-млади Черноклюни. Всички бяха под седемдесетгодишни. Малцина имаха опит.

– Колко са зле? – скръсти ръце Манон.

Сорел, малка и тъмнокоса, също скръсти ръце.

– Не колкото се опасявахме. Още обаче напасват вътрешната динамика на сборището. А водачката им... – Сорел се намръщи към една приличаща на мишка вещица, която бе хвърлена на земята от своя подчинена. – Предлагам или сборището да реши какво да правят с нея, или ние да изберем нова водачка. Едно слабо сборище и можем да загубим военните игри.

Водачката на сборището лежеше на каменния под. Синя кръв капеше от носа ù.

– Дай ù два дни – изскърца със зъби Манон. – Да видим дали няма да се оправи.

Нямаше нужда да се разчува, че има слаби сборища.

– Но нека Веста я изведе през нощта – добави Манон и погледна към червенокосата красавица, ръководеща друго сборище в упражнение по стрелба. – Там, където е измъчвала мъжете в Северен зъб.

Сорел повдигна невинно вежди, а Манон завъртя очи.

– Ти си по-лоша лъжкиня и от Веста. Смяташ, че не съм видяла онези мъже, които ù се хилеха през целия ден? Или следите от ухапвания по тях? Само не убивайте много. Имаме си достатъчно грижи. Не ни трябва и смъртните да се разбунтуват.

Астерин изсумтя, но когато Манон я погледна накриво, вещицата продължи да се взира напред с невинно изражение на лицето. Разбира се, ако Веста спеше с мъжете и пиеше от кръвта им, Астерин го правеше заедно с нея. И никоя от тях не се бе оплакала, че мъжете са странни на вкус.

– Както желаеш, господарке – каза Сорел. Смуглите ù бузи се изчервиха леко. Ако Манон бе лед, а Астерин – огън, то Сорел бе скала. Баба ù я бе съветвала да направи Сорел своя Втора, тъй като ледът и камъкът понякога бяха твърде сходни. Но без пламъка на Астерин, без Втората, която бе способна да разбуни тълпа или да разкъса гърлото на всеки, предизвикал властта на Манон, тя нямаше да води Тринадесетте така успешно. Сорел бе стъпила толкова здраво на земята, че компенсираше и двете. Съвършената Трета.

– Единствените, които се забавляват сега – каза Астерин, – са зеленооките демони близначки.

И наистина, Фалин и Фалон се смееха лудешки, докато обучаваха трите сборища в мятане на ножове, като използваха подчинените си за мишени. Манон поклати глава. Каквото свършеше работа. Трябваше да направят от Черноклюните воини.

– А Сенките ми? – попита Манон. – Те как се справят?

Еда и Бриар, двете братовчедки, близки като сестри, бяха обучени от деца да се сливат в мрака и да слушат. Нямаше ги никакви в залата.

Точно както бе наредила Манон.

– Ще ти докладват през нощта – каза Астерин.

Далечни братовчеди на Манон, Сенките имаха същите сребристи коси като нея. Или поне докато не разбраха, че те ги издават като факли. Тогава ги боядисаха черни. Рядко говореха, никога не се смееха. Понякога дори Астерин не можеше да ги засече, докато не изникнеха под носа ù. Това бе единственото им развлечение – да дебнат хората. Но никога не дръзваха да го правят с Манон. Не бе изненада, че избраха два ониксови уивърна.

Манон погледна към Втората и Третата.

– Искам и двете да сте в стаята ми за доклада им.

– Ще оставя Лин и Веста да пазят – каза Астерин. Това бяха резервните стражи на Манон. Веста заради очарователните усмивки, Лин, защото ако някой я наречеше с пълното ù име Линея, дадено от майка ù преди бабата да изтръгне сърцето ù – въпросният човек щеше да остане без зъби. В най-добрия случай. В най-лошия – без лице.

Манон се накани да се обърне, когато видя как Втората и Третата я гледат. Разпозна въпроса, който не смееха да зададат и каза:

– С Абраксос ще полетим след седмица и ще летим като едно.

Това бе лъжа, но пък те ù повярваха.

28

Изминаха няколко дни, не всички от които бяха ужасни. На Роуан му хрумна от нищото да отведе Селена при комуната лечители на около двайсет и пет километра от тях, където работеха и учеха най-добрите. Разположена на границата между елфите и смъртните, те бяха достъпни за всички, които можеха да ги стигнат. Това бе едно от малкото добри неща, които Майев бе сторила.

Като дете Селена бе молила майка си да я заведе там. Отговорът обаче бе винаги не. Придружаваше го неясно обещание, че някой ден ще пътуват до Торе Кесме на южния континент, където много от учителите се обучаваха от елфи. Майка ù бе направила всичко, за да я предпази от Майев. Каква ирония!

Роуан я отведе там. Можеше да прекара цял ден или дори цял месец в разходки из градините, под благите зорки очи на главния лечител. Времето ù обаче бе намалено наполовина заради разстоянието и невъзможността ù да се превъплъти, а Роуан искаше да се приберат преди падането на нощта. В интерес на истината, тя се бе насладила на спокойната градина край реката. Чудеше се дали той я е довел до тук, за да я накара да се почувства зле заради живота, който е избрала. Във всеки случай, притихна по пътя обратно към замъка.

Но Роуан не ù даде нито миг почивка. Следващият ден трябваше да станат призори на поход с нощувка, но дори не ù каза накъде. Просто фантастично!

Емрис вече правеше хляба за деня и изглеждаше леко развеселен, когато Селена влетя в кухнята, натъпка устата си с храна и изпи чая на екс, след което излезе навън.

Роуан я чакаше при стаята ù. Носеше малка торбичка. Подаде ù я.

– Дрехи – каза и тя натъпка вътре и допълнителната риза и бельото, които си бе подготвила. Той сложи торбата на гръб, което предполагаше, че е в добро настроение, тъй като обикновено натоварваха нея като магаре, накъдето и да вървяха. Не каза нищо, докато не стигнаха покритите с мъгла дървета. Отново вървяха на запад. Когато стените на крепостта изчезнаха зад тях и магията на предпазните камъни мина по кожата ù, Роуан най-после спря и отметна тежката качулка на дрехата си. Тя стори същото. Хладният вятър облиза затоплените ù бузи.

– Превъплъти се и да вървим – каза той. Вторите му думи за сутринта.

– А аз тъкмо си мислех, че ще станем приятели.

Той повдигна вежди и ù махна с ръка да се превъплъти.

– Трийсет километра път – реши да я окуражи и се усмихна зловещо. – На бегом. Както искаш.

Коленете ù се подгънаха при мисълта за това. Естествено, че щеше да опита да я измъчва. Естествено.

– И къде отиваме?

Той стисна зъби. Татуировката му изпъкна.

– Намерихме още едно тяло. Полуелф от съседната крепост. Подхвърлен по същия начин. Всичко е същото. Искам да идем до най-близкия град и да разпитаме местните, но... – Устата му се сви, след което поклати глава, сякаш бе провел тежък разговор със самия себе си. – Трябва ми помощта ти. Ще е по-лесно за смъртните да разговарят с теб.

– Това комплимент ли е?

Той завъртя очи.

Може би вчерашната разходка до лечителите не бе от злоба. Може би искаше да... направи нещо мило за нея?

– Превъплъти се. Иначе ще ни отнеме два пъти по-дълго време.

– Не мога. Знаеш, че не става така.

– Не искаш ли да видиш колко бързо можеш да тичаш?

– Така или иначе, не мога да използвам другата си форма в Адарлан. Какъв е смисълът?

– Смисълът е, че сега си тук и още не знаеш границите на силата си. – Това беше вярно. Нямаше представа на какво е способна. – Смисълът е, че сме намерили още едно тяло. За мен това е неприемливо!

Още едно тяло. Заради онова същество. Отвратителна, ужасна смърт. Наистина бе неприемливо.

Той подръпна рязко плитката ù. Заболя я.

– Освен ако не те е страх?

Ноздрите ù се разшириха.

– Страх ме е само от това колко много искам да те удуша!

Нещо повече. Тя искаше да намери това същество и да го унищожи, заради тези, които бе убило, и заради това, което ù бе припомнило. Щеше да го убие бавно.

Някакво слабо напрежение се надигна под кожата ù.

– Овладей гнева си – промърмори Роуан.

Затова ли ù бе казал за онова тяло? Мръсник. Заради това, че я манипулираше, заради двойните смени, с които я натовари в кухнята. Лицето му обаче остана неразгадаемо, когато продължи:

– Превърни го в острие, Елин. Ако не намериш мира в себе си, овладей гнева, който те кара да се превъплътиш. Приеми го и го овладей. Той не е твой враг.

Аробин бе дал всичко от себе си, за да превърне омразата ù в нейно наследство, в нещо, будещо страх. Това, което бе сторил с нея, това, в което ù бе позволил да се превърне...

– Това няма да свърши добре – въздъхна тя.

Ала той не отстъпи.

– Виж каквото искаш, Елин, и го грабни. Не го искай. Не моли за него. Вземи си го!

– Сигурна съм, че повечето инструктори по магия не биха препоръчали това на учениците си!

– Ти не си като другите ученици. Мисля, че това ти харесва. Щом тъмни емоции те карат да се превъплътиш, ще използваме тях. Ще дойде ден, в който ще разбереш, че този гняв не работи или е просто патерица, но дотогава... – Погледна я преценяващо. – Това бе общият знаменател на всичките ти превъплъщения досега. Различен тип гняв. Овладей го.

Той бе прав. Тя не искаше да мисли за това, да се гневи по този начин, особено предвид колко ядосана бе била и колко дълго. Но засега...

Селена си пое дълбоко въздух. После още веднъж. Остави гнева да я овладее, нож, прерязващ обичайните колебания, съмнения и празнота. Тя се удари в познатата вътрешна стена... не, преграда, която сияеше с мека светлина. През цялото това време се беше протягала към светлината, но сега... не помоли, а заповяда. Щеше да се превъплъти. Защото по тези земи вилнееше създание, което трябваше да си плати. Тя изръмжа, разби преградата, а болката отекна във всяка пора на тялото ù, когато превъплъщението настъпи.

Със свирепа и подканяща усмивка Роуан се размърда, така бърз, че тя едва го проследи, когато се появи от другата ù страна и дръпна плитката ù. Когато тя се завъртя, него вече го нямаше и тя...

Изпищя, когато я ощипа.

– Спри...

Но той бе застанал пред нея, а в очите му се четеше диво предизвикателство. Тя бе наблюдавала как се движи, бе видяла номерата му, знаеше предположенията му за реакциите ù. Затова, когато кръстоса ръце и се престори на нацупена, както той очакваше, зачака. А после...

Когато се пресегна да я ощипе или удари, тя се завъртя и удари ръката му с лакът, след което го блъсна в главата с другата си ръка. Той спря на място и премигна.

Тя му се усмихна.

А той се озъби в заканителна гримаса.

– Охо. По-добре ще е сега да побегнеш.

Когато се стрелна към нея, тя хукна през дърветата.

Подозираше, че през първите минути Роуан я пускаше да му се измъкне, понеже ако се затичаше по-бързо, тя нямаше да нагласи промененото си тяло така, че да прескочи камъните и падналите дървета. Бе казал, че отиват на югозапад, затова тя продължи натам, като се провираше между дърветата. Гневът изчезна и се превърна в нещо съвсем различно.

Роуан бе сребристобяло петно, което тичаше подире ù. Всеки път, щом приближеше прекалено много, тя завиваше в друга посока и изпитваше усещанията си, които ù подсказваха къде са дърветата, без да ги вижда. Мирисът на дъбове, мъхове и други живи същества, откритият хлад на мъглата, преминаващ през тях като пътека, която да последва.

Стигнаха плато, а земята под ботушите ù бе податлива. По-бързо, трябваше да види дали може да се затича още по-бързо, дали може да надбяга вятъра. Роуан се появи от лявата ù страна. Тя напрегна ръце и крака, наслади се на въздуха в дробовете си, гладък и успокояващ. Бе готова да види какво още може да направи. Нещо повече – тялото ù искаше още.

Самата тя искаше още.

Тогава се затича по-бързо отвсякога. Дърветата се размазаха покрай нея, а безсмъртното ù тяло запя и остави ритъма да я завладее. Мощните ù дробове поеха от мъгливия въздух и се изпълниха с аромата и вкуса на света. Само инстинктите и рефлексите я ръководеха и ù нашепваха, че може да е още по-бърза. Стъпките ù изяждаха разстоянието по глинестата земя с всяка крачка.

Богове. О, богове!

Можеше да полети от внезапното чувство на екстаз в кръвта си, от чувството за свобода, дадено ù от чудото, което представляваше нейното тяло.

Роуан се стрелна към нея отдясно, но тя избегна дърво с такава лекота, че извика, след което се метна между двата дълги клона, леки препятствия, които преодоля с котешка ловкост.

Роуан отново застана до нея и изтрака със зъби. Тя обаче се завъртя и прескочи една скала, като остави движенията, които бе овладяла като асасин, да се смесят с инстинктите на елфическото ù тяло.

Можеше да умре от любовта към тази скорост, от здравината на костите си. Как бе могла да се плаши от това тяло толкова дълго? Дори душата ù се почувства по-свободна. Все едно бе затворена и погребана и чак сега се измъкваше. Видя каква би могла да бъде преди скръбта да я бе посекла с такава сила.

А Роуан тичаше до нея. Не опитваше да я хване. Той... си играеше.

Погледна я. Дишаше учестено, но равномерно. Може и да бе игра на слънчевите лъчи, но Селена бе способна да се закълне, че е видяла същото котешко задоволство в лицето му.

Можеше да се закълне, че го е видяла да се усмихва.

Това бяха най-бързите трийсет километра в живота ù. Наистина мина последните пет по-бавно и когато Роуан я спря, и двамата се бяха задъхали. Чак тогава, когато се спогледаха сред дърветата, тя осъзна, че магията не е блеснала нито веднъж. Не се бе опитала да я завладее, не бе изригнала. Усещаше, че я чака в стомаха, топла, но спокойна. Дремеща.

Избърса потта от челото, врата и носа си. Макар и задъхана, можеше да тича още километри. Богове, ако имаше тази скорост през нощта, в която Нехемия...

Нямаше да има значение. Нехемия бе организирала сама смъртта си. Щеше да намери друг начин. И го бе сторила само защото Селена отказа да помогне. Отказа да действа. Великолепното елфическо тяло не променяше нищо.

Тя премигна и осъзна, че е зяпнала в Роуан. Каквото и удовлетворение да бе видяла на лицето му, вече го нямаше и бе отново заменено от ледена маска.

– Преоблечи се.

Той се обърна и си свали ризата. Гърбът му бе смугъл и белязан като останалата част от тялото му. Тези белези обаче не я накараха да му покаже собствения си съсипан гръб, затова тя се заотдалечава между дърветата, докато не бе сигурна, че той не може да я види, и тогава се преоблече. Когато се върна на мястото, където Роуан бе оставил раницата, той ù подхвърли манерка вода, която тя изпи на един дъх. Вкусът ù бе...

Все едно можеше да усети всеки минерал във водата и аромата на самата манерка.

Когато влязоха в малкия град с червени покриви, Селена вече дишаше спокойно.

Бързо разбраха, че ще е трудно да накарат някой да проговори, особено на двама елфи. Селена се запита дали да не се върне в човешката си форма, но предвид акцента и лошото си настроение бе сигурна, че една адарланка няма да бъде приета кой знае колко по-добре от елфите. Когато преминаха покрай къщите, прозорците бяха залостени – вероятно заради Роуан, който изглеждаше като въплъщение на самата смърт, въпреки че остана изненадващо спокоен с местните, които заговориха. Не повиши глас, не ръмжа, не заплашва. Не се и усмихна, но за него и това си бе направо веселяшко.

Ала не стигнаха доникъде. Тук не бяха чували за изчезнали полуелфи, нито за други тела. Не бяха виждали странни хора да дебнат наоколо. Не, не изчезваше добитък, макар на няколко града разстояние да имало крадец на пилета. Не, чувстваха се напълно защитени и сигурни във Вендлин и не се радваха на това, че елфи и полуелфи си пъхат носовете в работата им.

Селена се отказа да флиртува с пъпчивото момче от кръчмата, което само гледаше ужасено към ушите и зъбите ù, все едно тя планираше да го изяде жив.

Тръгна надолу по иначе приятната главна улица, прегладняла, уморена и подразнена, че наистина трябваше да използват спалните си чували – кръчмарят вече им бе казал, че няма свободни места. Роуан остана на крачка зад нея. Буреносните облаци в очите му разкриваха достатъчно ясно как е протекъл разговорът му със сервитьорката.

– Щях да повярвам, че става дума за някакво диво същество, ако поне някои от тези хора бяха чули нещо за изчезванията – замисли се тя. – Но съзнателно да избираш жертви, които няма да липсват на никого и никой няма да забележи? Това предполага разум, че знае кого да напада. Полуелфите бяха послание. Но за какво? Да стоим настрана? Защо тогава е оставило телата изобщо?

Тя подръпна края на плитката си и спря пред прозореца на един магазин за дрехи. На витрината имаше прости добре ушити рокли, които нямаха нищо общо с модните шедьоври от Рифтхолд.

Забеляза ококореното лице на продавачката миг преди жената да спусне завесите. Колко мило.

Роуан изсумтя, а Селена се обърна към него.

– Вече си свикнал с това, предполагам?

– Мнозина от елфите, слезли в земите на смъртните, са си спечелили репутация, че... вземат каквото им потрябва. Това продължи прекалено много години. Сега законите ни са по-строги, но страхът остава.

Критика към Майев?

– Кой следи за спазването на тези закони?

– Аз – усмихна се той. – Когато не съм на война, леля ме праща да намирам престъпниците.

– И да ги убиваш?

– В случай на нужда – продължи да се усмихва той. – Или ги замъквам в Доранел и оставям Майев да реши какво да прави с тях.

– Предпочитам ти да ме убиеш, а не Майев.

– Първото умно нещо, което ми казваш.

– Полуелфите споменаха, че имаш още петима приятели воини. Те с теб ли ловуват? Колко често ги срещаш?

– Когато се наложи. Те служат на Майев както прецени тя. Аз също. – Всяка дума излизаше насила. – Чест е да си сред личните ù воини.

Селена не бе и предположила друго и се запита защо ли му бе нужно да го добавя.

Улицата около тях беше празна, дори каручките с храна бяха изоставени. Тя си пое дълбоко дъх и подуши въздуха. Шоколад ли долавяше?

– Взел ли си пари?

– Да – повдигна вежди той, – но те няма да приемат подкупите ти.

– Чудесно, значи ще остане повече за мен.

Тя посочи към една красива табела, която се люлееше на морския вятър – СЛАДКАРСКИ ИЗДЕЛИЯ.

– Щом не можем да ги очароваме, трябва да опитаме да завъртим сделка с тях.

– Не чу ли какво ти казах току-що...

Тя обаче вече бе стигнала до магазина, който ухаеше божествено. Бе пълен с шоколади, сладкиши и... богове, трюфели с лешници! Сладкарката пребледня, когато двамата влязоха вътре, но Селена ù се усмихна топло.

Нямаше да позволи тези хора да спускат завесите под носа ù или да мислят, че е дошла тук да ги ограби. Нехемия никога не бе оставяла тесногръдите идиоти в Рифтхолд да ù пречат да влиза в магазин, дом или столова.

Смяташе, че приятелката ù ще е горда с нея. Този следобед тя обиколи всички магазини с вдигната глава и очарова местните по такъв дяволски начин, че тръпки ги побиха.

Щом мълвата, че двама елфи харчат пари за шоколади, книги, хляб и месо, се разнесе, улиците отново се напълниха. Търговците, които носеха всичко – от ябълки през подправки до джобни часовници, – внезапно станаха бъбриви, стига да можеха да продадат нещо.

Когато Селена се появи в схлупената къща на гилдията на вестоносците, за да изпрати писмо, тя успя да попита няколко новаци дали са били наемани от някой по-интересен човек. Не бяха, но тя им остави тлъст бакшиш.

Роуан послушно помъкна всички чанти и кутии, които Селена бе закупила, освен шоколадите, които тя си изяде един след друг, докато обикаляше. Когато предложи един на него, той ù отговори, че не яде сладко. Никога. Каква изненада!

Местните не знаеха нищо, което според нея бе добре, тъй като означаваше, че не бяха лъгали. Ловецът на раци обаче призна, че е намерил няколко изоставени ножа – малки и изключително остри – в мрежите си. Бе ги хвърлил обратно в морето като дар за морския бог.

Съществото обаче бе изсмукало жизнените сили на хората, не ги бе наръгало с нож. Вероятно вендлинските войници бяха изгубили сандък с оръжията си в някаква буря.

По залез кръчмарят даже отиде при тях. Оказа се, че внезапно се е освободила стая, и то според него най-добрата в града. Селена обаче се питаше дали няма да привлекат внимание от лошия вид, а не бе в настроение да гледа как Роуан корми някой начинаещ крадец. Затова любезно отказа и двамата продължиха по улицата. Когато се върнаха в гората, светлината стана плътна и златиста. Денят не беше лош, осъзна тя, след което задряма под дърветата. Никак не беше лош.

Майка ù я бе нарекла Огнено сърце.

Но за двора, за народа си, един ден тя щеше да бъде кралица. За тях бе наследница на два могъщи рода и на огромна сила, която един ден щеше да ги пази и да изведе кралството им до нови висини. Такава сила бе дар. И оръжие.

Това се разискваше през първите осем години от живота ù. Когато порасна и стана ясно, че е наследила лика на майка си и избухливия нрав на баща си, въпросите зачестиха, задавани от управници в кралства далеч от нейното.

В дни като този тя знаеше, че за добро или зло всички ще чуят за събитието.

Трябваше да е заспала. Носеше любимата си копринена нощница, която родителите ù бяха подали преди броени минута. Не ù бяха казали, но тя видя, че са уморени и раздразнени. Прочете го в действията на двора и в начина, по който чичо ù бе поставил ръка на рамото на баща ù със съвет да си легне.

Но тя не можеше да заспи. Не и след като вратата бе отворена и можеше да чуе родителите си от спалнята им в покоите, който бяха заели на горните етажи на белия замък. Смятаха, че говорят тихо, но тя беше с ушите си на безсмъртна и ги слушаше в почти абсолютния мрак.

– Не знам какво очакваш да направя, Евалин – бе казал баща ù. Можеше да го чуе как върви напред-назад пред огромното легло, в което се бе родила. – Сторено е вече. Не може да се върне назад.

– Кажи им, че преувеличават, че библиотекарите вдигат много шум за нищо – изсъска майка ù. – Разпали слух, че някой друг го е сторил и иска да я натопи...

– Това е заради Майев, нали?

– Това е, защото ще я преследват, Рой. През целия ù живот. Майев и останалите ще искат силата ù...

– И смяташ, че ако оставим онези гадове да не я пускат в библиотеката, ще предотвратим това? Кажи ми, защо дъщеря ни толкова обича да чете?

– Това няма нищо общо.

– Кажи ми.

Когато майка ù не отговори, баща ù изръмжа:

– Тя е на осем. Каза ми, че най-добрите ù приятели са героите от книгите.

– Тя има Едион.

– Има Едион, защото той е единственото дете в замъка, което не е ужасено от нея и което не страни от нея заради небрежността ни в обучението ù. Тя се нуждае от обучение, Ев, – от обучение и приятели. Няма нито едното, нито другото. Ако нещата останат такива, ще се превърне в това, от което се страхуваме.

Настъпи тишина и тогава някой изсумтя от съседното легло на нейното.

– Аз не съм дете – изсъска Едион от мястото си на стола, кръстосал ръце. Той се бе промъкнал там, след като родителите ù бяха излезли. За да поговори с нея, както правеше често, когато тя е ядосана. – Не виждам защо е лошо аз да съм единственият ти приятел.

– Тихо – изсъска тя в отговор. Едион не можеше да се превъплъщава, но смесената кръв му позволяваше да чува невероятно надалече и невероятно точно. По-добре дори от нея.

И макар да бе с пет години по-голям, бе единственият ù приятел. Тя обичаше двора си, да – възрастните, които я глезеха и милваха. Но малкото деца в замъка страняха от нея въпреки настояванията на родителите си. „Като кучета – мислеше си тя понякога. – Надушват, че съм различна.“

– Има нужда от приятели на нейната възраст – продължи баща ù. – Може би трябва да я пратим на училище. Кол и Мериън предлагат да изпратят Елида следващата година...

– Не и на училище. И особено не в така нареченото училище за магии, което е толкова близо до границата. Не знаем какво възнамеряват да правят в Адарлан.

Едион въздъхна и подпря крака в матрака на леглото ù. Смуглото му лице бе насочено към открехнатата врата. Златистата му коса сияеше слабо, но се бе намръщил. Никой от двамата не обичаше да ги разделят. Последният път, когато едно от момчетата се бе подиграло за това, Едион го бе пребил. После чисти конска тор един месец.

– Ев, не се сърди – въздъхна баща ù, – но не улесняваш нито нас, нито нея.

Майка ù притихна, след което тя чу шумолене на дрехи и мърморене: „Зная, зная“. След това родителите ù заговориха толкова тихо, че дори с елфическите си уши нямаше как да ги чуе.

Едион отново изръмжа. Очите му светнаха в тъмното.

– Не разбирам защо е всичко това. Какво като си изгорила няколко книги? Тези библиотекари си го заслужаваха. Когато пораснем, може да изгорим всичко.

Знаеше, че той говори сериозно. Бе готов да изгори библиотеката, града, дори целия свят. Стига тя да го помолеше. Това бе връзката им, белязана от кръв, мирис и още нещо, което не можеше да назове. Същата връзка я свързваше и с родителите ù. В някои отношения бе дори по-силна.

Тя не му отговори. Не защото нямаше отговор, а защото вратата изскърца. Преди Едион да успее да се скрие, спалнята бе осветена от преддверието.

Майка ù скръсти ръце. Баща ù обаче се засмя. Кафявата му коса бе осветена откъм коридора, но лицето му оставаше в сянка.

– Типично – каза той и отстъпи, за да остави Едион да си тръгне. – Не трябва ли да тренираш призори с Куин? Тази сутрин закъсня с пет минути. Два дена поред ще ти спечелят седмица в конюшните. Отново.

Едион за миг скочи на крака и излезе. Останала сама с родителите си, на нея ù идеше да се направи на заспала, но вместо това каза:

– Не искам да ходя на училище.

Баща ù дойде до леглото. Той бе точно такъв воин, какъвто Едион мечтаеше да бъде. Принц воин, така го наричаха хората – който един ден ще стане могъщ крал. Тя понякога мислеше, че баща ù не иска да е крал, особено в дните, в които я водеше до Еленови рога и я пускаше да обикаля Оуквалдския лес в търсене на Господаря на гората. Изглеждаше най-щастлив тъкмо в тези мигове. Винаги бе леко тъжен, когато се връщаше до Оринт.

– Няма да ходиш на училище – каза той и погледна през широкото си рамо към майка ù. Тя още стоеше на прага, а лицето ù бе скрито в сенките. – Надявам се обаче, че разбираш защо библиотекарите се държаха така днес?

Тя разбираше. Съжаляваше, че е изгорила книгите. Бе станало случайно. Знаеше, че баща ù не се съмнява в думите ù. Кимна и отвърна:

– Съжалявам.

– Няма за какво – изръмжа баща ù.

– Искам да съм като другите – каза тя.

Майка ù остана смълчана и неподвижна. Баща ù обаче я хвана за ръката.

– Знам, любов моя. Но дори да нямаше дарби, пак щеше да си наша дъщеря. От рода Галантиус. Тяхна бъдеща кралица.

– Не искам да съм кралица.

Баща ù въздъхна. Бяха водели този разговор и преди. Погали косата ù.

– Знам – повтори той. – Спи сега. Ще говорим за това на сутринта.

Но нямаше. Тя знаеше, че няма. Не можеше да избегне съдбата си, макар понякога да се молеше за това. Легна неподвижно и му позволи да я целуне и да ù прошепне лека нощ.

Майка ù не каза нищо, но когато мъжът ù излезе, Евалин се вгледа в нея. Излезе, когато тя тъкмо се унасяше. Но когато кралицата се извърна, можеше да се закълне, че по бледото ù лице блестят сълзи.

Селена се събуди внезапно, неспособна да помръдне или да помисли. Това бе миризмата – от проклетото тяло вчера. Тя бе причинила съня. Бе агония да види лицата на родителите си и Едион.

Премигна и се съсредоточи върху дишането си, докато не излезе от красивата подобна на кутия за бижута стая, докато довятата от северния вятър миризма на бор и сняг не изчезна и Селена не видя утринната мъгла да се плъзга през балдахина от листа над нея. Студеният влажен мъх се бе просмукал през дрехите ù, мирисът на близкото море се долавяше във въздуха. Повдигна ръка, за да разгледа дългия белег на дланта си.

– Искаш ли закуска? – попита Роуан, приведен над незапалените дървета. За пръв път го виждаше да ги събира. Тя кимна и потърка очи. – Тогава запали огъня – каза той.

– Не говориш сериозно.

Той не си направи труда да отговори. С пъшкане тя излезе от спалния си чувал и седна с кръстосани крака пред огнището. Протегна ръка към дървата.

– Излишно е да сочиш. Умът е достатъчен, за да контролира пламъците.

– Може би ми харесва да съм по-драматична.

Той ù хвърли поглед, който тя си преведе като: „Запали огъня. Веднага“. Потърка отново очи и се съсредоточи върху трупите.

– Полека – каза Роуан. Тя се запита дали долавя одобрение в гласа му, когато дървото запуши. – С нож, не забравяй. Ти контролираш нещата.

Нож, отрязващ малка частица от магията. Можеше да овладее това. Някакъв си огън.

Богове, отново ù бе тежко. Този глупав сън – спомен или там каквото беше. Денят щеше да е лош.

Ямата в нея се отприщи, а магията изригна, преди тя да успее да извика предупреждение.

Изпепели цялата околност.

Когато димът се разсея, а пламъците угаснаха заради вятъра на Роуан, той просто въздъхна.

– Поне не се паникьоса и не се превърна отново в човек.

Тя предположи, че това трябва да е комплимент. Изпита магията като облекчение – отприщен удар. Напрежението под кожата ù бе намаляло.

Затова просто кимна. Изглежда, превъплъщението щеше да е най-дребният ù проблем.

29

„Това бе просто една целувка“ – казваше си Сорша ден след ден. Бърза, безобидна целувка, от която светът ù се бе преобърнал с главата надолу. Желязото в петмеза бе проработило, макар че дразнеше Дориан до степен, че той започна да си играе с дозировката и да търси начин да го прикрива. Ако го хванеха да диша прашец по всяко време на деня, щеше да предизвика много неудобни въпроси.

Затова стана всекидневен контрацептивен тоник. Никой нямаше да разпитва за това, не и предвид репутацията му. Сорша продължаваше да се самоуспокоява, че целувката бе само за благодарност, когато стигна вратата на покоите на Дориан в кулата. Дневната му доза бе в ръката ù.

Почука, а принцът я извика вътре. Кучето на асасина се бе разположило на кревата, а самият принц се изтягаше на изтъркания си диван. Изправи се и се усмихна така, както само той можеше.

– Мисля, че намерих по-добра комбинация. Ментата може да се преглътне по-лесно от градинския чай – каза тя и вдигна чашата с червената напитка. Той я приближи, но в походката му се забелязваше нещо, което я накара да настръхне.

Особено когато остави чашата настрана и започна да я зяпа жадно.

– Какво? – прошепна тя и направи крачка назад.

Той стисна ръката ù, не достатъчно силно, че да я нарани, но колкото да спре отстъплението ù.

– Разбираш рисковете и въпреки това ми помагаш – каза той. – Защо?

– Така е редно.

– Законите на баща ми твърдят друго.

– Не знам какво искаш да кажа – пламна лицето ù.

Ръцете му бяха хладни, когато я погали по бузата. Мазолите му я одраскаха нежно.

– Просто исках да ти благодаря – промърмори той и се приведе напред – за това, че не бягаш, щом ме видиш.

– Аз... – Вътрешно тя изгаряше. Отдръпна се назад, достатъчно, че той да я пусне. Амити, макар и свирепа, бе права. Тук имаше много красиви жени. От това не можеше да излезе нищо повече от флирт. Той бе престолонаследникът, а тя бе никоя. Посочи бокала.

– Ако не е проблем, Ваше Височество – тя се запъна на титлата, – кажете как Ви е подействало.

Не посмя да се сбогува или да направи каквото и да е, което да я задържи в стаята. А той не се опита да я спре, когато излезе и затвори вратата след себе си.

Опря се на каменната стена на тясната площадка пред вратата и постави ръка на разтуптяното си сърце. Това бе разумното решение. Бе оцеляла толкова дълго, защото бе останала тиха и незабелязана.

Но сега не искаше да е такава. Не и с него. Не и завинаги.

Заради него искаше да се смее, да пее, да разлюлее света.

Вратата се отвори и тя го видя застанал на прага, сериозен и предпазлив.

Може би нямаха бъдеще за нещо повече, но само да го види застанал пред нея я караше да иска да бъде глупава, дива и себична.

Утре нещата можеха да идат по дяволите. Но трябваше да знае какво е да принадлежи на някого, да бъде искана и желана.

Той не помръдна, не направи нищо. Само я зяпаше, по същия начин, по който и тя него.

Тя го хвана за реверите на туниката, притисна лице в неговото и го целуна страстно.

Последните дни Каол едвам успяваше да се концентрира заради срещата, която му предстоеше. Бе му отнело повече време от очакваното, преди Рен и Муртауг да се съгласят да го видят – първата им среща след нощта при бордеите. Каол трябваше да изчака следващата си свободна нощ, а Едион – да намери сигурно място за срещата. Трябваше и да се съгласуват с двамата благородници от Терасен. Той и генералът напуснаха замъка поотделно и Каол се намрази, задето излъга хората си къде отива, а също и задето те му пожелаха да се позабавлява, вярвайки му. На човека, който се срещаше със смъртните им врагове.

Каол потисна тези мисли, когато приближи мрачната уличка на няколко сгради от порутения пансион, където бе срещата им. Под тежкото си наметало носеше повече оръжия от обичайното. Поемаше всеки дъх на пресекулки. Някой подсвирна два пъти, а той повтори. Едион се появи в ниската мъгла, стелеща се от Ейвъри. Лицето му бе скрито от качулката на собственото му наметало.

Не носеше меча на Оринт. Вместо това по генерала имаше колекция от ножове и кинжали. Това бе човек, способен да влезе и в ада ухилен.

– Къде са останалите? – попита тихо Каол. Тази нощ бедняшкият квартал бе притихнал. Дори повече, отколкото бе по вкуса му. Малцина щяха да го приближат, облечен така, но пътят през тъмните криволичещи улици го обезсърчаваше. Тук цареше униние, бедност и отчаяние. Те правеха хората опасни, способни да рискуват всичко, за да оцелеят още един ден.

Едион се облегна на една от разпадащите се тухлени стени зад тях.

– Не се нервирай. Скоро ще са тук.

– Чаках дълго за тази информация.

– За къде бързаш? – измърка Едион и огледа уличката.

– След две седмици напускам Рифтхолд, за да се върна в Аниел.

Едион не завъртя очи към него, но Каол чувстваше как го наблюдава изпод тъмната си качулка.

– Зарежи това, кажи, че си зает.

– Дал съм дума – отвърна Каол. – Вече се пазарих за време, но трябваше... да сторя нещо за принца, преди да напусна.

Генералът се обърна право към него.

– Чух, че не си в добри отношения с баща си. Какво се промени?

Щеше да е по-лесно да излъже, ала Каол отвърна:

– Баща ми е могъщ човек. Мнозина от влиятелните съветници на краля го слушат, когато говори.

– Борили сме се в не един и два съвета – изсмя се тихо Едион.

Каол бе готов да плати, за да види това, но не се усмихна, когато отвърна:

– Това бе единственият начин, по който можех да я изпратя във Вендлин.

Обясни набързо сделката, която е направил. Когато завърши, Едион въздъхна тежко.

– Мътните да го вземат – рече, а след това поклати глава. – Не знаех, че такава чест все още съществува в Адарлан.

Предполагаше, че това е комплимент – и то немалък, предвид факта, че идваше от Едион.

– А твоят баща? – попита Каол, колкото да отклони разговора от болезнената тема. – Знам, че майка ти е нейна роднина. А баща ти?

– Мама така и не ми разкри кой е, дори на смъртния си одър – отвърна грубо Едион. – Не знам от срам или понеже не помни, или за да ме защити по някакъв начин. Когато ме отведоха тук, вече не се интересувах. Но предпочитам да нямам баща, отколкото да имам твоя.

Каол се изсмя. Щеше да запита и друго, ако по камъка в другия край на улицата не бяха изскърцали ботуши, последвани от хриптене.

В същия миг Едион извади два бойни ножа, а Каол изтегли собствения си меч – обикновено и с нищо неотличаващо се острие, което бе взел от казармите. Пред погледа им се появи мъж.

Бе сложил ръка на корема си, а с другата се подпираше на тухлената стена на една изоставена сграда. Едион прибра ножовете си и в същия миг се затича към него. Каол стори същото чак когато чу генерала да казва:

– Рен?

Кръвта по туниката на Рен лъщеше ярко на лунната светлина.

– Къде е Муртауг? – попита Едион и прегърна Рен през раменете.

– В безопасност – изпъшка Рен, пребледнял като смъртник. Каол огледа и двата края на улицата. – Проследиха ни. Опитахме се да се отскубнем от тях. – Повече чу, отколкото видя как Рен прави гримаса. – Притиснаха ме.

– Колко? – попита тихо Едион. Каол почти усети яростта, тлееща в гласа на генерала.

– Осем – отвърна Рен и изсъска от болка. – Убих двама, след това избягах. Но те са по петите ми.

Това означаваше шестима. Ако не бяха ранени, вероятно бяха недалеч.

Каол огледа камъните зад Рен. Раната в корема му едва ли бе дълбока, щом бе попречил на кръвта да остави следа. Но вероятно бе мъчителна и може би фатална, ако бе на неправилното място.

Едион настръхна, явно чул нещо, което Каол не долавяше. Тихо и внимателно предаде отпуснатия Рен в ръцете му.

– Наблизо има три варела – каза генералът с ледено спокойствие, докато поглеждаше към входа на уличката. – Скрийте се зад тях и си мълчете.

Това бе всичко, от което Каол имаше нужда. Той пое тежестта на Рен, измъкна го до големите варели и го постави на земята. Младежът сподави стона си от болката и остана неподвижен. Между два от варелите имаше цепнатина, през която Каол можеше да види уличката и шестимата мъже, които вървяха рамо до рамо. Не различаваше много повече от тъмни туники и наметала.

Мъжете спряха, когато видяха Едион, застанал пред тях и все още спуснал качулката си. Генералът изтегли бойните си ножове и измърка:

– Никой от вас няма да си тръгне от тук жив.

Така и стана.

Каол се изуми от уменията на Едион. Скоростта, ловкостта, абсолютната увереност, които напомняха брутален и безмилостен танц. Свърши се още преди да е започнало. Шестимата нападатели изглеждаха нелоши бойци, но срещу човек с елфическа кръв уменията им бяха безполезни.

Нищо чудно, че Едион се бе издигнал в армията толкова бързо. Каол не бе виждал никой мъж да се бие така. Само Селена бе способна да му съперничи. Не можеше да прецени кой от двамата би спечелил в битка помежду им, но заедно... Сърцето на Каол изстина. Шестима души, убити за секунди. Шестима.

Едион не се усмихваше, когато се върна при него и хвърли парче плат на земята пред тях. Дори Рен, който пъшкаше през зъби, погледна към него.

Платът бе черен и тежък. С тъмни нишки бе изрисуван уивърн – знакът на краля.

– Не познавам тези хора – каза Каол повече на себе си, отколкото за да доказва невинност. – Не съм виждал тази униформа.

– По звука съдя – отвърна Едион, а гневът все още отекваше в гласа му, когато сведе глава към шумове, които Каол не долавяше с човешките си уши, – че идват още. Претърсват бордеите за Рен. Трябва да се скрием някъде.

Рен остана в съзнание колкото да промълви:

– Знам къде...

30

Каол сдържаше дъха си през целия път, докато двамата с Едион крепяха ранения Рен помежду си. И тримата залитаха и се препъваха и за целия останал свят изглеждаха като пияници, излезли да се позабавляват в бордеите за през нощта. Улиците бяха препълнени въпреки часа, а една от жените, покрай които минаха, хвана туниката на Едион и започна откровено да се предлага. Генералът обаче внимателно свали ръката ù и ù каза:

– Не плащам за това, което мога да получа без пари.

Това се стори лъжа на Каол, тъй като не бе чул и видял Едион да е споделял ложето си с някого. Но може би фактът, че Елин е жива, променяше приоритетите му.

Стигнаха споменатата от полуприпадналия Рен опиумна бърлога точно когато крясъците на войниците, проверяващи пансионите, кръчмите и странноприемниците, отекнаха по улицата. Каол не изчака да види кои са и мина през дървената врата. Вонята на некъпани тела, нечистотии и сладникав дим го блъсна в носа. Дори Едион се закашля и погледна неодобрително към почти припадналия в ръцете им Рен.

Но застаряващата съдържателка, която пристъпи напред да ги поздрави с развяна от някакъв странен вятър рокля, ги отведе по дървения коридор. Краката им потънаха в износените, но шарени килими. Жената започна да им предлага различни цени за специалитетите на заведението, но Каол я погледна в хитрите зелени очи и разбра, че тя познава Рен – вероятно бе построила своя собствена империя тук, в Рифтхолд.

Отведе ги в прикритата със завеса ниша, осеяна с износени копринени възглавници, които воняха на пот и сладникав дим, след което повдигна вежди към Каол, който ù отброи три златни монети. Рен изпъшка, легнал на завивките между Едион и Каол, но преди капитанът да успее да продума и дума, съдържателката се върна с вързоп в ръце.

– Приближават – каза тя. Акцентът ù бе странен, но привлекателен. – Побързайте!

Бе донесла туника. Едион набързо превърза Рен, чието лице бе бледо като на мъртвец. Устните му бяха посинели. Генералът изпсува, когато видя раната, прорязала стомаха му.

– Малко по-дълбоко да го бяха посекли и щеше да си влачи червата – обясни Едион. Взе чист плат от съдържателката и го уви около мускулестия стомах на благородника. Тялото на Рен бе осеяно с белези. Този дори нямаше да е най-лошият, стига да оцелееше.

Съдържателката коленичи пред Каол и отвори кутията в ръцете си. Три дървени лули се появиха на ниската маса пред тях.

– Трябва да изиграете ролята си – издиша тя и погледна през рамо към тъмната черна завеса. Несъмнено пресмяташе колко време им остава.

Каол дори не опита да възрази, когато тя използва руж, за да зачерви кожата около очите му, и избели лицето му с паста и пудра. След това разкопча три копчета от туниката му и му разроши косата.

– Лежи отпуснат и неподвижен, с лулата в ръка. Ако си изнервен, може да попушиш.

След тези думи тя насочи вниманието си към Едион, който бе приключил с преобличането на Рен. За броени мигове тримата се облегнаха на смрадливите възглавници, а съдържателката излезе с кървавата туника на Рен.

Дишането на благородника бе учестено и измъчено. Каол сподави треперенето в собствените си ръце, когато входната врата се отвори. Меките стъпки на съдържателката подсказаха, че тя е избързала да посрещне стражите. Каол се помъчи да чуе какво говорят, но Едион нямаше такива проблеми и разбираше всичко.

– Петима сте, така ли? – изчурулика шумно съдържателката, така че да я чуят.

– Търсим беглец – изръмжа някой в отговор. – Разкарай се от пътя ни.

– Не искате ли да починете? Имаме стаи за цели групи, вие сте такива силни мъже... – Всяка дума бе произнесена с чувствено мъркане. – Но за мечове и ножове вземам допълнително. Опасни са, когато опиатът ви хване.

– Достатъчно, жено! – излая мъжът. Чу се късане на плат. Всяка ниша бе изследвана. Сърцето на Каол бясно затупка, но той остана отпуснат, макар ръката да го сърбеше да хване меча.

– Тогава ще ви оставя да си работите.

Между тях Рен изглеждаше толкова замаян, все едно наистина се бе напушил здраво. Каол се надяваше само собствената му роля да е убедителна. Завесата зейна.

– Вино ли носите? – каза провлечено Едион и се втренчи в мъжете. Лицето му бе отпуснато, а устните – разтеглени в неопределена усмивка. Бе почти невъзможно да го разпознаеш. – Чакаме вече двайсет минути!

Каол се усмихна немощно на шестимата, които оглеждаха стаите. Всички имаха тъмни и непознати униформи. Кои, по дяволите, бяха? Защо търсеха Рен?

– Вино – сопна се Едион като изнервен търговски син. – Веднага!

Мъжете ги напсуваха и продължиха по пътя си. След пет минути си тръгнаха.

Явно опиумната бърлога бе мястото, на което трябваше да се срещнат, понеже Муртауг се появи час по-късно. Съдържателката ги отведе до личния си кабинет и там бяха принудени да завържат Рен към захабения диван, за да може тя – с изненадваща сръчност при това – да дезинфекцира, зашие и превърже лошата рана. Каза, че ще оцелее, но загубата на кръв и раната ще го оставят немощен за известно време. Муртауг обикаляше наоколо през цялото време, докато Рен не потъна в дълбок сън, благодарение на някаква отвара, която жената го накара да изпие.

Каол и Едион седяха на малка маса, сбутана между щайгите с опиум около стените. Не искаше да знае какво има в отварата, която Рен бе приел.

Едион гледаше с наклонена глава към заключената врата, сякаш слушаше какво говорят в кръчмата, след което попита Муртауг:

– Защо ви преследваха? Познавате ли тези хора?

Старецът продължи да крачи напред-назад.

– Не зная. Те обаче очакваха Рен и мен. Рен има мрежа от информатори, пръснати из града. Всеки от тях може да ни е предал.

Вниманието на Едион остана приковано във вратата. Ръката му бе отпусната до един от ножовете.

– Носеха униформи със знака на краля, но дори капитанът не ги разпозна. Трябва да се снишите за известно време.

Настъпи тежко мълчание. Каол тихо попита:

– Къде може да го отведем?

Муртауг спря да крачи. Очите му бяха пълни със скръб.

– Няма къде. Нямаме дом.

– И къде, по дяволите, седите през цялото това време? – погледна го гневно Едион.

– Тук и там из изоставените сгради. Когато намерим работа, живеем в пансионите, но напоследък...

Нямаха достъп до приютите на Алсбрук, осъзна Каол. Не и като се криеха толкова години. Но да живееш без дом...

На лицето на Едион се изписа маска на незаинтересованост.

– Значи нямате място в Рифтхолд, където да се погрижат за него.

Това не бе въпрос, но Муртауг въпреки това кимна. Едион огледа Рен, проснат на тъмния диван до далечната стена. Преглътна веднъж, след което каза:

– Разкажи на капитана за твоята теория относно магията.

В дългите часове, които изминаха, докато Рен си възвърне достатъчно силите, че да го преместят, Муртауг му обясни всичко, което знае. Цялата история, макар на места старецът да шепнеше. Всички ужаси, от които бяха избягали. Всички белези, които Рен си бе спечелил. Каол осъзна защо младежът бе толкова мълчалив досега. Това, че е потаен, го бе спасило.

От всичко, което Муртауг и Рен заедно бяха научили, вълните, минали през континента в деня, в който магията бе изчезнала, бяха образували триъгълник. Първата му стена преминаваше от Рифтхолд право към Ледената пустош. Втората слизаше от нея към Пустинния полуостров. Третата се връщаше оттам до Рифтхолд. Според тях бяха причинени от заклинание.

Застанал до извадената от него карта, генерал Едион прокара ръце по линиите отново и отново, все едно изготвяше бойна стратегия.

– Заклинание, насочено от специфични точки, като сигнален огън.

– Има ли начин да се развали? – потропа с пръсти по масата Каол.

– Работата ни бе прекъсната от проблема с Арчър – въздъхна Муртауг. – Източниците ни изчезнаха от града, уплашени за живота си. Но трябва да има начин.

– Откъде да започнем търсенето? – попита Едион. – Няма начин кралят да е оставил улики.

– Трябват ни свидетели, които да потвърдят подозренията ни – кимна Муртауг, – но местата, откъдето мислим, че произлиза магията, са пазени от воините на краля. Чакаме възможност да се вмъкнем.

– Нищо чудно, че повтаряш на Рен да бъде учтив с мен – ухили се Едион.

Сякаш в отговор Рен простена. Опитваше да се събуди. Дали младият благородник се бе чувствал в безопасност поне веднъж през последните десет години? Това обясняваше гнева му – безразсъдния гняв, разпалил младите разбити сърца от Терасен. Включително и това на Селена.

– В склада при бордеите има апартамент – каза Каол, – сигурен е. В него има всичко, от което се нуждаете. Заповядайте в него. Може да останете колкото ви е необходимо.

Почувства как Едион се е втренчил в него. Ала Муртауг се намръщи.

– Много щедро, но не мога да приема предложението да остана в дома ти.

– Не е мой – отвърна Каол. – Повярвай, собственикът няма да се сърди.

31

– Изяж го – каза Манон, докато държеше суровия овнешки крак пред Абраксос. Денят бе светъл, но вятърът, идещ от заснежените върхове на Зъбите, все още носеше смразяващ студ. Бяха излезли извън планината за кратка разходка, която да му позволи да раздвижи краката си. Използваха задния вход, който излизаше на тесен път сред възвишенията. Водеше го за гигантска верига – все едно можеше да го дръпне с него – по стръмен наклон, който ги изведе до ливада на върха на едно плато. – Изяж го – разтърси тя замръзналото месо пред Абраксос, който бе легнал по корем на ливадата и душеше първите цветя и треви, подали се през топящия се сняг.

– Това е наградата ти – каза тя през зъби. – Заслужи си я.

Абраксос подуши няколко лилави цветя, израсли едно до друго, след което премигна към нея. Все едно искаше да каже, че не му се яде месо.

– Полезно е за теб – заяви тя, но той продължи да души виолетките или там каквото бяха. Ако едно растение не бе отрова или противоотрова, която да ù помогне да остане жива, тя не си правеше труда да научи името му. Особено ако ставаше дума за диви цветя.

Тя подхвърли крака пред огромната му уста и прибра ръце в гънките на червеното си наметало. Той го подуши, а новите му железни зъби блеснаха на ярката светлина. След това протегна огромното си, завършващо с нокът крило и... го избута.

– Не ти е прясно или? – потърка очи Манон.

Той почна да души някакви бели и жълти цветя.

Това беше истински кошмар.

– Не може да ядеш цветя.

Тъмните очи отново се спряха на нея и премигнаха. „Напротив“ – казваха те.

Тя разпери ръце:

– Дори не беше подушвал цвете до вчера! Какво не ти харесва в месото?

Трябваше да изяде тонове месо, за да натрупа мускулите, които му липсваха.

Когато продължи внимателно да души цветята – безполезен, нахален червей, – тя отиде при овнешкото.

– Ако няма да го ядеш – изръмжа и го вдигна с две ръце към устата си, за да забие железни зъби в месото, – аз ще го направя.

Абраксос я погледна любопитно с тъмните си очи, а тя заръфа леденото сурово месо.

А после започна да плюе.

– Какво в името на Майчината сянка...

Подуши месото. Не бе развалено, но както и мъжете долу, имаше странен вкус. Овцете бяха отгледани в планината. Може би имаше нещо във водата. Щом се върнеше, щеше да нареди на Тринадесетте да не пипат мъжете. Не и докато не разбереше какво, по дяволите, ги кара да са такива на вкус и мирис.

Абраксос обаче трябваше да яде нещо, за да стане силен. За да може тя да стане Водачка на Крилото. За да види погледа на Искра, докато я разкъсва във военните игри. Ако това бе единственият начин да накара червея да се храни...

– Хубаво – каза и захвърли овнешкия крак. – Прясно месо ли ти се яде? – Огледа планините, които се извисяваха около тях, и се взря в сивите камъни. – Значи трябва да идем на лов.

– Вониш на мърша и говна.

Баба ù не се обърна от бюрото си, но Манон дори не трепна при обидата. Наистина си бе покрита и с двете.

Това бе благодарение на Абраксос, любителя на цветята, който бе наблюдавал спокойно как тя изкачва близките скали и му сваля врякаща коза. „Сваля“, разбира се, бе твърде елегантен израз за това, което всъщност бе станало. Едва не замръзна до смърт, докато изчакваше няколко кози да минат по коварния път, а после, когато най-сетне нападна една, не само се оваля във фъшкиите ù по време на борбата с нея, но и бе залята с прясна порция, точно преди животното да се отскубне от хватката ù и да пукне главата си в скалите под тях. Едва не я отнесе със себе си, но Манон успя да се хване за един корен. Когато се върна с умрялата коза и с  кръв, замръзнала по ръцете и туниката, го завари да лежи по корем и да души дивите цветя.

Той изяде козата на две хапки, а после продължи да се радва на цветята. Поне бе ял нещо. Да го върне обаче в Северен зъб се оказа истинско изпитание. Не я бе наранил, не бе избягал, но се бе дърпал здравата от веригата – тресеше глава отново и отново, колкото повече приближаваха черната врата на пещерите, откъдето се чуваха звуци от хора и уивърни. Все пак бе влязъл, макар да изръмжа и да понечи да захапе укротителите, дошли да го приберат. По някаква причина Манон не можеше да спре да мисли за нежеланието му и нямата молба в очите му. Не го съжаляваше, тъй като в сърцето ù нямаше жал към никого, но просто не можеше да спре да мисли за това.

– Призовала си ме – вдигна глава Манон. – Не исках да те карам да чакаш.

– Но го правиш, Манон. – Вещицата се обърна, а в очите ù имаше закана за смърт и безкрайна болка. – Седмици минаха, а ти още не си полетяла с Тринадесетте. Жълтоногите те посрещат като домакини след три дни. Три дни, Манон! А ти се лигавиш с гущера си.

Манон не показа никакво чувство. Извиненията... или по-лошо, оправданията само щяха да утежнят положението ù.

– Дай ми заповеди и ще ги изпълня.

– Искам да полетиш утре вечер. Не си прави труда да се връщаш, ако не успееш.

– Мразя те – изпъшка Манон през железните си зъби, когато двамата с Абраксос приключиха изтощителното пътуване до планинския връх. Бе им отнело половин ден да стигнат до там. Ако планът ù не сработеше, щяха да се върнат в Омега чак вечерта. Където щеше да стегне багажа си.

Абраксос се бе свил като котка на тясната скала на върха на планината.

– Ленив инатлив червей!

Той дори не премигна. „Пробвай от източната страна“ – бе я посъветвал надзирателят призори, докато ù помагаше да го оседлае и изведе през задния вход на Северен зъб. Бяха използвали този връх да тренират малките уивърни и онези, които не обичат да летят.

Източната страна, видя Манон, когато надникна над ръба на скалата, която бе изкачила, бе плавен наклон, следван от осемметрова пропаст. Абраксос можеше да се затича до ръба, да опита да полети и ако паднеше...

Е, бяха само осем метра и огладена от ветровете скала, на която да се плъзне. Малка беше вероятността да загине.

За разлика от западната страна. Манон се намръщи на Абраксос, който облизваше новите си железни нокти, и пресече платото. Пряко себе си направи гримаса от свирепия вятър, който я забрули.

На запад имаше почти бездънна яма, стигаща до назъбени скали. Цял взвод щеше да изтърква останките ù от там.

Значи източната страна.

– Да вървим. – Абраксос повдигна масивната си глава, сякаш за да каже: „Но ние сега стигнахме“. – Манон посочи източния ръб. – Ще летим. Сега.

Той изсумтя и се обърна с гръб към нея. Седлото му заблестя.

– Не мисля така – избухна тя и го заобиколи, за да го погледне в лицето. След това посочи към ръба. – Ще летим, дребен страхливецо!

Той наведе глава към стомаха си и се уви с опашката. Правеше се, че не я чува.

Знаеше, че това може да ù коства живота, но го хвана за ноздрите с достатъчна сила, че да го накара да я погледне.

– Крилете ти са здрави. Поне така казаха хората. Значи можеш да летиш. Щом можеш, ще летиш. Понеже аз казвам така. Нося ти отвратителните кози, унижиш ли ме, ще използвам кожата ти за ново палто! – Тя разклати разкъсаното си и лекьосано червено наметало. – Това е съсипано заради глупавите ти кози!

Той дръпна глава и тя го пусна, понеже не искаше да литне във въздуха. Той се наведе и притвори очи.

Това бе някакво наказание. Не знаеше за какво. Може би за собствената ù глупост, която я бе накарала да избере примамка за ездитно животно.

Тя изсъска на себе си и огледа седлото. Дори с тичане нямаше да го изкатери. Трябваше обаче да стигне до това седло и да полети, иначе... баба ù щеше да разбие Тринадесетте.

Абраксос продължи да лежи на слънце, суетен и самодоволен като котка.

– Сърце на воин, няма що.

Тя погледна източния ръб, седлото, висящите юзди. Когато за пръв път ги вкара в устата му, бе ритал много, но сега бе свикнал. Дотолкова, че се опита да откъсне главата само на един от звероукротителите днес.

Слънцето все още грееше високо, но скоро щеше да започне да се спуска и с нея щеше да е свършено.

Нямаше да го позволи!

– Изпроси си го – бе единственото предупреждение, което му даде тя, преди да се затича и да скочи. Приземи се на ханша му, след което запълзя нагоре, толкова бързо, че той едвам повдигна глава, когато тя се спусна по люспестия му гръб и се озова на седлото.

Той скочи напрегнато нагоре, а тя изрита стремената и стисна юздите.

– Политаме. Сега.

След това го пришпори.

Шпорите може би го нараниха или изненадаха, тъй като Абраксос скокна и изрева. Тя се задържа за юздите с всички сили.

– Достатъчно – излая и дръпна с една ръка към източната страна. – Достатъчно, Абраксос!

Той продължи да се гърчи. Тя стисна с бедра колкото се може по-силно, за да остане на седлото. Навеждаше се с всяко движение. След като не успя да я свали от гърба си със скокове, той разпери криле, все едно можеше да я издуха от гърба си.

– Да не си посмял! – изръмжа тя, но той продължи да се мята и да реве. – Стига! – Зъбите ù изщракаха толкова силно, че тя ги прибра, за да не се разкъса сама.

Абраксос обаче продължи да скача като обезумял. Не към източната страна.

А към западната.

– Абраксос, спри!

Щеше да отиде право там. И двамата щяха да се размажат на скалите.

Той обаче бе толкова уплашен и гневен, че чу гласа ù не по-ясно от полета на листо по вятъра. Западната пропаст се извиси от дясната ù страна. После от лявата. За миг се скри от ципестите петнисти криле, докато те плющяха ли, плющяха. Камъните заскърцаха под огромните нокти на Абраксос и почнаха да падат към пропастта, когато той приближи ръба.

– Абраксос...

А после кракът му се хлъзна от скалата. Светът на Манон се преобърна, а той изгуби равновесие.

Двамата пропаднаха в откритото пространство.

32

Манон дори нямаше време да осмисли приближаващата смърт. Бе прекалено заета да се държи за седлото. Светът се въртеше около нея, вятърът виеше – а може би това бе Абраксос. Двамата приближаваха скалната повърхност под тях.

Мускулите ù се стегнаха и потръпнаха. Вещицата обаче остана с ръце, оплетени в юздите. Само това я спасяваше от смъртта, макар тя така и така да приближаваше с всяко извъртане на осакатеното тяло на Абраксос.

Дърветата идваха, видя и назъбените скали между тях. Каменната повърхност приближаваше все по-бързо и по-бързо.

Може би тялото му щеше да поеме удара и тя щеше да оцелее.

Може би скалите щяха да премажат и двамата.

Може би самият той щеше да се завърти и да я смачка.

Надяваше се да стане бързо, за да не мисли как умира, да не знае коя част от нея е загинала първа. Продължиха надолу. Между зъбатите скали течеше малка рекичка. Вятърът плющеше под тях. Повеят му издигна Абраксос леко нагоре, но двамата продължаваха да се въртят и да падат надолу.

– Разпери криле! – опита се тя да надвика вятъра и биенето на собственото си сърце. Те си останаха прибрани. – Разпери ги и литни! – кресна тя, започнала да различава теченията в рекичката. Разбра, че мрази предстоящата прегръдка с Мрака, че не може да спре с нищо размазването и гибелта от...

Можеше да различи боровите иглички по дърветата.

– Разпери ги! – Последен, отчаян вопъл срещу Мрака.

Боен вик, на който Абраксос отвърна с писък, докато разперваше криле. Хвана течението и се издигна над земята.

Стомахът на Манон слезе от гърлото към задника, но двамата летяха нагоре, а крилете му правеха мах след мах. Това бе най-красивият звук, който бе чувала в дългия си и злочест живот.  А уивърнът летеше все по-нависоко и по-нависоко, прибрал крака под себе си. Манон се сви на седлото и се притисна до топлата му кожа, когато той я издигна до съседната планина. Върховете го посрещнаха като протегнати ръце, но той мина между тях, като удряше силно с крилете си. Манон се издигаше и се спускаше с него. Не си пое и глътка въздух, а когато минаха над най-високия скален връх, от радост, от гняв или просто така, грабна шепи сняг и лед и ги пръсна зад себе си. Слънцето ги освети като падащи звезди.

Слънцето бе ослепително в откритото небе, а около тях нямаше нищо друго, освен облаци, масивни като планините отдолу, замъци и храмове в бяло, лилаво и синьо.

А викът, който Абраксос нададе, докато навлизаха в облаците и когато хвана едно бързо течение и мина по него...

Манон не знаеше какво е било за уивърна да живее винаги под земята, окован, пребиван и осакатен – досега. Докато не чу този вик на чиста, неопетнена радост.

Докато не го повтори, отметнала глава към облаците около тях. Минаха над облачното море, а Абраксос прокара нокти по него, преди да се наклони по вятъра към една колона облаци. По-високо и по-високо, докато не стигнаха върха ù и той не разпери криле в леденото небе и разредения въздух. За миг светът застина.

А Манон, понеже никой не гледаше и понеже не я интересуваше, разпери ръце и се наслади на падането. Вятърът се превърна в песен, която отекна както в ушите, така и в съсухреното ù сърце.

Сивите небеса се обагриха със светлина, когато слънцето се скри зад хоризонта. Увита в червеното си наметало, Манон седеше на гърба на Абраксос. Погледът ù бе леко замъглен от вътрешния клепач, който бе свалила. Въпреки това огледа Тринадесетте, яхнали уивърните си в началото на каньона.

Бяха наредени в две редици от по шест звяра. Астерин и светлосиният ù уивърн бяха точно зад Манон и водеха първата колона. Сорел бе заела центъра във втората. Бяха будни и готови за бой. А също и леко объркани. Контузените криле на Абраксос още не бяха готови за Прохода. Все още. Бе срещнала вещиците на задната врата, където бяха извели уивърните си на три километра от първото летене през каньона. Бяха ги извели като истински взвод, подредени по ранг и в тишина.

Началото на каньона бе достатъчно широко за Абраксос, за да полети с лекота. Излитането бе проблем заради наранените мускули и слабите места по крилете му – места, на които бе пребиван прекалено често. Може би никога нямаше да придобие пълната си сила.

Тя обаче не обясни това на Тринадесетте, понеже не беше тяхна работа и не ги засягаше.

– Всяка сутрин от днес до военните игри – обяви Манон, загледана в лабиринта от проходи и клисури, които представляваше обветреният каньон, – ще се срещаме тук и до закуска ще тренираме. След това през следобедите ще тренираме с останалите сборища. Не казвайте никому.

Щеше да се налага да си тръгва по-рано, за да полети с Абраксос предварително, докато другите преминаваха през Прохода.

– Искам да сме близо една до друга. Не ме интересува, че мъжете твърдят, че зверовете трябва да са раздалечени. Нека уивърните си определят кой е най-силен, но трябва да летят заедно, залепени като брънки на ризница. Няма да има цепнатини, няма да има място за териториално надмощие и други простотии. Ще летим през каньона заедно или никак.

Погледна всяка от вещиците и техните зверове в очите. За нейна изненада Абраксос стори същото. Това, което не му достигаше като ръст, той наваксваше с воля, скорост и маневреност. Усещаше въздушните течения дори преди самата Манон.

– Когато сме готови, ако сме все още живи, ще се видим от другия край и ще го направим отново. Докато не стане перфектно. Зверовете ви ще се научат да си вярват един на друг и да следват заповеди.

Вятърът я целуна по бузите.

– Не изоставайте! – нареди тя. И Абраксос полетя в каньона.

33

През следващата седмица не намериха повече трупове и нито следа от създанието, изсмукало онези хора, макар Селена често да мислеше за подробностите, докато Роуан я караше да пали свещи в руините на храма, посветен на Слънчевата богиня. След като вече можеше да се превъплъщава по свое желание, това бе новата ù задача – да пали свещи, без да унищожава всичко наоколо. Всеки път се проваляше. Ту опърляше наметалото си, ту напукваше руините, ту изпепеляваше дърветата. Магията винаги вземаше връх над нея. Роуан обаче имаше неизчерпаем запас от свещи, затова тя прекара дни, втренчена в тях, докато не стана разногледа. Можеше да се поти с часове в опит да овладее гнева си, но от всички тези глупости се получаваше само тънка струйка дим. Единственото нещо, което произлезе от упражненията, бе неутолимият ù апетит. Селена ядеше каквото и когато намери, благодарение на магията, която изчерпваше толкова много от силите ù.

Дъждът се върна, а с него и тълпата, заслушана в приказките на Емрис. Селена винаги също слушаше, докато миеше чиниите след вечеря. Приказки за деви воини, омагьосани зверове и лукави магьосници. Всичките легенди на Вендлин. Роуан продължаваше да се появява в ястребово тяло. Имаше нощи, в които тя сядаше край задната врата, а Роуан кацаше по-близо.

Сега Селена стоеше над мивката. Гърбът я болеше, а гладът стържеше в стомаха ù, докато изтъркваше последния меден котел, а Емрис завършваше приказката за умния вълк и вълшебната жар-птица. Последва пауза, а после дойдоха познатите молби за същите стари приказки. Селена не обърна внимание на главите, които се обърнаха към нея, когато се обади от мивката:

– Знаеш ли приказки за кралица Майев?

Настъпи мъртвешка тишина. Очите на Емрис се ококориха, но той се усмихна леко и рече:

– Разбира се. Коя би искала да чуеш?

– Най-старите, които знаеш. Всички.

Може би бе време да научи колкото се може повече за леля си – преди следващата им среща. Емрис знаеше приказки, които не бяха достигнали бреговете на родните ù земи. Щом разказите за кожоходите се оказаха верни, щом безсмъртните елени бяха истински... можеше и да научи нещо полезно.

Неколцина се спогледаха нервно, ала накрая Емрис рече:

– Тогава ще започна от началото.

Селена кимна и седна на обичайния си стол, опрян на задната врата близо до зоркия поглед на ястреба. Роуан изцъка с клюна си, но тя не посмя да погледне през рамо към него. Вместо това отхапа цяло парче хляб.

– Преди много време на трона на Вендлин нямало смъртен крал. Феите все още вървели сред нас. Някои били добри и красиви, други – готови да ти напакостят, а трети били по-тъмни и ужасни и от най-черната нощ. Всички обаче били управлявани от Майев и нейните две сестри, наречени Мора и Маб. Лукавата Мора притежавала образа на велик ястреб... – Ето откъде произхождаше благородната кръв на Роуан. – ... А красивата Маб – на лебед. Тъмната Майев пък била толкова свирепа, че нито една форма не можела да обхване същността ù.

Селена вече знаеше голяма част от историята, която Емрис разказа. Мора и Маб се бяха влюбили в смъртни мъже и се бяха отказали от безсмъртието си. Някои твърдяха, че Майев ги принудила да се откажат от вечния живот като наказание. Други – че те сами са го поискали, за да се измъкнат от сестра си.

Когато Селена попита дали Майев някога е имала съпруг, цялото помещение притихна. Емрис отвърна, че не, макар много отдавна, в зората на времето, да била близо до това. Според мълвата имало воин, който откраднал сърцето ù с острия си ум и чистата си душа. Той обаче загинал в древна война и изгубил пръстена, наречен на нея. Оттогава Майев почитала воините си повече от всички останали. Те я обичали заради това и я направили могъща кралица, която никой не дръзвал да предизвика. Селена очакваше Роуан да се накокошини от тези думи, но той остана неподвижен и тих на мястото си.

Емрис разказваше приказки за кралицата на елфите до късно през нощта и обрисуваше образа на безпощадна и коварна владетелка, която би могла да завладее света, стига да поиска, но бе предпочела да остане в горското кралство на Доранел и да изгради каменен град в сърцето на огромно речно корито.

Селена се замисли над някои детайли и ги запамети, като се опита да не мисли за принца, кацнал на метри от нея, който бе дал клетва на безсмъртното чудовище, живеещо отвъд планините. Бе готова да поиска нова приказка, когато видя, че нещо сред дърветата се движи.

Задави се с боровинковия пай, който ядеше, когато от гората се появи огромна пума, премина по подгизналата трева и се насочи към тях. Дъждът бе затъмнил златистата ù козина, а очите ù блестяха като факли. Нима стражите не я виждаха? Малакай слушаше вречения си, изцяло погълнат от историята. Тя отвори уста да извика предупреждение, но после се спря.

Стражите виждаха всичко и не стреляха. Това не бе пума, а...

За миг просветна нещо като далечна мълния, а пумата се превърна във висок широкоплещест мъж, който тръгна към отворената врата. Роуан полетя и се превъплъти безпроблемно, за кацне сред дъжда.

Двамата мъже стиснаха ръце и се потупаха по гърбовете. Бърз и ясен поздрав. Не бе лесно да ги чуе заради дъжда и разказа на Емрис. Тя прокле наум смъртните си уши, докато се напрягаше.

– Търся те от шест седмици – каза златокосият странник. Гласът му бе остър, но глух. Не бе пълен с тревога, а с умора и раздразнение.

– Вохан каза, че си на източната граница, ала Лоркан заяви, че си по брега и наглеждаш флота. Сетне близнаците ме предупредиха, че кралицата е била целия път до тук с теб и се е върнала сама, затова дойдох колкото се може по-бързо...

Бърбореше. Липсата му на самоконтрол не пасваше на здравите мускули и оръжията, с които се бе накичил. Воин като Роуан, макар лицето му бе изненадващо любвеобилно и нямаше строгостта на това на принца.

Роуан постави ръка на рамото на мъжа.

– Чух какво е станало, Гавриел.

Дали това не бе някой от загадъчните приятели на Роуан? Съжали, че Емрис не е свободен, за да ù разкрие кой е новодошлият. Роуан не ù бе казал нищо за петимата си спътници, но бе видимо, че с Гавриел не са просто познати. Понякога забравяше, че той има живот и извън крепостта. Това не я бе притеснявало досега и не бе сигурна защо стомахът ù внезапно натежа при тази мисъл и защо бе важно Роуан да признае, че тя е тук, че съществува.

Гавриел потърка лице. Пое си въздух и мускулестият му гръб се изпъна.

– Знам, че вероятно не искаш...

– Кажи какво искаш и да приключваме.

Гавриел сякаш посърна, а Роуан го отведе до друга врата. И двамата се движеха с неземни грация и сила, сякаш дъждът се разделяше, за да ги пропусне. Роуан дори не я погледна, преди двамата да изчезнат.

Роуан не се върна през остатъка от нощта. Любопитството, а не състраданието я накараха да осъзнае, че приятелят ù вероятно не е вечерял. Поне никой не бе изнесъл нещо от кухнята, а Роуан не бе поискал храна. Защо да не занесеше поднос с печено и хляб?

Като крепеше тежкия съд на бедрото си, тя потропа на вратата. Мърморенето отвътре притихна. За миг се смути, че мъжът може да се е усамотил там по интимна причина, но после някой рязко попита:

– Какво?

Тя отвори вратата и надникна вътре.

– Помислих, че може да искаш печено и...

Странникът наистина бе полугол. И лежеше по гръб върху бюрото на Роуан. Самият Роуан обаче бе седнал пред него напълно облечен и изглеждаше по-ядосан и от дявол. Явно бе прекъснала нещо лично.

Отне ù един удар на сърцето, за да забележи плоските игли, черния котел, пълен с тъмна течност, парцала, натопен с мастило и кръв, и следите от татуировка отляво по тялото на странника, виеща се от гърдите по ребрата чак до бедрото му.

– Махни се – каза кратко Роуан и свали иглата.

Гавриел надигна глава. Светлината от свещите разкри жълтеникавокафяви очи, пълни с болка – не непременно от знаците, изписани над сърцето и ребрата. Думи на Древния език като тези на Роуан. Бяха толкова много. Повечето – остарели и прекъснати от различни белези.

– Искаш ли печеното? – попита тя, все още загледана в татуировката, кръвта, малкия железен котел мастило и начина, по който Роуан държеше иглите – със същата увереност, с която и оръжията. Сам ли бе направил татуировката си?

– Остави го – каза той и тя разбра, че после ще ù откъсне главата. Нарочно си придаде неутрално изражение, остави подноса на леглото и отиде до вратата.

– Извинете, че ви прекъснах.

За каквото и да бяха тези татуировки, колкото и добре да се познаваха, тя нямаше право да е тук. Болката в очите на странника ù бе достатъчна. Бе ги виждала в собственото си изражение. Вниманието на Гавриел бе раздвоено между нея и Роуан. Ноздрите му бяха разширени. Душеше я.

Бе време да си излезе.

– Извинете! – каза тя отново и затвори вратата зад себе си.

Направи две крачки по коридора, преди да спре и да се облегне на каменната стена. Разтри лице. Толкова глупаво бе да дойде тук извън рамките на тренировките, да си помисли, че той може да сподели нещо лично с нея, дори и само като оправдание да се оттегли по-рано. Но я заболя. Повече, отколкото искаше да си признае.

Бе готова да отиде до стаята си, когато вратата на коридора се отвори и Роуан се появи. На практика грееше от гняв. Да види гнева по него обаче я тласна към безразсъдство и това бе по-лесно, отколкото да се предаде на тихия мрак, който искаше да я завлече надолу. Затова преди той да се развика, тя попита:

– За пари ли го правиш?

Роуан се озъби.

– Първо, не ти влиза в работата. И второ, никога не бих се принизил така.

Погледът му ù подсказа ясно какво мисли за нейната професия.

– Щеше да е по-добре да ме шамаросаш.

– Вместо кое?

– Вместо да ми напомняш колко страхлива и безполезна съм. Повярвай, и сама си го знам. Затова ме удари, понеже съм уморена от обиди. И знаеш ли какво? Не си направи труда да кажеш, че си зает. Ако го беше сторил, нямаше да те безпокоя. Съжалявам, че го направих. Но ти просто ме изостави там долу.

Последните думи предизвикаха рязка паника в нея и болка, от която гърлото ù се сви.

– Ти ме изостави – повтори тя. Може би само слепият ужас от бездната, която се отвори под нея, я накара да прошепне: – Вече никой не ми остана. Съвсем никой.

Не бе осъзнала до каква степен е истина това и колко много ù се иска да не е. Докато не го изрече.

Изражението му остана неутрално, дори свирепо.

– Нямам какво да ти дам. Нищо и не искам да ти давам. Не ти дължа обяснения какво правя извън времето на тренировките. Не ме интересува през какво си минала и какво си преживяла. Колкото по-скоро преодолееш самосъжаленията, толкова по-скоро ще се отърва от теб. Не означаваш нищо за мен и не ми пука за теб.

Ушите ù забучаха. Под тях се появи вълната на безнадеждност, липсата на светоусещане. Не знаеше защо се получава. Нали беше решила да го мрази. Но щеше да е хубаво...

Да има поне един човек, който знае истината за нея и не я мрази за това.

Щеше наистина да е хубаво.

Тя се отдалечи, без да продума. С всяка крачка, която правеше обратно към стаята си, светлинката в нея отслабваше.

Докато не угасна напълно.

34

Селена не помнеше как се е свила в леглото си все още с ботуши. Не помнеше сънищата си, не усети глада или жаждата, когато се събуди, почти не отговори на поздравите, докато слизаше към кухнята, и се зае да помага за закуската. Целият свят бе потъмнял и някак затихнал. Тя бе неподвижна. Като камък в реката.

Закуската мина, а след това в тишината на кухнята се разнесоха гласове. Мърморенето на Малакай. Смехът на Емрис.

– Виж – каза Емрис и дойде до кухненската мивка, където стоеше Селена, все още загледана в полето. – Виж какво ми донесе Малакай.

Тя видя блясъка на златната дръжка, преди да се сети, че Емрис държи нов нож. Това бе подигравка. Боговете явно се гавреха с нея. Или просто я мразеха.

Дръжката бе украсена с лотоси, а нишка от лапис лазули стигаше до долния ù край като речна вълна. Емрис се бе усмихнал със светнали очи. Но този златен нож, чието злато бе така лъснато и ярко...

– Взех го от търговец, идващ от южния континент – каза Малакай от масата. Доволният му тон ù подсказа, че е грейнал. – Докараха ми го чак от Ейлве.

Празнотата изчезна. Толкова силно, че бе изненадана как не се чу. На нейно място се появи вик. Пищящ като кипнал чайник, яростен като вятъра, оглушителен като писъка на слугинята, която бе влязла в спалнята ù, за да я види легнала сред труповете на родителите ù.

Бе толкова шумно, че едва успя да се чуе как отговаря:

– Не ми пука. – Не можеше да долови нищо, освен тихия вик, затова повиши собствения си глас. Дишането ù се учести и тя повтори: – Не. Ми. Пука.

Настъпи тишина. Тогава Лука се обади от другия край на стаята:

– Елентия. Не бъди груба.

Елентия. Елентия. Дух, който не може да бъде пречупен.

Лъжи, лъжи, лъжи. Нехемия я бе излъгала за всичко. За глупавото ù име, за плановете си, за всяко проклето нещо. И си бе отишла. Всичко, което бе останало на Селена от нея, бяха оръжия като това – толкова подобно на тези, с които принцесата гордо се бе кичила. Нехемия си бе отишла. Не ù бе оставила нищо.

Трепереше толкова силно, че тялото ù щеше да се разпадне. Тя се обърна към останалите.

– Не ми пука за вас – изсъска тя на Емрис, Малакай и Лука, – нито за ножа ви. Нито за приказките от малкото ви кралство. – Тя прониза Емрис с поглед. Лука и Малакай се приближиха и застанаха с оголени зъби между нея и стареца. Чудесно. Правилно бе да се чувстват заплашени. – Оставете ме на мира. Разказвайте си глупавите истории, но не ме закачайте.

Вече крещеше, но не можеше да спре да чува пищенето, не можеше да извае нищо с гнева си, не можеше дори да каже къде е горе и къде е долу. Знаеше само, че Нехемия я е излъгала за всичко, че приятелката ù бе дала клетва, която бе нарушила, със същата лекота, с която бе разбила сърцето на Селена в деня, в който се бе оставила да умре.

Видя сълзите в очите на Емрис. От мъка или гняв, или съчувствие, това не я интересуваше. Лука и Малакай стояха между тях и ръмжаха тихо. Семейство. Те си бяха едно семейство и се бранеха. Наранеше ли един, другите двама щяха да я разкъсат.

Селена се изсмя тихо, когато премери тримата на око. Емрис отвори уста да каже нещо, което според него щеше да помогне. Ала Селена се изсмя отново и излезе.

След цяла нощ, в която бе татуирал върху кожата на Гавриел имената на падналите и бе слушал разказите му за тези, които е изгубил, Роуан го изпрати по пътя му и се насочи към кухнята. Намери я пуста. Там бе само старецът, който седеше на празната си маса, стиснал с две ръце чаша. Емрис вдигна очи. Погледът му бе ярък и тъжен.

Момичето го нямаше никакво и за миг той се надяваше, че си е тръгнала отново, само и само за да не му се налага да отговоря за това, което е казал. Външната врата бе зейнала, все едно някой я бе отворил със замах. Вероятно бе излязла оттам.

Роуан направи крачка в онази посока и кимна за поздрав, но старецът го погледна преценяващо и прошепна:

– Какво правиш?

– Моля?

Емрис не повиши глас.

– На онова момиче. Какво ù правиш, че идва тук с такава празнота в очите?

– Не е твоя работа.

Емрис сви устни.

– Какво виждаш, когато я гледаш, принце?

Не знаеше. Напоследък не знаеше нищо.

– И това не е твоя работа.

Емрис прокара ръка през обветреното си лице.

– Виждам я как си отива, малко по малко, защото я мачкаш точно когато тя има нужда от протегната ръка.

– Не виждам как бих могъл...

– Знаеш ли, че Евалин Ашривер бе моя приятелка? Работи почти година в тази кухня. Живя с нас. Бореше се да убеди кралицата ти, че полуелфите имат място в кралството ти. Бореше се за нашите права до деня, в който си отиде. След много години онези чудовища отвъд морето я убиха. Но аз познах дъщеря ù от момента, в който стъпи в кухнята. Всички, които са били тук преди двайсет и пет години, разбраха коя е.

Роуан рядко се изненадваше, но сега зяпна.

– Тя е изгубила надежда, принце. Няма надежда в сърцето си. Помогни ù. Ако не заради нея, поне заради това, което представлява. Поне заради това, което може да предложи на всички нас, включително и на теб.

– И какво е то? – дръзна да попита той.

Емрис срещна погледа му, без да трепне.

– Един по-добър свят.

Селена вървя и вървя, докато не се озова край обраслия с дървета бряг на езеро, което блестеше ярко на обедното слънце. Прецени, че това е добро място, на което да се просне, и се отпусна върху влажните мъхове, увила ръце около себе си. Падна на колене.

Нямаше нищо, което да може да направи, за да се възстанови. А беше... беше...

Изхлипа. Устните ù трепереха толкова силно, че едвам сподави звука.

Той обаче остана в гърлото, дробовете и устата ù. И когато си пое дъх, избликна. Щом го чу, всичко излезе на бял свят. Цялото тяло я заболя от силата на риданията ù. Едвам усети, че светлината на езерото се променя, а вятърът милва с топла милувка навлажнените ù бузи. И чу, толкова тихо, все едно го сънуваше, шепотът на жената:

– Защо плачеш, Огнено сърце?

Десет години бяха минали, откак чу за последно гласа на майка си. Но сега той надвика риданията ù, все едно бе клекнала до нея.

– Защо плачеш, Огнено сърце?

– Защото се изгубих – прошепна тя на земята – и не знам пътя.

Това не бе успяла да каже на Нехемия. Че десет години не бе знаела къде да намери дом. Понеже нямаше такъв.

Ледени вихри облизаха кожата ù, преди да разбере, че Роуан е седнал до нея, изпънал крака и опрял длани в мъха. Вдигна глава, но не си направи труда да избърше сълзите си. Само се загледа в блестящото езеро.

– Искаш ли да поговорим за това? – попита той.

– Не. – Тя преглътна няколко пъти, извади носна кърпичка от джоба си и след това се издуха в нея. Главата ù се проясни.

Останаха седнали в тишина. Единствено вълничките, миещи мъхестия бряг на езерото, и вятърът в листата нарушаваха тишината. И тогава...

– Чудесно. Защото трябва да вървим.

Копеле. Така го и нарече, преди да попита:

– Къде?

– Мисля, че вече те разбрах, Елин Галантиус – усмихна се той злокобно.

– Какво, по дяволите, търсим тук? – изпъшка Селена, вторачена в пещерата, зейнала от основите на скалистата планина.

Бяха се катерили осем километра нагоре. И не бе яла почти нищо.

Дърветата растяха по склона, преди да отстъпят място на покритите с лишеи скали, стигащи чак до заснежения връх, който отбелязваше границата между Вендлин и Доранел. По някаква причина надвисналите скали накараха косъмчетата по тила ù да се изправят. И то не заради мразовития вятър.

Роуан влезе в пещерата, а сивото му наметало се развя зад гърба му.

– Побързай.

Тя уви собственото си наметало по-плътно около себе си и тръгна със залитане подире му. Това не бе на хубаво. Всъщност беше ужасно. Каквото и да имаше в тази пещера...

Влезе в тъмното, като последва Роуан по отблясъка на косата му и остави очите си да свикнат с тъмното. Подът бе каменист, а самите камъни – гладки и гладки. По тях бяха разпилени ръждясали оръжия, брони и дрехи. Но нямаше скелети.

Богове, бе толкова студено, че виждаше дъха си. Видя още и...

– Кажи ми, че халюцинирам.

Роуан бе спрял на брега на огромно ледено езеро, чийто край изчезваше в мрака. Седнал върху завивка в центъра му, с окови около китките, приковаващи го за леда, бе Лука.

Оковите му изтракаха, когато вдигна ръка за поздрав.

– Мислех, че никога няма да дойдеш. Направо измръзвам – обади се той и прибра ръце под мишници. Звукът от думите му отекна в пещерата.

Дебелият слой лед, покриващ езерото, бе толкова прозрачен, че тя виждаше водата под него. Бледите камъни по дъното, старите коренища на отдавна изгнили дървета, но... никакви следи от живот. Понякога от камъните се подаваха меч, кинжал или копие.

– Какво е това място?

– Спаси го – отвърна Роуан.

– Да не си полудял?

Роуан ù се усмихна така, сякаш бе наистина луд. Тя стъпи на леда, но той блокира пътя ù с мускулестото си тяло.

– В другата си форма.

Лука наклони глава, все едно се опитваше да ги чуе.

– Той не знае каква съм – промърмори тя.

– Той живее в замък, пълен с полуелфи. Няма да му направи впечатление.

Това обаче бе последната ù грижа.

– Как смееш да го забъркваш в това?

– Ти го забърка, когато обиди него и Емрис. Сега поне можеш да го отървеш.

Той духна към езерото. Ледът за миг изтъня, после отново се втвърди. Мили богове! Бе замразил цялото проклето езеро. Нима бе толкова силен?

– Дано си донесла и нещо за хапване – каза Лука. – Умирам от глад. Но побързай, Елентия. Роуан каза, че това е част от обучението ти и... – Той не спираше да бърбори.

– Какъв е смисълът в това? Наказваш ме, че съм се държала като задник?

– Можеш да владееш силата си в човешката си форма, но в мига, в който се превъплътиш, идват страхът и гневът. Спомняш си колко сила имаш и това те плаши. Магията се надига, за да те защити. Тя не разбира, че ти самата си източник на страха, а не някаква външна заплаха. Когато има външна заплаха, ти забравяш за страха и имаш някакъв контрол. – Той посочи ледения пласт, който я разделяше от Лука. – Освободи го.

Ако магията излезеше извън контрол, ако огънят изригнеше... Е, с леда не се понасяха особено.

– Какво ще стане с Лука, ако се проваля?

– Ще си остане студен и мокър. Вероятно ще умре.

По усмивката, изписана на лицето му, разбра, че е садист, готов да остави момчето да си отиде с нея.

– Наистина ли трябваше да го оковаваш? Ще потъне право на дъното.

Усети, че я изпълва тъпа паника.

Когато протегна ръка за ключ към оковите, Роуан само поклати глава.

– Контролът е единственият ключ, който ти трябва, както и концентрацията. Прекоси езерото и разбери как да го освободиш, без да удавиш и двамата.

– Не ми давай уроци като някакъв мистичен учител по глупости! Никога не са ме карали да правя нещо по-тъпо...

– Побързай – усмихна се като вълк Роуан. Ледът изскърца. Топеше се. Един малък глас в главата ù нашепна, че той няма да остави момчето да се удави, но не можеше да му се довери за себе си. Не и след предишната вечер.

– Ти си копеле – направи крачка тя по леда. Когато Лука се прибереше в безопасност у дома, щеше да намери начин да превърне живота на Роуан в ад. Тя разкъса вътрешната си преграда. Почти не усети болка, когато чертите ù се измениха.

– Толкова чаках да те видя като елфа! – възкликна Лука. – Даже се обзалагахме кога... – Не, не спираше да бърбори.

Тя се намръщи на Роуан. Татуировката му стана дори по-детайлна сега, когато я гледаше с елфическите си очи.

– Мисълта, че в ада има запазено място за хора като теб, ми дава утеха.

– Кажи ми нещо, което вече не знам.

Тя му отвърна с крайно неприличен жест и пристъпи по леда.

С всяка крачка – първите бяха съвсем малки и предпазливи – тя виждаше как дъното на езерото потъва в мрак, който скрива изчезналите оръжия. Лука най-после бе млъкнал.

Чак когато мина отвъд видимия край на скалите и надвисна над мрачните глъбини, тя си позволи да отдъхне. Кракът ù се подхлъзна, а ледът проскърца.

И се напука. Цепнатината плъзна като паяжина под краката ù. Тя замръзна и зяпна като глупачка, докато пукнатините се разшириха по-надалече и по-надалече. А после... продължи да върви. Нова цепнатина се появи под краката ù. Нима ледът се придвижваше?

– Спри – изсъска тя на Роуан, но не се осмели да погледне зад гърба си. Магията ù се пробуди и тя замръзна като труп.

Не.

Но ето че магията се бе появила. Изпълни цялото ù същество.

Ледът проскърца толкова дълбоко, че тя осъзна как скоро ще е вир-вода и премръзнала. Направи още една крачка, макар и само защото ù се струваше, че ледът ще се пропука по пътя назад. Усети, че е плувнала в пот. Магията и огънят я изгаряха отвътре.

– Елентия? – извика Лука, а тя вдигна ръка към него. Знак да си държи глупавия език зад зъбите. Тя затвори очи и започна да диша дълбоко. Представи си как студеният дъх изпълва дробовете ù, замразява кладенеца и магията му. Магията... в Адарлан тя бе смъртоносен капан.

Сви ръце в юмруци. Но не и тук. В тази земя магията бе нейна и можеше да се движи в каквато форма си поиска. Ледът спря да скърца, но се бе замъглил и изтънял около нея. Тя започна да плъзга краката си в опит да запази равновесие и си затананика мелодия – симфония, която някога я успокояваше. Остави мелодията да я закотви, да притъпи паниката ù.

Магията ù пламна като жарава. Пулсираше с всеки неин дъх. „В безопасност съм – каза си тя. – Относително.“ Ако Роуан бе прав и това бе само защитна реакция срещу някакъв враг...

Заради огъня я бяха прогонили от библиотеката в Оринт, когато бе на осем, след като по грешка бе изпепелила цял рафт древни ръкописи. Бе се ядосала на главния писар, който ù се бе скарал за облеклото. Когато след няколко месеца се събуди и разбра, че магията я няма, изпита красиво, но и ужасно облекчение. Можеше да държи книга – това, което обичаше най-много – и да не се безпокои, че ще я направи на пепел, ако се умори, развълнува или ядоса. Селена Сардотиен, славно смъртната Селена, не трябваше да се тревожи, че може да изгори приятел, че може да подпали спалнята си, ако сънува кошмар. Или пък целия Оринт. Селена бе всичко това, което Елин не беше. Бе приела този живот, макар постиженията на Селена да бяха само смърт, мъчения и болка.

– Елентия?

Беше се загледала в леда. Магията ù потръпна отново. Да изгори цял град. Това бе страхът, който бе изречен от пратеника на Мелисанде шепнешком пред родителите и чичо ù. Бяха ù казали, че е дошъл да иска мир, но по-късно тя разбра, че търси единствено информация за нея. Мелисанде имаше млада кралица на трона, която искаше да прецени каква заплаха може да представлява наследницата на Терасен някой ден. Да разбере дали Елин Галантиус не може да бъде използвана като оръжие във война.

Ледът се замъгли, а мощен пукот отекна във въздуха. Магията пулсираше от нея, оголваше зъби при всяко нейно вдишване.

– Контролът е твой – обади се Роуан от брега. – Ти си господарката.

Бе на половината път. Направи още една крачка към Лука и ледът отново пропука. Веригите му издрънчаха. Дали бе нетърпелив, или уплашен?

Никога не бе имала контрола. Дори като Селена контролът ù бе само илюзия. Други господари я държаха на къс повод.

– Ти си пазителка на собствената си съдба – каза тихо Роуан от брега, все едно четеше мислите ù. Тя затананика отново. Музиката идваше от спомените ù. И някак... пламъците притихнаха. Селена направи още една крачка. А после още една. Силата изгаряше вените ù, все едно никога нямаше да си тръгне. Ако не я овладееше, щеше да нарани някого.

Тя се намръщи през рамо към Роуан, който вървеше по брега и разглеждаше едно от падналите оръжия. В обикновено празните му очи проблясваше триумф. Той обаче се извърна и приближи малка ниша в стената на пещерата. Търсеше нещо. Тя продължи да върви, а водната бездна под нея стана по-дълбока. Бе овладяла смъртното си тяло на асасин. Да овладее силите си на безсмъртна бе просто поредната задача.

Очите на Лука бяха ококорени, когато тя го приближи на ръка разстояние.

– Няма от какво да се криеш, нали разбираш. Всички знаем, че умееш да се превъплъщаваш – каза той. – Не знам дали от това ще ти стане по-добре, но животинската форма на Стен е на свиня. Затова не се превъплъщава.

Идеше ù да се разсмее – направо усети как вътрешностите ù се свиват, за да излеят звука, от който се бе лишавала с месеци, но после си спомни оковите около китките му. Магията бе притихнала, ала сега...

Да ги разтопеше ли трябва? Или да стопи леда, където бяха заковани, и да го остави да си ги отнесе? Ако посегнеше към леда, можеше да удави и двамата на дъното на древното езеро. Ако посегнеше към оковите... можеше пак да ги прати на дъното, но също и да изгори момчето. Най-малкото да го дамгоса. В най-лошия случай – да стопи костите му.

– Ъ-ъ – обади се пак Лука, – прощавам ти всички ужасни неща, което каза по-рано, ако ми дадеш да хапна нещо. Тук вони ужасно.

Сетивата му бяха по-остри от нейните. Тя долавяше в пещерата само слаб полъх на ръжда, плесен и нещо гниещо.

– Само се дръж и спри да говориш – каза тя по-остро, отколкото искаше. Той обаче млъкна, когато тя стигна мястото, където Роуан бе замразил веригите. Пристъпваше максимално внимателно, като разпределяше равномерно тежестта си.

Опря длан в леда и погледна веригата, която се люлееше във водите отдолу.

Люлееше се – значи имаше течение. Това означаваше, че Роуан постоянно сковава леда... Студът изгори дланта ù и тя погледна застаналия на коженото одеяло Лука, преди да се насочи към котвата. Счупеше ли се ледът, щеше да се наложи да грабне Лука. Роуан бе напълно луд.

Пое си няколко глътки въздух, остави магията да се успокои и охлади. След това опря длан в леда и прокара мислено пръст по силата си. Изтегли малка горяща нишка. Тя изпълни ръката ù, уви се около китката ù, стигна дланта, стопли кожата, а ледът... засия в червено. Лука извика, когато ледът изпращя около него.

– Контрол! – излая Роуан от брега и изтегли един забравен меч от малката ниша в стената. Златната дръжка заблестя. Селена притисна магията толкова силно, че тя угасна. На мястото, където бе опряла длан, имаше малка дупка. Но не достатъчна, за да освободи веригата.

Можеше да овладее това. Отново да овладее себе си. Кладенецът в нея се напълни и тя го отблъсна назад. Трябваше ù само нишката, която да пробие леда като червей, за да разяде студа. Изтрака метал, после се чу съсък, а сетне...

– Слава на боговете – изпъшка Лука и издърпа веригата от дупката.

Тя прибра нишката на силата обратно в себе си, в онзи кладенец, и внезапно почувства студ.

– Кажи ми, че си донесла храна – повтори Лука.

– Затова ли дойде? Роуан ти е обещал закуска?

– Аз раста. – Погледна към Роуан и направи гримаса. – А и той не е някой, на когото може да откажеш.

Не, наистина. Явно никой никога не му отказваше. Затова и Роуан смяташе такъв план за приемлив. Селена въздъхна и погледна към малката дупка, която бе направила. Това бе подвиг, чудо. Канеше се да се изправи и да помогне на Лука да се върнат към брега, когато погледна отново към леда.

Не, не към леда. Към водата под него.

И към огромното червено око, което се взираше право в нея.

35

Следващите четири думи, излезли от устата на Селена, бяха толкова вулгарни, че Лука се задави. Тя обаче не мръдна, когато голяма назъбена бяла линия блесна заплашително далеч от червеното око.

– Махни се от леда. Веднага! – каза тя на Лука.

Тази бяла линия не бе просто назъбена. Това бяха зъби. Огромни, способни да отхапят ръката ти наведнъж. И се издигаха от дълбините, към дупката, която бе направила. Ето защо нямаше скелети. Бяха останали само оръжията на глупаците, влезли в тази пещера.

– Мили богове! – възкликна Лука, докато надничаше иззад нея. – Какво е това?

– Млъквай – изсъска тя. – Да се махаме.

Роуан се беше ококорил на брега, а лицето под татуировката му бе напрегнато. Явно не бе осъзнавал, че пещерата си има обитател.

– Сега, Лука – изръмжа Роуан и изтегли меча си. В другата си ръка държеше оръжие, което бе взел от земята.

Нещото плуваше лениво към тях. Бе любопитно. Когато ги приближи, тя видя извиващо се тяло, бледо като камъните по дъното на езерото. Никога не бе виждала нещо толкова огромно и древно. А от него ги разделяше само тънък пласт лед.

Когато Лука затрепери, а смуглата му кожа пребледня, Селена се изправи на крака. Ледът изскърца.

– Не гледай надолу – нареди тя и го хвана за лакътя. Парче плътен лед се втвърди под краката им и плъзна като път към брега.

– Върви – каза тя на момчето и го побутна. Той тръгна леко напред, като плъзгаше крака по леда. Остави го да набере преднина, за да му пази гърба, а после отново погледна надолу.

Преглътна вика си, когато огромна люспеста глава отвърна на погледа ù. Това не бе нито дракон, нито уивърн. Не бе влечуго или риба, а нещо между двете. Едното му око липсваше, а плътта около празната кухина бе покрита с белези. Какво, по дяволите, му бе нанесло такава рана? Нима в недрата на планината плуваше нещо още по-отвратително? Разбира се. Бе останала невъоръжена в центъра на езеро, чието дъно бе обсипано с оръжия.

– По-бързо! – излая Роуан. Лука бе минал половината път до брега.

Селена започна да се плъзга като него. Не знаеше дали ще успее да запази равновесие, ако побегне. При третата си крачка видя нещо бяло да блясва в дълбините и да се навива като отровна змия.

Дългата опашка шибна леда и светът се разтърси.

Селена се изправи, а краката ù се превиха, когато ледът се издигна по течението и се удари в ръцете и коленете ù. Селена сподави магията, която се надигна да я защити. Запълзя настрани, когато люспестата рогата глава се насочи към леда в краката ù.

Повърхността се разклати. Недалеч и все по-близо ледът се трошеше. Цялата концентрация на Роуан сега бе съсредоточена върху леда между нея и брега.

– Оръжие – изпъшка тя. Не смееше да свали поглед от създанието.

– Побързай – излая Роуан. Селена вдигна глава и видя как той ù плъзга намерения меч по леда. Внезапен полъх на вятъра го завъртя към нея. Лука бе изоставил одеялото и тичаше. Селена го последва, като по пътя вдигна меча със златна дръжка, завършваща с рубин с размерите на кокошо яйце. Въпреки възрастта на ножницата, когато оголи острието, то заблестя като наточено скоро. От ножницата изпадна нещо. Обикновен златен пръстен. Тя го взе, прибра го в джоба си и се затича още по-бързо, сякаш...

Ледът се размърда отново, а огромната опашка ù се стори ужасяваща като движещата се под нея повърхност. Този път Селена остана права и приклекна, стиснала меча си. Част от нея се възхищаваше на баланса и красотата му. Лука обаче се подхлъзна и падна. Тя го стигна след няколко мига, хвана го за туниката и го изправи на крака. Не го пусна, когато ледът се раздвижи отново. И отново.

Стигнаха брега. Почти простена от удоволствие, когато видя белите камъни под краката си. Ледът зад тях експлодира и ги заля ледена вода, а после...

Не спря, когато онези ноздри изпухтяха. Метна Лука към Роуан, чието чело блестеше от пот, а огромните нокти одраха леда и оставиха четири дебели линии.

Тя пренесе момчето последните десет метра, докато стигнаха Роуан. Той въздъхна облекчено. Селена се обърна точно навреме, за да види как някакъв кошмар се опитва да изпълзи от леда. Червеното му око блестеше от гняв, а огромните зъби обещаваха жестока и ледена смърт. След въздишката на Роуан ледът се стопи, а създанието се плъзна надолу.

Стъпила на здрава земя и осъзнала, че ледът е бил и бариера, Селена отново сграбчи Лука, който изглеждаше готов да повърне, и изскочи от пещерата. Нямаше какво да спре това същество, ако то решеше да излезе от водата. Мечът ù щеше да е полезен колкото и клечка за зъби. Кой знаеше колко бързо бе на суша?

Лука редеше списък с молитви към различните богове, докато Селена го дърпаше по скалистия път към яркото следобедно слънце. Когато стигнаха мъгливите гори, бяха почти заслепени. Избягваха дърветата повече на късмет и слизаха все по-надолу и надолу по хълма, докато...

Разнесе се рев, който разтърси камъните и накара птиците да излетят във въздуха. Листата изшумоляха. Това беше рев на глад и гняв, не на триумф. Създанието бе стигнало ръба на пещерата, но след хилядолетия тъмнина и влага, не издържа на слънчевата светлина. Селена не искаше да мисли какво щеше да стане, ако бе нощем. Какво все още можеше да стане, когато настъпи нощта.

След време усети как Роуан тича зад тях. Тя обаче се безпокоеше само за младежа, който стенеше и проклинаше по целия път към крепостта.

Когато Мъглив рид се появи пред тях, тя каза на Лука само едно нещо, преди да го отпрати напред – да си мълчи за пещерата. В мига, в който звуците от неговите крачки в храсталаците заглъхнаха, тя се обърна назад.

Роуан седеше задъхан и с оголен меч. Тя заби новото си острие в земята. Рубинът на дръжката заблестя на слънчевата светлина.

– Ще те убия – изръмжа тя и нападна.

Дори като елфа не бе бърза и силна колкото него. Той я избегна с лекота. Да се удари в дърво бе по-приятно, отколкото в крепостната стена на замъка, но не много. Зъбите ù изтракаха, но тя се завъртя и отново застана до Роуан, който бе прекалено близо до нея, оголил зъби. Не успя да я избегне, когато го хвана за жакета и го удари.

Бе приятно да го удари в лицето, макар кокалчетата ù да се спукаха и да пламнаха от болка. Той изръмжа и я хвърли на земята. Въздухът излезе от дробовете ù, а кръвта, бликнала от носа ù, слезе обратно в гърлото.

Преди да успее да седне върху нея, тя уви двата си крака около него и стисна с цялата си сила. И така го прикова. Очите му се разшириха от гняв и изненада.

След това отново го удари. Кокалчетата ù потънаха в агония.

– Ако още веднъж намесиш някого в това – изпъшка тя и го удари в проклетата татуировка, – ако пак застрашиш някой друг както днес... – Кръвта от носа ù падна по лицето му и се смеси с тази, която, тя установи с мрачно задоволство, бе бликнала от ударите ù. – Ще те убия. – Нов юмрук. Смътно осъзна, че той се е отпуснал и понася наказанието си. – Ще ти разкъсам проклетото гърло – оголи зъби тя, – ясна ли съм?

Той се обърна настрани и започна да плюе кръв.

Сърцето ù биеше толкова бясно, че всичките ù задръжки паднаха. Тя опита да се бори с това, но разсейването ù струва скъпо. Роуан се размърда и тя отново се озова под него.

Бе му смачкала физиономията, но на него явно не му пукаше.

– Ще правя каквото си искам – изръмжа той.

– Няма да замесваш други хора! – изпищя тя толкова силно, че птиците замлъкнаха. Започна да се бори под него и го хвана за китките. – Никой друг!

– Кажи ми защо, Елин.

Проклетото име! Богове! Заби нокти в китките му.

– Защото ми писна! – Преглъщаше шумно. Всеки дъх я разтърсваше, докато ужасът, от който се бе крила след смъртта на Нехемия, я връхлетя. – Казах ù, че няма да помогна, и тя организира собствената си смърт. Смяташе... – Тя се изсмя. Прозвуча като луда. – Смяташе, че смъртта ù ще ме накара да действам. Че мога да свърша повече работа от нея. Че мъртва ще е по-полезна. Но излъга. За всичко. Излъга ме, защото бях страхливка и я намразих заради това. Мразя я! Затова, че ме изостави.

Роуан продължаваше да я притиска под себе си. Топлата му кръв капеше по лицето ù. Бе го изплюла. Камъчето, което я давеше от седмици. Гневът се отдръпна от нея като вълна от бряг и тя пусна китките му.

– Моля те – въздъхна тя. Не ù пукаше, че проси милостта му. – Моля те не замесвай други хора в това. Ще направя каквото искаш. Но това е границата, която не бива да пресичаш. Всичко друго, но не и това.

Погледът му бе замъглен, когато най-после я пусна. Тя погледна към листата. Нямаше да плаче пред него. Не и отново.

– Как умря?

Остави влагата да потъне в нея, да я охлади до кости.

– Манипулира наш познат така, че той да сметне, че смъртта ù ще му помогне. Той нае асасин, погрижи се да не съм наоколо, и я уби.

О, Нехемия. Бе го направила от глупава надежда, без да осъзнава колко безсмислено. А можеше да се съюзи с безгрешния Галан Ашривер и да спаси света. Да намери истински ценен съюзник за трона.

– Какво стана с онези двамата? – Студен въпрос.

– Намерих асасина и го оставих на парчета в една уличка. А мъжът, който го нае... – Кръвта по ръцете, дрехите и косата ù. Ужасеният поглед на Каол. – Изкормих го и изхвърлих тялото в една канавка.

Това бяха две от най-ужасните неща, които бе вършила. От омраза, гняв и жажда за мъст. Зачака лекцията. Роуан обаче само каза:

– Браво!

Бе толкова изненадана, че го погледна. И видя какво е направила. Не само синините и раните по окървавеното лице, не само разкъсаните жакет и риза, вече окаляни. Видя изгарянията по дрехите, по кожата, покрита с червени мехури.

Следи от дланите ù. Бе изгорила татуировката на лявата му ръка. Веднага стана на крака. Запита се дали не трябва да коленичи и да помоли за прошка.

Сигурно го болеше адски, но бе понесъл всичко, докато не бе изрекла думите, които замъгляваха сетивата ù вече толкова седмици.

– Аз... съжалявам – започна тя, но той вдигна ръка.

– Не бива да се извиняваш, че пазиш хората, за които те е грижа.

Допусна, че никога няма да получи по-голямо извинение от него. Кимна и той прие отговора.

– Ще задържа меча – извади тя оръжието от земята. Едва ли можеше да намери по-добро в целия свят.

– Не си го заслужила – отсече той. Притихна и после добави: – Но ще ти направя услуга. Нека остане в стаята ти, докато тренираме.

Бе готова да възрази, но това бе компромис, който той едва ли бе правил през последните сто години.

– Ами ако онова нещо слезе до крепостта, когато падне мрак?

– Дори да го стори, няма да може да мине през защитите. – Когато тя повдигна вежди, той добави: – В камъните около крепостта е сплетено заклинание, което държи враговете надалече. Дори магията не може да го пробие.

– О. – Това обясняваше защо я наричат Мъглив рид.

Докато се прибираха, между двамата настъпи спокойна, макар и не особено приятна тишина.

– Знаеш ли – каза хитро тя, – два пъти нещата се объркват в изпитанията, които ми даваш. Това те прави най-лошият учител, който съм имала.

– Изненадан съм, че го забелязваш чак сега – погледна я косо той.

Тя изсумтя. Когато приближиха крепостта, факлите и свещите блестяха, все едно за да ги посрещнат за добре дошли.

– Не съм виждал толкова жалка картина – изсъска Емрис, когато Роуан и Селена влязоха в кухнята. – Целите сте в кръв, прах и листа.

Наистина бяха голяма гледка. Лицата и на двамата бяха подути, възпалени и покрити с кръвта им. Косите им бе чорлави, а Селена леко накуцваше. Кокалчетата на два от пръстите ù бяха напукани, а коляното я болеше от нараняване, което не помнеше как е получила.

– Като улични котки, които се боричкат денем и нощем – продължи Емрис и стовари две купи печено на масата. – Яжте и двамата, а след това се измийте. Елентия, довечера и утре си свободна от задълженията си в кухнята.

Селена отвори уста да възрази, но старецът вдигна ръка:

– Не искам да оцапаш в кръв всичко! Повече ще ми пречиш, отколкото ще ми помагаш!

Селена направи гримаса и се сви на пейката до Роуан, след което изруга от болката в краката, ръцете и лицето си. Наруга и задника, който седеше до нея.

– Я по полека с тая уста! – сопна се Емрис.

Лука се бе свил край пламъците ококорен и направи рязко режещо движение към врата си, сякаш за да предупреди Селена за нещо. Дори Малакай, който седеше в другия край на масата с двама стари стражи, я гледаше с повдигнати вежди.

Роуан вече се бе привел над масата и бодеше печеното си. Тя отново погледна към Лука, който нервно потропа ушите си.

Не се бе превъплътила. И сега всички бяха забелязали, въпреки кръвта, листата и мръсотията. Срещна погледа на Малакай и го подкани, предизвика го да каже нещо. Той обаче сви рамене и се върна към вечерята си. Не ги бе изненадала. Отхапа от печеното и сподави стона си. Дали елфическите сетива я заблуждаваха, или това бе най-хубавото печено, което бе яла?

Емрис ги наблюдаваше откъм огнището. Селена погледна предизвикателно и към него. Протегна се през воала и цялото тяло я заболя, когато се върна в човешката си форма. Старецът обаче донесе на нея и Роуан парче хляб и рече:

– Не ме интересува дали ушите ти са остри, или кръгли, нито колко дълги са зъбите ти. Но... – Той погледна към Роуан. – Не мога да не отрека, че ми е забавно да те видя ошамарен. – Роуан вдигна глава от купата и Емрис го посочи с лъжица. – Не ви ли писна да се пребивате? – Малакай се напрегна, но Емрис продължи: – Какъв е смисълът от това, освен да имам прислужница, чието лице плаши стражите? Мислите ли, че на всички ни е забавно да слушаме как си крещите всеки следобед? Млякото в цял Вендлин се вкисва от приказките ви!

Роуан сведе глава и промърмори нещо под нос.

За пръв път от много време Селена почувства как ъгълчетата на устните ù се извиват нагоре.

Тогава отиде при стареца и коленичи пред него. Извини се, искрено. На Емрис, Лука и Малакай. Защото го заслужаваха. Приеха извиненията ù, но Емрис още изглеждаше ядосан. Дори обиден. Срамът от това, което бе казала на възрастния мъж, на всички тях, нямаше да мине толкова лесно.

При мисълта за това стомахът ù се сви, а дланите ù се изпотиха. Въпреки че не споменаха имена, тя не се изненада, когато Емрис ù съобщи, че както той, така и останалите стари елфи, са я разпознали и че майка ù е работила за тях. Изненада се обаче, когато Роуан отиде до мивката и помогна да измият съдовете от вечерята.

Работеха в тишина. Все още имаше неща, които не си бе признала. Но може би когато събереше смелост да го направи, той нямаше да си тръгне.

Лука се бе ухилил доволно на масата. При вида на тази усмивка, която доказваше, че събитията от деня не са го белязали непоправимо, Селена погледна към Емрис и каза:

– Днес имахме голямо приключение.

– Може ли да отгатна – свали надолу лъжицата си Малакай. – Свързано е с рева, който подплаши животните в обора.

Селена не се усмихна, но очите ù светнаха.

– Какво знаете за създанието, което живее в езерото под... – Тя погледна към Роуан, за да я допълни.

– Плешивата планина. Но той няма откъде да знае тази история – отвърна Роуан. – Никой не я знае.

– Аз съм Пазител на приказките – напомни Емрис и го изгледа с гнева на желязната фигура, изобразена на камината. – Ще рече, че приказките, които събирам, може и да не са разказани от хора или елфи, но аз пак ги чувам. – Той седна на масата и скръсти ръце пред себе си. – Преди много време чух легенда от глупец, който решил да пресече Камбрийските планини и да влезе в кралството на Майев без покана. Връщаше се, едва оцелял след появата на дивите вълци на кралицата в проходите. Докарахме го тук и извикахме лечителите.

– Затова значи не го остави на мира – промърмори Малакай. Старите очи светнаха и Емрис му се усмихна свенливо.

– Имаше ужасна инфекция. Мислех, че може би е сънувал кошмар, но той ми разказа историята на пещера в основите на Плешивата планина. Направил си бивак там, понеже валял проливен дъжд, било студено и смятал да остане до изгрев. Унесъл се в сън и се събудил само защото по брега се удряли вълни. Мехури, идващи от центъра на езерото. Отвъд огъня, в глъбините, той видял как нещо плува. Било по-голямо от дърво или от който и да е друг звяр, който бил виждал.

– О, беше ужасно – намеси се Лука.

– А ти каза, че си с Бас и останалите следотърсачи да патрулираш! – излая Емрис и стрелна Роуан с такъв поглед, все едно смяташе да отрови следващото му ядене.

Старецът се прокашля и скоро отново се загледа в масата, потънал в мислите си.

– Глупецът научил онази нощ, че това създание е почти толкова старо, колкото и самата планина. Твърдяло, че е родено в друг свят, но се промъкнало в този, докато боговете гледали настрани. Хранело се с хора и елфи, докато един могъщ елфически воин не го предизвикал. По време на битката воинът извадил едното от очите му – от злоба или заради предизвикателството – и го проклел, че докато планината се издига, създанието ще живее под нея.

Чудовище от друг свят. Дали не бе пуснато по време на войните с Валгите, когато демоните бяха отваряли и затваряли портали към други светове по своя воля? Колко ли ужасни създания обитаваха тази земя заради отдавна отминалите битки за Ключовете на Уирда?

– Така заживяло в лабиринта от подводни пещери под планината. Няма име, тъй като е забравило как са го наричали в миналото, а срещналите го не се завръщали у дома.

Селена потри ръце и направи гримаса от пукнатините по кокалчетата си, които се опънаха при движението. Роуан се взираше в Емрис, навел леко глава на една страна. След това я погледна, за да е сигурен, че и тя слуша, и попита:

– Кой е воинът, извадил окото му?

– Глупецът не знаеше. Не е знаел и звярът. Но езикът, на който е говорил, е елфическия – архаична форма на Древния език, почти неразбираема днес. Помнело златния пръстен, който носел, ала не и как е изглеждал.

С върховно усилие на волята тя не извади пръстена от джоба си и не погледна меча, който бе оставила на вратата, нито пък рубина, който може би не беше рубин. Това обаче не бе възможно. Бе прекалено голямо съвпадение.

Може би щеше да се поддаде на изкушението да погледне, ако Роуан не бе посегнал към чашата вода. Той го скри добре и тя не сметна, че някой друг е забелязал, но когато ръкавът на жакета му се раздвижи, той направи съвсем лека гримаса. От изгарянията, които му бе причинила. Бяха станали на мехури и вероятно го боляха адски в момента.

– Без повече приключения – Емрис погледна кръвнишки към принца.

Роуан се обърна към Лука, който изглеждаше, сякаш ще избухне от възмущение.

– Съгласен.

Ала Емрис продължи:

– И без повече побои.

Роуан срещна погледа на Селена над масата. Изражението му остана неразгадаемо.

– Ще опитаме.

Дори Емрис сметна това за приемлив отговор.

Въпреки умората, която я повали като стена, Селена не успя да заспи. Не можеше да спре да мисли за съществото, за меча и пръстена, който бе разглеждала около час, без да научи нищо, за контрола, който, макар и крехък, бе имала над леда. Отново и отново обаче се връщаше към това, което бе сторила на Роуан – колко лошо го бе изгорила.

„Явно носи много на болка“ – помисли си тя, докато се въртеше на матрака си, свита в студа на стаята. Погледна кутийката с мехлем. „Трябва да иде при лечител за тези рани.“ Тя се повъртя още пет минути, преди да си обуе ботушите, да грабне кутийката и да излезе. Вероятно отново щяха да ù откъснат главата, но нямаше да може и да мигне, ако се измъчваше от угризения. И, богове, да, чувстваше се виновна.

Тя потропа на вратата. Донякъде се надяваше той да не е там. Когато обаче чу сърдитото „Какво?“, направи гримаса и влезе.

Стаята му бе топла и уютна, макар и доста стара и занемарена – особено износените килими, покриващи сивия каменен под. Огромно легло заемаше голяма част от пространството. Легло, което бе оправено и празно. Роуан седеше на бюрото пред камината, без риза и взиращ се в карта, която, изглежда, показваше местоположението на телата на убитите.

Очите му блеснаха с раздразнение, но тя не му обърна внимание, загледана в масивната татуировка, която слизаше от лицето надолу по врата и раменете, за да покрие цялата му лява ръка чак до пръстите. Сега успя да се възхити на красивите несекващи редици – ако не се брояха подобните на окови изгаряния по китката. И по двете китки.

– Какво искаш?

Не бе разглеждала тялото му досега. Гърдите му имаха тен, който свидетелстваше, че той изкарва доста време без риза. Бяха изваяни от мускули и покрити с тънки белези от битки и войни с боговете знаеха какво. Тяло на воин, което бе калявал векове наред.

Тя му подхвърли мехлема.

– Реших, че това ще ти потрябва.

Той го хвана с една ръка, без да сваля очи от нея.

– Заслужих си го.

– Това не означава, че на мен трябва да ми е драго от това.

Той завъртя кутийката в пръстите си. По дясната част на гърдите му имаше дълъг и отвратителен белег. Откъде ли бе дошъл?

– Това подкуп ли е?

– Щом ще се държиш като задник, ми го върни.

Тя протегна ръка.

Той обаче сключи пръсти около кутийката и я остави на работната си маса.

– Можеш да се изцериш и сама, знаеш ли – каза той. – Дори да изцериш мен. Нищо специално, но имаш дарбата.

Тя го знаеше. Понякога магията лекуваше раните ù, без да го осъзнава.

– Това е... афинитет към водата, който наследих по линия на Маб. – Огнената магия идваше от баща ù. – Мама... – От думите ù прилоша, но по някаква причина ги произнесе. – Тя казваше, че капката вода в магията ми е за самосъхранение и изкупление. – Той кимна и тя призна: – Исках да я използвам като останалите лечители. Това беше много отдавна. Но така и не ми разрешиха. Казаха... че няма да е много полезно, тъй като имам малко от нея, пък и кралиците не ставали лечителки.

Трябваше да спре да говори. По някаква причина стомахът ù се сви, когато той каза:

– Лягай да спиш. След като ти е забранено да ходиш в кухнята, ще тренираме от сутринта.

Е, след такова изгаряне си заслужаваше да я прокудят. Затова се обърна да си ходи. Може би изглеждаше толкова жалка, колкото се и чувстваше, понеже той внезапно каза:

– Чакай. Затвори вратата.

Тя се подчини. Той не я покани да седне, затова само се облегна на дървената врата и зачака. Остана с гръб към нея. Тя видя как мощните му мускули се разширяват и прибират, докато си поемаше дълбока глътка въздух. После още една. И още една. А после...

– Когато вречената ми почина, ми отне много време, докато се съвзема.

За миг не знаеше какво да отговори.

– Кога се случи това?

– Преди двеста и три години и двайсет и седем дни. – Той посочи татуировката на лицето, врата и ръцете си. – Това разказва историята за станалото. За срама, който ще нося до последния си дъх.

Воинът, дошъл онзи ден, имаше толкова празен поглед...

– И други са идвали да татуират позора си.

– Гавриел изгуби трима войници от засада в южната планина. Те загинаха, а той оцеля. Откакто е воин, татуира имената на загиналите под негово командване. Но татуировката не е за обвинение.

– А ти виновен ли беше?

Той бавно се завъртя. Не напълно, но достатъчно, за да я погледне.

– Да. Когато бях млад, бях... свиреп. Държах да спечеля слава за себе си и рода си. Ходех навсякъде, където ме пратеше Майев. По пътя срещнах женска от нашата раса. Лирия. – Произнесе името почти с благоговение. – Продаваше цветя на пазара в Доранел. Майев не одобри връзката ни, но когато срещнеш вречената си, няма какво да сториш. Тя бе моя и никой не можеше да ми каже другояче. Вричането ни ми коства благоволението на Майев, но аз още държах да се доказвам. Когато войната дойде и кралицата ми предложи шанс да изкупя вината си, го приех. Лирия ме помоли да не го правя. Аз обаче бях арогантен и наивен. Оставих я в планината и отидох на война. Оставих я сама.

Той отново погледна към Селена.

„Ти ме изостави“ – бе му казала тя. Тогава се бе пречупил. Тогава болката от векове се бе издигнала, за да го погълне, точно както правеше и нейното собствено минало.

– Нямаше ме месеци наред. Спечелих каквато слава търсех. Тогава разбрахме, че враговете ни са търсели начин да проникнат в Доранел през планинските проходи.

Сърцето ù потъна в петите. Роуан прокара ръка през косата си.

– Полетях към дома. Никога не съм летял по-бързо. Когато се върнах, разбрах, че е била бременна. Но въпреки това те я бяха убили, а след това – изпепелили дома ни. – Той поклати глава. – Изгубиш ли вречената си, не се възстановяваш. Не знаех къде съм, кой съм. Излових ги, всичките мъже, които я бяха наранили. Убивах ги бавно. Тя бе бременна, още от момента, преди да я напусна. Аз обаче бях толкова опиянен от амбицията си, че не го надуших. Оставих бременната си вречена самичка.

Гласът ù потрепери, но тя попита:

– Какво стори, след като ги уби?

Лицето му бе изопнато, а очите – загледани нанякъде.

– За десет години нищо. Изчезнах. Полудях. По-лошо – не изпитвах нищо. Просто напуснах. Скитах из света в различните си превъплъщения, не забелязвах сезоните, хранех се само когато ястребът ми казваше, че трябва, че иначе ще умра. Щях да се оставя да умра, но... не можех да се реша... – Той млъкна и се изкашля. – Може би щях да остана така завинаги, но Майев ме намери. Тя каза, че съм тъгувал достатъчно. Че ще ù служа като принц и командир, че заедно с още шепа воини ще пазим кралството. Тогава проговорих за пръв път от деня, в който намерих Лирия. За пръв път чух името си. За пръв път си го спомних.

– И отиде с нея?

– Нямах си нищо. Никого. Тогава се надявах, че ще загина в служба за нея и ще видя Лирия отново. Когато се върнах в Доранел, изписах историята на позора си по тялото си. След това дадох кръвен обет на Майев. Оттогава насам ù служа.

– Как се възстанови след такава загуба?

– Не се възстанових. Все още не съм на себе си. Едва ли някога ще бъда.

Тя кимна, сви устни и погледна през прозореца.

– Но може би – каза той толкова тихо, че тя отново го погледна. Не се усмихна, но очите му я пронизваха – Може би ще успеем да се възстановим заедно.

Нямаше да се извини. Нито за днес, нито за вчера, нито за нищо. А тя нямаше да иска това от него. Сега разбра защо през всичките седмици, докато тренираха заедно, бе усещала, че гледа в огледало. Нищо чудно, че го бе презирала.

– Мисля – каза тя с глас, съвсем малко по-висок от шепот, – че това ще ми хареса.

– Значи заедно – протегна ръка той.

Тя огледа белязаната мазолеста ръка, татуираното лице с изписана на него някаква мрачна надежда. Това бе някой, който може би разбираше какво е да си осакатен до мозъка на костите си. Някой, който се мъчеше да излезе от бездната.

Може би никога нямаше да успеят. Може би никога нямаше да се възстановят. Но...

– Заедно – каза тя и стисна ръката му.

А някъде в нея светлинката припламна отново.

ВТОРА ЧАСТ

Наследница от огън

36

– Готов ли си за срещата с капитан Уестфол тази вечер?

Едион можеше да се закълне, че Рен Олсбрук настръхна, като произнесе името. Седнал до младия благородник на ръба на покрива на  склада, генералът се замисли за тона му и реши, че не си струва вербалния шамар, затова кимна и продължи да почиства ноктите си с един от ловните ножове.

Рен се възстановяваше вече няколко дни, след като капитанът го бе настанил в гостната на апартамента. Старецът бе отказал да използва главната спалня и бе рекъл, че предпочита дивана. Едион обаче се питаше какво ли бе видял Муртауг, когато пристигнаха там. Дори да подозираше кой е собственикът – Селена, Елин или и двете, – не каза нищо.

Едион не бе виждал Рен от срещата им в опиумната бърлога и не беше съвсем сигурен защо си е направил труда да дойде тази вечер.

– Изградил си цяла мрежа – каза той, – но тя няма много общо с високите кули на замъка Олсбрук.

Рен стисна зъби.

– И твоята работа е далечко от белите кули на Оринт. Всички сме пропаднали. – Вятърът развя рошавата му коса. – Благодаря, че ми помогна онази нощ.

– Няма за какво – отвърна хладно Едион и се усмихна лениво.

– Уби за мен, а после ме прикри. Определено има за какво. Длъжник съм ти.

Едион бе свикнал да получава благодарности от хората си, но това...

– Трябваше да ми кажеш – рече той и усмивката му угасна, докато гледаше златните светлинки на града, – че с дядо ти нямате дом.

Или пари. Нищо чудно, че дрехите на Рен бяха толкова мърляви. Срамът, който Едион бе изпитал онази нощ, почти го погълна и го бе преследвал през последните няколко дни, като притъпи темперамента му и едва не го погълна. Опита да се разсее със стражите на замъка, но тренирането с хората, които пазеха краля, само усили болката.

– Не виждам какво значение има това – отвърна рязко Рен.

Едион разбираше гордостта. За Рен бе трудно да признае, че е уязвим, така както за него бе трудно да приеме благодарността му.

– Ако разбереш как може да отключиш магията, ще го направиш ли? – попита Рен.

– Да. Това ще има значение за предстоящите битки.

– Преди десет години нямаше. – Лицето на Рен стана ледена маска и Едион си спомни. Рен не притежаваше почти никаква магия. Двете му големи сестри обаче имаха. Момичетата се намираха в планинското училище за вълшебници, когато всичко отиде по дяволите.

Все едно прочел мислите му и все едно това ти отделяше от града под тях, Рен продължи:

– Когато войниците ни понесоха към палачите, не спираха да се подиграват на родителите ми за магията. Защото дори и с предпазните си заклинания, училището на сестра ми се бе оказало беззащитно. Не бяха могли да сторят нищо на десет хиляди войници.

– Съжалявам – отвърна Едион. Не знаеше какво друго да каже до завръщането на Елин.

Рен погледна право към него.

– Ще е трудно да се върнем в Терасен. За мен и дядо ми.

Изглеждаше, сякаш се бори с думите и със самата идея да разкрие нещо на някого. Едион обаче му остави цялото време, от което се нуждаеше.

– Не съм сигурен, че вече мога да бъда благородник – продължи най-накрая Рен. – Дали съм достатъчно цивилизован. Дали хората ще ме искат. Дядо е по-достоен, но той е Олсбрук по брак и освен това няма намерение да управлява.

Ха. Едион се замисли. С една погрешна дума или дори реакция можеше да накара Рен да млъкне завинаги. Не би трябвало да го е грижа, а го беше. Затова рече:

– Последните десет години животът ми бе само война и смърт. Следващите едва ли ще са по-различни. Но ако има ден, в който намерим мира... – Богове, тази дума. Толкова красива. – Ще е странно за всички ни. Аз лично не виждам защо хората на Олсбрук не биха приели благородник, прекарал години в битка с властта на Адарлан. Благородник, живял в нищета заради свободата.

– Вършил съм разни неща – каза Рен, – лоши неща.

Едион подозираше това от момента, в който Рен им даде адреса на опиумната бърлога.

– Кой не е? – отвърна той. И самата Елин... трябваше да го каже, но все още не желаеше Рен, Муртауг или който и да било да знаят нещо за нея. Това бе нейна история за разказване.

Едион разбра, че разговорът ще тръгне в лоша посока, когато Рен се напрегна и попита шепнешком:

– Какво смяташ да правиш с капитан Уестфол?

– В момента капитан Уестфол е полезен за мен и нашата кралица.

– А после...

– Когато времето настъпи, аз ще реша дали е безопасно да го оставим жив. – Рен отвори уста, ала Едион добави: – Така трябва да бъде. Така работя аз.

Дори и след като Каол бе спасил живота на Рен и му бе дал дом.

– Чудя се какво ли би казала кралицата за начина, по който работиш.

Едион му хвърли поглед, от който мнозина други биха побягнали. Но знаеше, че Рен не се страхува особено много от него, не и след всичко, което бе преживял и видял. Не и след като Едион бе убивал за него.

– Ако е умна, ще ме остави да свърша каквото трябва – каза Едион. – Ще ме използва като оръжието, което съм.

– Ако поиска да е твоя приятелка? И това ли ще ù откажеш?

– Нищо не бих ù отказал.

– Ако поиска да си неин крал?

– Достатъчно – оголи зъби Едион.

– Искаш ли да бъдеш крал?

Едион качи крака на покрива и се изправи.

– Искам единствено – изръмжа той – да видя народа си свободен и кралицата на трона ù.

– Те изгориха Еленорогия трон, Едион. Той вече не съществува.

– Тогава ще съградя нов от костите на враговете ни!

Рен направи гримаса, докато се изправяше. Раните несъмнено му пречеха. Остана на разстояние – може и да не се страхуваше, но не бе глупак.

– Отговори ми. Искаш ли да си крал?

– Ако поиска, няма да откажа. – Самата истина.

– Това не е отговор.

Знаеше защо Рен го пита. Дори Едион бе наясно, че може да стане крал. С легиона и с принадлежността си към рода Ашривер, той щеше да е добър вариант. Един крал воин би разколебал всеки враг. Дори преди кралството им да падне, бе чувал слухове...

– Искам единствено – изръмжа Едион в лицето на Рен – да я видя отново. Само веднъж, ако боговете разрешат. Ако ми дадат повече, ще им благодаря през всеки ден от проклетия си живот! Засега обаче искам само да я видя, да се уверя, че е истинска, че е жива. Другото не ти влиза в работата.

Усети погледа на Рен, когато мина през вратата към апартамента отдолу.

Кръчмата бе пълна с войници, които се връщаха у дома в Адарлан. Жегата и миризмата на тела накара Каол да съжали, че Едион не е свършил това сам. Сега нямаше как да скрие, че двамата пият като приятели, а генералът се развика така, че всички войници да го чуят.

– По-добре да се крием под носа на всички, отколкото да се преструваме – промърмори Едион на Каол, когато още една безплатна напитка бе поставена на тяхната покрита с петна подгизнала маса, от войник, който се бе поклонил – наистина се бе поклонил – на Едион.

– За Вълка – каза белязаният мургав мъж, преди да се върне на масата при другарите си.

Едион вдигна чаша да поздрави мъжа и си спечели аплодисменти в отговор. В свирепата му усмивка нямаше преструвка. Не бе отнело дълго време на Едион да намери войниците, които Муртауг смяташе, че трябва да разпитат – войници, разположени на мястото, откъдето предполагаха, че е тръгнало заклинанието. Докато Едион търсеше точните хора, Каол се бе погрижил за собствените си задължения, които сега включваха и намирането на кандидат, който да го замести, както и опаковането на багажа за Аниел. Бе дошъл в Рифтхолд днес с извинението, че търси кой да пренесе първия му сандък с лични вещи – задача, която всъщност вече бе изпълнил. Не искаше да мисли какво щеше да каже майка му, когато сандъкът с книги пристигнеше в крепостта.

Каол не се престори, че му е приятно.

– Давай по същество – каза той.

Едион се изправи и вдигна чашата си. Помещението притихна, все едно всички ги бяха наблюдавали.

– Войници – каза той тихо и меко, с глас гробовен и благоговеен едновременно. Завъртя, все още вдигнал чашата. – За вашата кръв, за вашите белези, за всяка пукнатина в щита и драскотина по меча, за всеки приятел и всеки враг, загинал до вас... – Чашата се издигна по-високо, а Едион склони глава. Русата му коса блесна на слънцето. – За това, което сте дали и което предстои да дадете. Наздраве.

За един миг стаята прогърмя от викове и Каол разбра какво превръщаше Едион в заплаха, защо бе бог за тези хора и защо кралят търпеше дързостта му, със или без пръстен.

Едион не бе като благородниците, които си пиеха виното по замъците. Той целият бе метал и пот, седеше в тази воняща кръчма и пиеше бирата на войниците. Независимо дали бе истина, или не, те вярваха, че него го е грижа за тях, че се вслушва в тях. Пъчеха се от това, че е запомнил имената им, имената на техните съпруги и сестри, заспиваха уверени, че ги възприема като братя. Едион ги караше да вярват, че той би се бил и умрял за тях. Затова и те бяха готови да се бият и да умрат за него.

И Каол се уплаши, макар и не за себе си.

Уплаши се какво ще стане, когато Едион и Елин се съберат отново. Бе видял в нея същата жар, който караше хората да слушат него. Бе я видял как бе нахлула на среща на Съвета с главата на съветник Мълисън в ръце и се бе усмихнала на краля на Адарлан. Всички в залата бяха смаяни и ужасени от черния вихър, който представляваше тя. Двамата с Едион заедно, смъртоносни и работещи, за да съберат армия, да запалят пламъка в хората...

Уплаши се какво може да стане с кралството му.

Защото това все още бе неговото кралство. Работеше за Дориан, а не за Елин или Едион. Не знаеше къде го поставя това.

– Състезание! – извика Едион, седнал на пейката. Каол не бе мръднал по време на дългия час, в който генералът бе чукал халбата си с тези на половината мъже в стаята, като всеки бе имал времето да му разкаже историята си.

Когато на Едион му омръзна да бъде хвален от враговете си, а Ашриверските му очи пламнаха с блясък, който подсказа на Каол, че той мрази всички присъстващи, които ядяха хляб си от ръката му, генералът извика, че обявява състезание.

Имаше няколко предложения за надпиване, но Едион отново надигна чашата си и настъпи тишина.

– Този, който служи най-далеч, пие безплатно.

Чуха се викове от Банджали, Оринт, Мелисанде, Аниел, Ендовиер, но тогава...

– Я тихо! – Един стар и посивял войник се изправи. – Бия всички ви. – Той вдигна чашата си към генерала и извади пергамент от жилетката си. Документи за освобождаване. – Изкарах пет години в Нолл.

Право в десетката. Едион посочи празното място на масата си.

– Значи ще пиеш с нас, приятелю.

Помещението отново се изпълни с викове.

Нолл. Това бе петънце на картата в най-далечния край на Пустинния полуостров.

Мъжът седна. Преди Едион да може да вдигне и пръст към бармана, пред странника се появи нова чаша.

– Нолл, а? – попита Едион.

– Командир Йенсен от Двайсет и четвърти легион, сър.

– Колко хора бяха на служба при теб, командире?

– Две хиляди. Всичките се върнаха миналия месец. – Йенсен отпи от чашата си. – Пет години и всичко свърши просто така. – Той щракна с белязаните си дебели пръсти.

– Имате предвид, че Негово Величество не ви е предупредил предварително по никакъв начин?

– При цялото ми уважение, генерале... думичка не ни каза. Чух, че се местим, защото идват нови сили и вече не им трябваме.

Каол остана млъкнал и заслушан, както го бе инструктирал Едион.

– И защо така? Към друг легион ли ви причислява?

– Нямаме представа. Дори не каза кой заема мястото ни.

– Поне вече не си в Нолл – ухили се Едион.

Йенсен се загледа в питието си, но не и преди Каол да зърне сянката в очите му.

– Какво беше там? Неофициално, разбира се – попита Едион.

Усмивката на Йенсен бе угаснала. Когато вдигна очи, в погледа му нямаше светлина.

– Вулканите бяха активни и през цялото време бе тъмно заради пепелищата, които изпълваха въздуха. От пушеците постоянно ни болеше глава. Няколко души полудяха. Течеше ни кръв от носа. Получавахме храната си веднъж на месец, понякога по-рядко, в зависимост от сезона и това дали корабите са донесли доставките. Местните не можеха да прекосяват пустинята, все едно колко ги заплашвахме или подкупвахме.

– Мързеше ли ги?

– В Нолл няма нищо. Само кулата и градеца, който построихме около нея. Но вулканите са свещени. Преди десетина години, може би малко повече, ние явно..., е, не ние с хората ми, понеже не бях още там, но според слуховете кралят отвел легион във вулканите и осквернил храма. – Йенсен поклати глава. – Местните ни заплюваха заради това – дори хората, които не сме били там. По-късно сме построили кулата на Нолл. Местните проклели и нея. Винаги бяхме сами.

– Кула? – прошепна Каол и Едион му се намръщи. Йенсен отпи голяма глътка.

– Не че ни пускаха вътре...

– Хората, които полудяха – попита Едион с полуусмивка. – Какво точно стана с тях?

Сенките се върнаха и Йенсен се огледа около себе си. Не за да види кой слуша, а все едно търсеше изход от този разговор. После обаче погледна към генерала и каза:

– Според докладите, генерале, сме ги убили със стрела в гърлото. Чисто и ясно. Но всъщност...

– От тази маса няма да излезе и дума – приведе се Едион.

Йенсен кимна разсеяно.

– Истината е, че докато приготвяхме стрелците, лудите разбиваха собствените си черепи. Всеки път. Все едно не можеха да се отърват от болката.

Селена твърдеше, че Калтейн и Роланд са се оплаквали от главоболия, плод на магията, която кралят бе упражнил върху тях, на неговата ужасна сила. Самата тя му бе казала, че е получила ужасно главоболие, когато открила тайните килии под замъка. Подземия, които водеха до...

– Кулата. Казваш, че никога не са ви пускали в нея? – попита Каол, като пренебрегна предупредителния поглед на Едион.

– Нямаше врата. Изглеждаше декоративна. Ала аз я мразех. Всички я мразехме. Беше просто един ужасен черен камънак!

Като часовниковата кула в стъкления замък. Построена по същото време, ако не и няколко години по-рано.

– Какво ли са правели? – провлачено каза Едион. – За мен е излишен разход на ресурси.

В очите на човека имаше толкова много сенки, пълни с неразказани истории, за които Каол не смееше да пита. Командирът изпи чашата си и се изправи.

– Не знам какво са правели – нито в Нолл, нито в Амарот. Понякога пращахме хора по Западното море със съобщения между кулите и знаехме, че тяхната е подобна. Нямахме представа дори самите ние какво, по дяволите, правехме там. Нямаше с кого да се бием.

Амарот. Другата крепост и другият възможен източник за заклинанието според Муртауг. На север от Нолл. Но на същото разстояние от Рифтхолд. Три кули от черен камък. Образуващи екваториален триъгълник. Това явно бе част от магията.

Каол проследи ръба на чашата си. Беше се заклел да държи Дориан настрани от това. Да го остави на мира.

Нямаше как да провери теорията и не искаше да приближава и на три метра черната кула. Може би обаче можеше да направи проверката в малък мащаб. За да види дали е прав за това, което кралят е сторил. Но това значеше...

Че Дориан му трябва.

37

Бяха минали две седмици на тренировки за Манон и Тринадесетте. Две седмици, в които се събуждаха преди изгрева, за да прелетят през каньона като едно цяло. Две седмици на драскотини и контузии, на близки срещи със смъртта заради предотвратени в последния момент падания, заради битки между уивърните или най-обикновени грешни преценки.

Бавно и полека обаче си изградиха инстинкти. Не само като бойци, но и като ездачи и зверове. Манон не харесваше това, че зверовете ядат отвратителното месо от планината, затова два пъти на ден ловуваше диви кози. Не след дълго вещиците започнаха също да ядат козите, като наклаждаха огньове в планинските проходи, за да изпичат закуските и вечерите си.

Манон не искаше никой от тях – било ездачка или звяр – да яде от храната на кралските хора или самите кралски хора. Щом миришеше на лошо, нещо не бе наред.

Не знаеше дали заради допълнителните уроци, или прясното месо, но Тринадесетте се оказаха по-бързи от всички останали сборища. Докато се стигна до там, че Манон им нареди да крият темпото си винаги щом Жълтоногите дойдеха да наблюдават тренировките им.

Абраксос оставаше проблемен. Тя не смееше да мине през Прохода с него, тъй като крилете му, макар и малко по-силни, не се бяха подобрили много – недостатъчно за стремителното спускане през тесния проход.

Манон премисляше това всяка нощ, когато Тринадесетте се събираха в стаята ù, за да си сверяват отново впечатленията от летенето. Железните им нокти блестяха, докато демонстрираха начините, по които са научили уивърните си да кацат, да излитат или да правят изкусни маневри.

При цялото им вълнение обаче бяха изтощени. Дори уравновесените Синьокръвни бяха на нокти, а Манон досега бе викана дузина пъти да предотвратява кавги.

Използваше свободното си време, за да вижда Абраксос – да проверява железните му нокти и зъби, да го води на допълнителна езда, когато всички бяха като припаднали в леглата си. Трябваха му колкото се може повече тренировки, а и тя харесваше тишината на нощта с посребрените планински върхове и реката звезди над тях, макар на следващите утрини да се събуждаше трудно.

Така, с риск да си навлече гнева на баба си, Манон си спечели два дни почивка за Черноклюните, като я увери, че ако не си починат, ще настъпи война в столовата и кралят няма да има въздушна кавалерия, която да поведе уивърните в битка.

Два дни спаха, ядоха и задоволиха нуждите си с мъжете от планината. Поне така направиха част от Тринадесетте – тя видя Веста, Лин, Астерин и близначките демони да дебнат по моста.

Но Манон нямаше да си отспива. Нямаше да яде. Нито да спи с мъже.

Щеше да отведе Абраксос до планините Рюн.

Звярът вече беше оседлан. Докато се качваше на него, Манон провери дали Ветросеч е вързан здраво за гърба ù. Дисагите тежаха неочаквано много зад нея. Напомни си, че трябва да обучи Тринадесетте и останалите сборища с тях. Щом бяха армия, щеше да се наложи да носят припасите си, както правеха повечето войници. А и тренировките с дисаги щяха да ги направят по-бързи, когато имаха възможност да летят без тях.

– Сигурна ли си, че не мога да те убедя да не ходиш? – попита надзирателят, когато тя спря пред задните порти. – Знаеш легендите не по-зле от мен. Това си има цена.

– Крилете му са слаби. Всичко, което пробвахме досега, се провали – каза тя. – Това може да е едничкият материал, способен да ги заздрави така, че да устоят на ветровете. А пазари наблизо не виждам, затова ще отида при самия извор.

Надзирателят се намръщи към синьото небе.

– Денят не е подходящ за летене. Идва буря.

– Нямам друг ден. – Докато го изричаше, съжали, че не може да отведе Тринадесетте в небесата, когато бурята удари. Да ги обучи и за това.

– Пази се и внимавай с цената, която ти поискат.

– Ако исках съвета ти, щях да те попитам, смъртни човече – сряза го тя, макар да беше прав.

Въпреки това Манон изведе Абраксос към обичайното им място за излитане. Предстоеше им дълъг ден на летене – а след него още един. По целия път към планините Рюн.

За да намери паешка коприна от легендарните стикски паяци, големи като коне и по-смъртоносни от отровата, с която я предяха...

Бурята връхлетя веднага щом Манон и Абраксос прелетяха над западните части на планините Рюн. Макар леденият дъжд да обрули лицето ù и да я намокри до кости, тя успя да види назъбения лабиринт под нея през мъглата, надвиснала над планината.

Заради надигащите се ветрове и мълниите, които бучаха около тях, Манон свали Абраксос до единственото открито парче земя, което успя да забележи. Бе готова да изчака бурята да премине и след това да полети към небесата и да огледа околността, докато намерят паяците или поне някакви знаци къде може да се намират. Подозираше, че ще са основно кости.

Бурята обаче продължи и макар двамата с Абраксос да се притискаха до скалите, нямаше как да се прикрият. Би предпочела и сняг пред ледения дъжд, който брулеше с такава сила, че нямаше как да се напали огън.

Нощта се спусна бързо заради бурята, а Манон трябваше да прибере железните си зъби, за да не тракат през нощта и да разкъсват устните ù. Качулката ù бе напълно безполезна и подгизнала, а водата капеше в очите ù. Дори Абраксос се беше свил на колкото се може по-плътно кълбо.

Каква глупава идея! Извади един кози крак от торбата и го подхвърли на Абраксос, който се разви, колкото да го изяде, а после отново се върна в предишната си поза, за да се скрие от бурята. Манон се прокле, задето е била такава глупачка, изяде собствената си вечеря, състояща се от подгизнал хляб и замръзнала ябълка, а след това хапна и малко сирене.

Струваше си. За да спечели победа за Тринадесетте, за да бъде Водачка на Крилото. Една нощ в бурята не бе нищо – бе преживявала много по-лоши неща. Загубена в снежни планински проходи с леки дрехи, без изход и храна. Бе оцелявала през бури, от които другите вещици не се събуждаха.

И все пак би предпочела снега.

Манон огледа каменния лабиринт около тях. Усещаше, че навсякъде има очи, които я наблюдават. Нищо обаче не приближи – нищо не дръзна да го стори. Затова след време се сви досущ като Абраксос, с глава и гърди към скалите и прибрала ръце под мишниците.

За радост през нощта спря да вали – или поне ъгълът на вятъра се смени и вече не падаше директно върху тях. От този момент Манон спа по-добре, но трепереше от студ, макар да ù стана малко по-топло. Докато потъваше в сън, осъзна, че именно намекът за топлина и суша ù попречиха да се разболее или да умре от треперенето. Събуди се от сивата зора.

Когато отвори очи, видя, че е на сянка, но суха и топла заради огромното крило, което я бе скрило от стихиите, и заради топлия дъх на Абраксос, който изпълваше пространството като малка пещ. Той все още спеше дълбоко. Трябваше да почисти ледените кристалчета от крилото му, преди да се е събудил.

Бурята прочисти небето до ясносиньо – достатъчно ясно, че да им се наложи да прелетят само още веднъж над западните хълмове на планините Рюн, преди Манон да намери това, което търсеше. Не просто кости, а дървета, покрити с дебели сиви паяжини като тъгуващи вдовици. Когато Абраксос снижи, тя видя, че това не е паешка коприна, а най-обикновени паяжини.

Ако можеш да кажеш, че е нещо обикновено да опашеш цяла планинска гора в паяжини.

Абраксос ръмжеше почти непрестанно на нещо под тях – сенки и шепоти, които вещицата не можеше да долови. Забеляза обаче пълзящите по клоните паяци – във всякакви форми и размери, все едно бяха призовани тук да живеят под закрилата на гигантските си събратя.

Отне ù половината сутрин да намери пепелявите пещери над оплетената дъбрава, където земята бе осеяна с кости. Направи няколко кръга, а после насочи Абраксос надолу към една оголена скала пред пещерите. Зад тях имаше пропаст, спускаща се право към изсъхналата клисура.

Абраксос обиколи като планинска котка и замята опашка, докато гледаше пещерата.

Тя посочи ръба на скалата.

– Достатъчно. Сядай и спри да мърдаш. Знаеш защо сме тук, не разваляй момента.

Той изсумтя, но седна, като вдигна облак сива прах във въздуха. Отпусна сивата си опашка от ръба на скалата, като така вдигна физическа бариера между Манон и пропастта. Манон погледна надолу преди нечовешки женски смях да се разнесе от пещерата.

– Е, това е звяр, който не сме виждали от векове.

Манон запази безизразно изражение на лицето си. Светлината бе достатъчно ярка, за да разкрие няколко древни безмилостни очи, които се издигаха от входа на пещерата. Три огромни сенки дебнеха зад тях. Гласът приближи и изрече:

– Векове минаха и от последния път, когато се разправяхме с вещица, носеща железни зъби. – Към думите се присъедини и тракането на щипци, напомнящи барабан.

Манон не посмя да докосне Ветросеч, а само отвърна:

– Светът се променя, сестро.

– Сестро – засмя се паякът. – Е, може би двете с теб сме сестри. Две лица на една и съща черна монета, направена от един и същи черен господар. Сестри по дух, макар и не по тяло.

Женският паяк се появи на бледата светлина, а мъглата мина по него като сборище изгубени души. Бе сивочерна и огромната ù маса накара устата на Манон да пресъхне. Въпреки размерите си бе елегантна, с дълги и гладки крака и лъскаво издължено тяло. Величествена.

Абраксос тихо изръмжа, но Манон вдигна ръка, за да го накара да замълчи.

– Вече виждам – каза тихо вещицата – защо Синьокръвните ми сестри продължават да те обожествяват.

– Така ли правят? – остана неподвижен паякът. Трима други обаче приближиха тихи и взиращи се в нея с многобройни тъмни очи. – Не помня кога за последно жрица от Синята кръв ни направи жертвоприношение в хълмовете. Липсват ни.

– Мога да изпратя няколко – усмихна се напрегнато Манон.

– Несъмнено си Черноклюна – изсмя се паякът. Огромните очи сякаш я погълнаха. – Косата ти напомня за коприната ни.

– Предполагам, че трябва да съм поласкана.

– Кажи името си, Черноклюна!

– Името ми няма значение – отвърна Манон. – Дошла съм да направим сделка.

– За какво ù е притрябвала на една Черноклюна нашата ценна коприна?

Тя се обърна и разкри напрегнатия Абраксос. Погледът му бе насочен към огромния паяк. Бе настръхнал от върха на носа до крайчеца на опашката си.

– Крилете му трябва да бъдат подсилени. Чух легендите и се запитах дали коприната може да помогне?

– Давали сме от коприната си на търговци, крадци и крале за хубави рокли, за скъпи воали, дори за корабни платна. Ала за криле? Никога.

– Искам девет метра, вплетени на платна, ако може.

Паякът се приведе към нея.

– Някои са давали живота си само за един.

– Назови цената си.

– Девет метра... – Тя се обърна към трите паяка зад нея. Слуги или стражи, Манон не знаеше. – Донесете преждата. Трябва да я оценя, преди да назова цената.

Хубаво. Нещата вървяха добре. Когато трите паяка се прибраха в пещерата, настъпи тишина. Манон се опита да не рита мъничките паячета по ботушите си. И да не гледа към очите, които я наблюдаваха втренчено от пещерите наоколо.

– Кажи ми, Черноклюна – рече паякът, – как намери зверчето си?

– Подарък ми е от краля на Адарлан. Ние сме част от войската му. Когато свършим служба, ще отидем към дома, в Пустошта, за да възвърнем кралството си.

– Охо. Проклятието развалено ли е?

– Още не. Но когато намерим крочанка, която да съумее да го развали...

Щеше да се наслади на кръвопролитието.

– Гадничко проклятие беше. Завзехте земята, само за да бъде прокълната от лукавите крочанки. Виждала ли си Пустошта напоследък?

– Не – отвърна Манон. – Досега не съм била в нашия дом.

– Преди няколко години оттук мина търговец. Рече ми, че смъртен крал се е качил на трона там. Ала по вятъра се носят и други слухове. Че кралят бил свален от млада жена с виненочервена коса. Наричала се Върховната кралица.

Манон настръхна. Върховната кралица на Пустошта! Нея щеше да убие първа, когато върнеше земите си и когато най-после ги видеше със собствените си очи, вдишаше миризмата им, насладеше се на красотата им.

– Шантаво място е тая Пустош – продължи паякът. – Търговецът идеше оттам. Някогашен превъплъщенец. Изгубил дарбите си, точно както всички вие смъртните. Все пак е имал късмета да заседне в човешкото си тяло, но не осъзна, че когато ми продаде двайсет години от живота си, част от дарбите му останаха в мен. Не мога да ги използвам, разбира се, ала се чудя какво ли би било да видя света през хубавите ти очи. Да докосна мъж...

Косъмчетата по тила на Манон настръхнаха.

– Ето ни и нас – рече друг паяк, когато трите пристигнаха с кълбо паешка коприна. То се люлееше между тях във феерия от цветове. Дъхът на Манон спря.

– Мигар не е забележително? Една от най-добрите, които сме запридали.

– Величествено е – призна Манон. – Назови цената си.

Паякът се загледа в нея.

– Каква цена да поискам от една дълголетна вещица? Двайсетина години за теб са нищо, макар магията да те състарява като нормална жена. А мечтите ти... те сигурно са лоши и ужасни, Черноклюна. Не искам да ги ям. Не и твоите. – Паякът я приближи. – Ала лицето ти? Ако ти взема красотата?

– Едва ли ще мога да си тръгна без лице.

Паякът се разсмя.

– О, нямах предвид буквалното ти лице. Цветът на кожата, блясъкът на златистите ти очи. Начинът, по който слънцето се отразява в косите ти като лунна светлина по снега. Тези неща мога да взема. С тази хубост можеш да си спечелиш сърцето на крал. Или, ако магията се върне, мога да ги използвам за моето женско тяло. Защо да не спечеля крал за себе си?

Манон не я бе особено грижа за красотата ù, макар тя да бе полезно оръжие. Не смяташе обаче да разкрива това без пазарлък.

– Да видя коприната първо.

– Срежете мостра – нареди паякът на трите, които внимателно оставиха коприната и една отряза перфектния квадрат. Мъже бяха убивали и за по-малко, а тук го режеха като обикновена вълна. Манон се опита да не мисли за щипците, протегнати към нея. Отиде до ръба на скалата и прескочи опашката на Абраксос, като вдигна коприната на слънчевата светлина.

Тя проблесна, тъмата да я вземеше! Дръпна я. Еластична, ала здрава. Невероятно лека. Но...

– Тук нещо не е наред. Нима и остатъкът ще е така развален?

Паякът изсъска. Земята се разтърси, когато приближи. Абраксос я спря с предупредително ръмжене, което накара останалите три да дойдат зад нея. Значи бяха стражи. Ала Манон вдигна мострата на светлината.

– Виж – каза Манон и посочи една шарка, минаваща по него.

– Това не е дефект! – сопна се паякът. Опашката на Абраксос се уви около Манон и я приближи към тялото си.

Вещицата я вдигна по-високо, към слънцето.

– Виж на по-ясна светлина? Нима смяташ, че ще дам хубостта си за второкласна прежда?

– Второкласна? – побесня паякът. Опашката на Абраксос се сви.

– Не, сякаш бъркам. – Манон свали ръце и се усмихна. – Май не ми се пазари днес.

Паяците стояха на ръба на скалата и дори нямаха време да мръднат, като опашката на Абраксос се разви и ги удари.

Полетяха към клисурата с писъци. Без да губи и секунда, Манон натика останалата коприна в празните дисаги и яхна Абраксос. Двамата скочиха във въздуха от ръба на пропастта, който бе перфектно място за излитане.

Съвършеният капан за тези глупави древни същества.

38

След като надзирателят внимателно втри паешката коприна в крилете на Абраксос, Манон му остави половин метър. Остана ù много, в случай че се износеше, и сега бе скрита в двойното дъно на един сандък. Не каза никому къде е била, нито защо крилете на Абраксос сега блестят на определена светлина. Астерин щеше да я убие, ако узнаеше колко е рискувала, а баба ù щеше да заколи Астерин, задето не е била с нея. Манон не бе в настроение да сменя Втората в командата си и да търси нова вещица за Тринадесетте.

След като Абраксос се излекува, Манон го отведе на входа на Северен зъб, за да опитат да минат през Прохода. Преди крилете му бяха твърде слаби за скока, но с копринената подплата имаше много по-голям шанс.

Рискът обаче оставаше, затова Астерин и Сорел чакаха зад нея, яхнали животните си. Ако нещо се объркаше, ако Абраксос не успееше или ако коприната се скъсаше, тя трябваше да скочи настрани от него и да го остави да умре, докато някоя от двете я хванеше със зъбите на уивърна си.

Манон не харесваше плана особено, но това бе едничкият начин Астерин и Сорел да я оставят да го пробва. Тя наистина бе наследница на Черноклюните, но по-скоро щяха да я затворят в кочините на уивърните, отколкото да я оставят да мине пред Прохода без предпазни мерки. Може и да ги наричаше мекосърдечни и да ги шамаросваше, когато се налага, но това бе умната постъпка. Напрежението можеше да се реже с нож, а Жълтоногите можеха да опитат да подплашат Абраксос по време на минаването през Прохода.

Манон кимна на Втората и Третата в знак, че е готова, преди да приближи звяра си. Малцина се бяха събрали, но Искра бе на наблюдателната платформа, леко усмихната. Манон провери стремената, седлото и юздите. Абраксос бе напрегнат и ръмжеше.

– Да вървим – рече му тя и подръпна юздите, за да го отведе по-напред, така че да го яхне. Той все още имаше място да се затича преди спускането, а с новите си крале щеше да е наред. Бяха се спускали надълбоко и нависоко и преди. Абраксос обаче не мръдна.

– Веднага – скара му се тя и дръпна юздите.

Абраксос се обърна към нея и изръмжа. Тя го удари леко по кожестата буза.

– Хайде де!

Той заора с крака в земята и сви крилете си.

– Абраксос.

Погледна към Прохода, а после обратно към нея. Ококорен. Беше се уплашил. Бе вкаменен от ужас. Безполезно, глупаво, страхливо животно!

– Стига – каза тя и го приближи, за да се качи на седлото. – Крилете ти вече са наред.

Посегна към стремето, но той се отдръпна. Земята се разтърси, когато се удари в нея. Зад нея Астерин и Сорел казаха нещо на животните си, които също се бяха отдръпнали и щракаха със зъби както към Абраксос, така и едно към друго.

От наблюдателницата се чу тих смях и зъбите на Манон изскочиха.

– Хайде, Абраксос! – Отново посегна към седлото.

Той отскочи настрани, удари се в стената и заотстъпва. Един от мъжете донесе камшик, ала тя вдигна ръка.

– Нито крачка – скара му се и извади ноктите си. Камшиците само правеха Абраксос още по-неконтролируем. Тя се обърна към звяра си. – Пъзльо нещастен – изсъска и посочи Прохода. – Да се връщаш на мястото си.

Абраксос срещна погледа ù. Отказваше да отстъпи.

– На място, Абраксос!

– Не може да те разбере – прошепна Астерин.

– О, може... – Манон млъкна. Не им бе казала теорията си. Все още не. Отново се обърна към уивърна. – Ако не ме пуснеш на седлото и не скочиш, ще те затворя в най-малката клетка на проклетата пещера.

Той оголи зъби. Тя своите – също.

Играта на вълчи погледи продължи цяла минута. Унизителна, вбесяваща минута.

– Хубаво – плю тя и обърна гръб на звяра. Губеше си времето. – Заключете го там, където ще му е най-неприятно – нареди на надзирателя. – Няма да излезе, докато не е готов за Прохода.

Надзирателят ахна, а Манон щракна с пръсти на Астерин и Сорел да слязат от уивърните. Нямаше да спрат да ù трият сол за това. Нито баба ù, нито Жълтоногите, нито Искра, която вече се тътреше по пода на ямата.

– Защо не останеш, Манон? – попита Искра. – Мога да покажа на уивърна ти как се прави.

– Не спирай да вървиш – промърмори Сорел на Манон, но на нея не ù трябваше да ù напомнят.

– Казват, че проблемът не е в зверовете, а в ездачите – продължи Искра, достатъчно шумно, че да я чуят всички. Манон не се обърна.

Не искаше да гледа как завличат Абраксос през портата към каквато дупка намереха. Глупаво, безполезно животно.

– Макар че – продължи Искра замислена – животинката ти може би се нуждае от малко повече дисциплина.

– Да вървим – подкани я Сорел и я побутна. Астерин бе на крачка зад нея и пазеше гърба ù.

– Дайте го на мен – излая Искра. – Просто му трябва подканяне.

Изплющя камшик и се чу рев на страх и болка.

Манон спря на място.

Абраксос се бе свил до стената.

Искра бе застанала пред него. Камшикът бе окървавен от мястото, където го бе ударила по лицето. Едва не бе извадила окото му. Железните ù зъби светеха ярко. Искра се ухили на Манон, когато отново вдигна камшика си и удари. Абраксос изквича.

Астерин и Сорел не бяха достатъчно бързи, за да я спрат, когато се хвърли към Искра.

Двете се затъркаляха по прашния под, нападайки със зъби и нокти. Манон  ревеше толкова силно, че залата сякаш се разтърси. Крака блъснаха стомаха ù и ритникът на Искра ù изкара въздуха.

Манон падна на земята, плю шепа синя кръв и се изправи за част от секундата. Жълтоногата наследница замахна с железни нокти, удар, който можеше да реже кости. Манон се изплъзна от атаката ù и я хвърли на грубия камък.

Искра изпъшка, а вещиците, придошли наоколо, се развикаха. Манон стовари юмрука си в лицето ù.

Кокалчетата ù изпукаха от удара, но тя виждаше само камшика и болката и страха в очите на Абраксос. Искра замахна към лицето ù в опит да се освободи от тежестта ù. Манон се отдръпна и ноктите одраха врата ù. Не усети болката или топлата струйка кръв. Само пак стовари юмрука си и притисна с коляно гърдите на Искра. И удари. Отново. И отново.

Повдигна пак болящия я юмрук, но някой я хвана за китката и я издърпа. Манон започна да се гърчи и изпищя. Звукът бе без думи и без край.

– Манон! – изрева Сорел в ухото ù. Нокти се забиха в рамото ù, без да я наранят, но колкото да я спрат, да я накарат да осъзнае, че наоколо има вещици със зейнали уста, в ямата и на наблюдателната платформа.

Астерин стоеше с вдигнат меч между нея и...

Искра, която бе на земята с окървавено и подуто лице. Нейната Втора също бе изтеглила меча си, готова да срещне този на Астерин.

– Добре е – каза Сорел и я стисна по-силно. – Абраксос е добре, Манон. Погледни го. Погледни го и ще видиш, че е добре.

Манон се подчини, докато дишаше през уста заради  окървавения си нос. Видя го приклекнал, ококорил очи. Раната му вече се бе съсирила.

Искра не бе мръднала и на сантиметър от мястото, където Манон я бе хвърлила на пода. Астерин и другата Втора обаче ръмжаха, готови за нова битка, която можеше да разцепи планината на две.

Достатъчно.

Манон се измъкна от здравата хватка на Сорел. Всички притихнаха, когато тя обърса с опакото на ръкава си окървавените си нос и уста. Искра изръмжа от пода. Кръв капеше от счупения ù нос по сцепената устна.

– Докосни го отново – рече Манон – и ще изпия мозъка от костите ти.

Жълтоногата наследница отнесе нов пердах от майка си в столовата, плюс два удара с камшик в замяна на тези, които бе дала на Абраксос. Предложи ги на Манон, но тя отказа, като се престори, че не се интересува.

Всъщност ръката я болеше прекалено много, за да използва камшика ефективно.

На следващия ден Манон влезе в клетката на Абраксос, следвана от Астерин по петите. Тогава се появи Синьокръвната наследница, следвана от своята червенокоса Втора. Манон, все още с подуто лице и красиво насинено око, кимна сдържано на другата вещица. Тук долу в кочините рядко попадаше на други и никога на наследница.

Петра обаче се спря пред решетките. Тогава Манон забеляза козия крак в ръцете на Втората.

– Чух, че битката е била забележителна – рече Петра, като остана на почтително разстояние от Манон и отворената врата на кочината. – Ала Искра изглежда по-зле.

Манон вдигна вежди, макар лицето да я заболя от движението.

Петра вдигна ръка към Втората. Вещицата ù подаде месото.

– Чух още, че Тринадесетте и животните им ядат само месото, което си уловят. Моята Кийли хвана това животно при сутрешния си полет. Тя иска да го сподели с Абраксос.

– Не вземам месо от съпернически кланове.

– Мигар ние сме съпернички? – попита Петра. – А мислех, че кралят на Адарлан ни е сбрал да летим под едно знаме, както едно време.

– Какво искаш? – въздъхна Манон. – Тренировките започват след десет минути.

Втората на Петра настръхна, но наследницата се усмихна.

– Казах вече. Моята Кийли иска да му даде месото.

– Охо. Тя ли ти го каза? – изсъска Манон.

– Нима твоят уивърн не ти приказва? – наклони глава Петра.

Абраксос гледаше толкова внимателно, колкото и другите вещици.

– Те не приказват.

Петра сви рамене и постави ръка над сърцето си.

– Тъй ли?

Остави козия крак и потъна в плътния здрач на кочините.

Манон изхвърли месото.

39

– Кажи ми как се научи да татуираш.

– Няма.

Приведена над дървената маса в стаята на Роуан след срещата им с чудовището от езерото, Селена вдигна очи от китката му, над която държеше костената игла.

– Ако не отговаряш на въпросите ми, може да направя грешка и тогава...

Доближи иглата за татуиране до смуглата му мускулеста ръка, за да подчертае заплахата. За нейна изненада Роуан нададе приглушен звук, който може би беше смях.

Бе решила, че молбата му да очертае тези части от ръката му, които не можеше да стигне сам, е добър знак. Татуировката му трябваше да бъде изписана отново сега, след като раните от изгарянията бяха избледнели.

– Учил ли си се от някого? Имало ли е учител и ученик?

Той я погледна скептично.

– Естествено. Във военните лагери имахме командир, който татуираше броя на убитите врагове по кожата си. Понякога разказваше цели битки. Всички млади войници бяхме очаровани. Убедих го да ме научи.

– С легендарния си чар, предполагам.

Това ù спечели полуусмивка.

– Просто попълни местата, в които... – изсъска, когато тя взе иглата и малкото чукче, за да изпише още една тъмна кървава руна по него. – Добре. Това е правилната дълбочина.

С това безсмъртно и бързо регенериращо тяло, мастилото на Роуан бе смесено със сол и желязо на прах, което пречеше на магията да изличи татуировката.

Тази сутрин тя се бе събудила... по-ведра. Тъгата и скръбта бяха там и се гърчеха в нея, но за пръв път от много време чувстваше, че диша.

Съсредоточи се върху това да стабилизира ръката си и изписа още един дребен символ, след това още един.

– Разкажи ми за семейството си.

– Кажи нещо за твоето и аз ще разкажа за моето – отвърна той през зъби, докато тя работеше. Бе ù обяснил точно какво да прави, преди да я остави да боде с иглите по кожата му.

– Хубаво. Родителите ти живи ли са? – Глупав и опасен въпрос, предвид станалото с вречената, но когато той поклати глава, на лицето му нямаше изписана печал.

– Родителите ми бяха много възрастни, когато ме заченаха.

Знаеше, че не го има предвид в човешкия смисъл на думата.

– Бях единственото им дете за цялото им хилядолетие заедно. Малко преди да стигна второто десетилетие от живота си, те избледняха в отвъдното...

Преди тя да успее да измисли по-добър начин, по който да опише смъртта, Роуан рече:

– Ти нямаш братя и сестри.

Тя се съсредоточи върху работата си и отпусна тъничък слой от спомените.

– Благодарение на елфическата си кръв, мама забременяла трудно. По време на раждането спряла да диша. Казват, че само волята на татко я задържала в нашия свят. Не знам дори дали е можела да забременее след това. Така че не, нямам братя и сестри. Но... – Богове, трябваше да си затвори устата. – Имах братовчед. Той бе с пет години по-голям от мен. Обичахме се и се борехме като брат и сестра.

Едион. Не бе изговаряла името му вече десет години. Но го бе чувала, бе го виждала в писма. Трябваше да остави иглата и чукчето, за да размърда пръсти.

– Не знам какво е станало, но започнаха да говорят, че е умел генерал в армията на краля.

Самата тя бе провалила Едион толкова непростимо, че не можеше да го обвинява или презира за това, в което се е превърнал. Не искаше да чува детайли за стореното от него на север през всички тези години. Като дете Едион бе истински верен на Терасен. Не искаше да разбира какво са го принуждавали да прави, какво му се бе случило, за да промени това. Дали заради късмет, съдба или нещо друго, но той не бе в стъкления замък, когато тя бе на служба там. Не само щеше да я разпознае, но и ако научеше какво е правила... омразата му щеше да накара Роуан да изглежда дружелюбен.

На лицето на елфа се изписа маска на съсредоточеност, когато тя каза:

– Мисля, че да срещна братовчед си след всичко станало ще бъде много тежко. Дори повече от срещата със самия крал.

Нямаше какво да каже, за да изкупи греха си за това каква е станала, докато кралството им погиваше, а хората им биваха заробвани или избивани.

– Не спирай да работиш – каза Роуан и посочи с брадичката към приборите в скута ù. Тя се подчини и той изсъска при първото убождане. – Смяташ ли – попита след миг, – че братовчед ти ще те убие, или че ще помогне? Армия като неговата може да промени хода на всяка война.

Тръпки я полазиха, когато чу думата война.

– Не зная какво би помислил за мен, не съм сигурна кому е верен. Предпочитам да не узнавам. Никога.

Макар очите им да бяха еднакви, родовете им бяха достатъчно отдалечени и тя бе чувала как слугите и придворните обсъждат колко полезен би бил съюзът между една Галантиус и един Ашривер. Идеята и сега ù се стори комична, също както и преди десет години.

– Ти имаш ли братовчеди? – попита тя.

– Прекалено много. Родът на Мора винаги е бил най-многоброен, а моите досадни и бъбриви братовчеди правят посещенията ми в Доранел... досадни.

Тя се усмихна при мисълта.

– Сигурно ще се разбереш с братовчедите ми – рече той. – Особено по въпроса с вренето на нос в чужди работи.

Тя спря да татуира и стисна ръката му достатъчно силно, че би причинила болка на всеки... който не е безсмъртен.

– И имаш нахалството да приказваш, принце. Аз не съм била разпитвана толкова за живота си.

Това не бе съвсем вярно, но и не бе голямо преувеличение. Никой не ù бе задавал тези въпроси. И не бе казвала на никого отговорите. Той оголи зъби, макар тя да знаеше, че не е насериозно, и се загледа в китката си.

– Побързай, принцесо. Искам да си легна преди настъпването на зората.

Тя използва свободната си ръка, за да му отправи особено неприличен жест, но той я хвана с неговата, все още оголил зъби.

– Това не е никак кралско.

– Значи не ставам за кралица, така ли?

Той обаче не пусна ръката ù.

– Заклела си се да освободиш кралството на приятелката си и да спасиш света, ала не мислиш за собствените си земи. Какво те плаши в рожденото ти право? Кралят? Остатъкът от двора? – Лицето му бе толкова близо до нейното, че тя видя кафявите петънца в зелените му очи. – Дай ми поне една причина, поради която отказваш да вземеш трона си обратно. И повече няма да повдигам темата.

Тя прецени погледа и дишането му, след което отвърна:

– Ако освободя Ейлве и унищожа краля като Селена, мога да ида където си искам след това. Короната е просто друг вид окови.

Това бе себично и ужасно, но бе вярно. Някога самата Нехемия бе казала същото – че най-егоистичното ù и искрено желание е да бъде обикновена, да не носи тежестта на короната. Знаела ли бе приятелката ù колко силно ще отекнат тези думи в нея?

Изчака да ù се скарат, видя гнева в очите на Роуан. След което обаче той попита:

– Какво искаш да кажеш с това „друг вид окови“?

Отхлаби хватката си, за да види двете ивици белези по китките ù. Сви устни и тя дръпна ръката си достатъчно силно, че да я пусне.

– Нищо – каза тя. – Моят учител Аробин ги използваше по време на тренировките.

Аробин я бе оковавал, за да я научи как се освобождава. Ала оковите на Ендовиер бяха създадени за хора като нея. Измъкна се от тях чак когато Каол ги махна.

Не искаше Роуан да узнава това. Гневът и омразата можеше да преглътне, ала съжалението... Не трябваше да говори и за Каол как бе съградил сърцето ù отново, само за да го разбие. Не искаше да споменава Ендовиер. Не и без да обясни, че някой ден, колкото и далечен да е той, ще се върне там и ще освободи всички. Всеки роб, до последния. Дори ако трябваше лично да сваля оковите им.

Селена се върна към работата си, но лицето на Роуан остана напрегнато, все едно надушваше полуистината.

– Защо остана с Аробин?

– Знам, че исках две неща. Първо, да се измъкна от света и враговете си, второ... – Бе ù трудно да го погледне в очите. – Да се скрия и от самата себе си. Бях се убедила, че искам да изчезна, понеже второто нещо, което исках, бе някой ден... да мога да нараня хората, които раниха мен. Оказа се, че ме бива в това. И то много. Ако той ме бе изхвърлил, или щях да умра, или да свърша с бунтовниците. Ако бях израсла с тях, кралят вероятно щеше да ме намери и убие. Или щях да се изпълня с такава омраза, че да избивам адарлански войници от малка.

Веждите му се повдигнаха и тя изцъка с език:

– Мислиш, че просто бих ти разказала цялата си история в момента, в който те срещна? Сигурна съм, че ти имаш още повече неща за разправяне от мен, така че стига си се правил на изненадан. Може би трябва отново да започнем да се бием.

Очите му светнаха хищнически.

– Никакъв шанс, принцесо. Можеш да ми кажеш каквото и когато поискаш, но няма как да се върнем назад.

Тя отново повдигна инструментите си.

– Сигурна съм, че приятелите ти обожават, когато си наоколо.

Той се усмихна злокобно и я хвана за брадичката. Не толкова силно, че да я заболи, но колкото да го погледне.

– Първо – изсъска той, – не сме приятели. Аз съм учителят, което означава, че ще ме слушаш. – Явно видя обидата, понеже приближи и стисна челюстите ù по-силно. – Второ, къде сме, какво става? И аз не знам. Така, че ако искаш да ти остава място, за да намериш себе си, остави такова и на мен!

Тя го погледна за миг и дъхът им се смеси.

– Дадено – отвърна.

40

– Кажи ми най-голямото си желание – прошепна Дориан в косата на Сорша, докато преплиташе пръсти с нейните и се възхищаваше на нежната ù кожа, опираща се в собствените му мазоли. Такива хубави ръце, като натъжени гълъби.

– Нямам такова – усмихна се тя в гърдите му.

– Лъжкиня – целуна я той по косата. – Ти си най-лошата лъжкиня на света.

Тя се завъртя към прозореца на стаята му. Утринната светлина накара тъмната ù коса да заблести. Бяха минали две седмици от нощта, в която го бе целунала. Две седмици, откакто започна да се промъква тук, докато замъкът спи. Споделяха леглото, макар и не по начина, по който той копнееше. А и презираше промъкването и криенето.

Но ако я разкриеха, щеше да изгуби работата си. Предвид кой беше той... можеше да си спечели много неприятности само от това, че я свързват с него. Майка му например можеше да намери начин да я пратят някъде надалече.

– Кажи ми – повтори той и се приведе за целувка. – Кажи ми и ще го сторя.

Винаги бе бил щедър с любовниците си. Понякога им оставаше подаръци, за да не се оплакват, когато изгубеше интерес. Този път обаче наистина искаше да ù подари нещо. Бе опитал с дрехи и бижута, но тя ги бе отказала. Сега реши да ù подари редки книги, билки и инструменти за работата ù. Тя се опита да откаже и тях, но той бързо бе преодолял протестите ù. Най-често с целувки.

– Ако поискам луната на въже?

– Тогава ще започна да се моля на Деанна.

Тя се усмихна, ала лицето на Дориан помръкна. Деанна, богинята на лова. Обикновено се мъчеше да не мисли за Селена, Елин или която беше. Да не мисли за лъжите на Каол, за измяната на Едион. Не искаше да има нищо общо с тях, не и сега, когато Сорша бе с него. Някога бе глупак. Бе смятал, че ще разцепи света заради Селена. Момче с любов, изгаряща го като горски пожар. Или поне така бе смятал тогава.

– Дориан? – Сорша се отдръпна, за да види лицето му. Погледна го по начина, по който бе виждал Селена да гледа към Каол.

Той я целуна отново, нежно, но продължително. Тялото ù се разтопи в неговото. Той се наслади на мекотата на кожата ù, като прокара длан по ръката ù. Тя се отдръпна.

– Трябва да вървя. Закъснявам.

Той изпъшка. Наистина бе време за закуска, а щяха да забележат, ако я няма. Тя се измъкна от прегръдката му, а той ù помогна да облече роклята си. Винаги се криеха. Това живот ли беше? Не само с жените, които обичаше, но криеше и магията, истинските си помисли...

Сорша го целуна и застана на вратата с ръка на бравата.

– Най-голямото ми желание – усмихна се тя – е някоя сутрин да не се налага да излизам призори.

Преди да може да ù отговори нещо, тя излезе.

Но той не знаеше какво може да каже или направи, за да изпълни желанието ù. Сорша имаше своите задължения, а той – неговите си.

Ако напуснеше с нея, ако се изправеше срещу баща си, ако откриеха магията му... малкият му брат щеше да стане наследник. При мисълта Холин да вземе короната един ден му прилоша. Какво ли щеше да направи на света, особено със силата на баща им? Не, Дориан не можеше да си позволи да избира. Нямаше избор. Бе прикован към короната си и така щеше да остане до смъртта.

Някой похлопа на вратата. Дориан се усмихна при мисълта, че Сорша може да се е върнала. Но когато вратата се отвори, усмивката му угасна.

– Трябва да поговорим – каза Каол от прага. Дориан не го бе виждал седмици наред, но приятелят му изглеждаше остарял. Изтощен.

– Няма да си губиш времето с любезности, а? – изтегна се на дивана Дориан.

– Щеше да разбереш, че са такива. – Каол затвори вратата зад гърба си и се облегна на нея.

– Опитай.

– Съжалявам, Дориан – каза тихо той. – Повече, отколкото си мислиш.

– За това, което ми причиниха лъжите ти? За това, което причиниха на нея? Щеше ли да съжаляваш, ако не те бяха хванали?

Каол стисна челюсти. Може би Дориан не беше честен. Не му пукаше.

– За всичко – каза Каол. – Но се опитвам да поправя нещата.

– Ами Селена? Дали работата с Едион помага на нея? Или на мен?

– И на двамата.

– Обичаш ли я още?

Не знаеше защо го интересува още, но бе важно.

Каол притвори очи.

– Част от мен винаги ще я обича. Но трябваше да я изведа от замъка. Бе прекалено опасно за това... в което се превръщаше.

– Не се превръщаше в нищо различно от това, което е. Което винаги е можела да бъде. Просто ти видя всичко. И когато зърна другото ù лице... – Чак сега, когато Сорша бе влязла в живота му, Дориан прозря истината. – Не можеш да избираш каква част от нея да обичаш. – Той съжаляваше Каол. Осъзна, че сърцето го боли за приятеля му, за всичко, което той вероятно бе осъзнал последните няколко месеца. – Не можеш и да избираш с коя част от мен да си приятел.

– Аз не...

– Напротив. Каквото е сторено, вече е сторено Каол. Няма връщане назад, колкото и да опитваш да промениш нещата. Харесва ли ти, или не, но ти игра важна роля, за да стигнем до тук. Прати я по онзи път, да разбере коя е и каква е и да реши какво ще прави отсега нататък.

– Смяташ, че съм искал да стане така? – разпери ръце Каол. – Да можех, щях да върна нещата както преди. Да можех, тя нямаше да е кралица, а ти – магьосник.

– О, разбира се. За теб магията е проблем. За теб това, което е тя, е проблем. Но ти не се боиш от самите неща, нали? А от това, което представляват – промяната. Нека ти кажа нещо. – Дориан си пое дълбоко въздух. Магията проблесна и изчезна с лека болка. – Нещата вече се промениха. И то заради теб. Имам магия и няма как да се отърва от нея. А що се отнася до Селена... – Той потисна силата, когато си представи, когато за пръв път осъзна какво е да си на нейно място. – Що се отнася до Селена – повтори той, – нямаш право да желаеш къде да е и къде да не е. Можеш само да решиш дали си неин приятел, или враг.

Не знаеше цялата ù история, не знаеше къде свършва истината и къде започва лъжата, какво е да си в Ендовиер до сънародниците си или да се кланяш на мъжа, убил семейството ти. Но бе видял късчета от личността ù, независимо от името или титлата ù.

И дълбоко в себе си знаеше, че тя не се бе отдръпнала от магията му. Бе разбрала тегобата и страха. Не бе избягала и не бе поискала от него да е нещо друго. Бе обещала да се върне за него.

Затова погледна приятеля си и макар Каол му да изглеждаше наранен каза:

– Взел съм решението си за нея. Когато времето настъпи, независимо дали си тук, или в Аниел, се надявам изборът ти да бъде същият.

Едион не искаше да си го признава, но самоконтролът на капитана, докато чакаха Муртауг в скрития апартамент, се оказа забележителен. Рен, който не можеше да остане на задника си повече от минутка, макар да бе все още с неизлекувани рани, обикаляше из хола като вълк в клетка. Каол обаче си седеше до огъня, не казваше почти нищо, но винаги гледаше и слушаше.

Тази нощ капитанът изглеждаше различен. По-напрегнат, по-внимателен. След всички срещи, в които бе наблюдавал всяко негово движение, вдишване и мигване, Едион веднага забеляза разликата. Дали не бе научил нещо ново? Дали не бе имало някакво развитие?

Тази вечер Муртауг се завръщаше след няколко седмици в Залива на Черепа. Бе отхвърлил предложението на Рен да иде с него и бе казал на внука си да почива. Което остави младия благородник изнервен и агресивен, макар да се мъчеше да го скрие. Едион бе искрено изненадан, че апартаментът не е станал на парчета. В своя военен лагер Едион щеше да изведе Рен на тепиха и да го остави да излее енергията си. Или да го прати на някаква мисия. Или най-малкото – да го накара да сече дърва.

– Значи ще чакаме цяла нощ? – каза накрая Рен, като спря пред масата и ги изгледа.

Капитанът кимна уморено, но Едион скръсти ръце и се ухили лениво.

– По-добра идея ли имаш, Рен? Да не прекъсваме някое посещение за опиум?

Това беше удар под кръста, но не и нещо, което капитанът да не знае за Рен. А ако Рен имаше такъв навик, Едион нямаше да го пусне и на двеста километра от Елин.

Младежът поклати глава и отвърна:

– Тия дни само чакаме. Чакаме Елин да даде някакъв знак, чакаме едно голямо нищо. Дядо също няма да каже нищо. Изненадан съм, че още не сме умрели. Че онези не са ме намерили. – Загледа се в огъня. Светлината на пламъците подчертаваше белега му. – Разполагам с един човек, който... – Рен млъкна за момент и прикова Каол с поглед. – Може да разбере нещо повече за краля.

– Нямам вяра на източниците ти, особено след срещата с онези хора – отвърна Каол.

Оказа се, че един от информаторите – хванат и измъчван – бе издал местонахождението им. И макар това да бе станало под натиск, не се нравеше на Едион. Той го заяви и Рен се напрегна. Отвори уста, несъмнено за да каже нещо глупаво и прибързано, но тройно подсвирване ги прекъсна.

Капитанът подсвирна в отговор и Рен застана на вратата, като я отвори, колкото да пусне Муртауг си вътре. Дори по гърба му Едион разпозна какво облекчение изпитва младежът, докато се здрависваше с дядо си след седмици чакане. Муртауг не бе млад. Когато отметна качулката си, лицето му бе бледо и мрачно.

– На бюфета има бренди – каза Каол. Едион отново се възхити на зоркото око на капитана, макар че никога нямаше да му го признае. Старецът кимна в знак на благодарност и дори не свали наметалото си, докато си наливаше чашка.

– Дядо – остана на вратата Рен.

– Отговори ми честно, момче – обърна се Муртауг към Едион. – Чувал ли си за генерал Нарок?

Едион се изправи с едно движение. Рен тръгна към тях, но Муртауг не отстъпи, когато генералът отиде до бюфета и умишлено бавно си сипа чаша бренди.

– Наречи ме момче отново – каза Едион със смъртоносно спокойствие, загледан в стареца – и ще се намериш обратно в каналите.

– Когато станеш на моята възраст, Едион... – вдигна ръце старецът.

– Не се хаби – спря го той и се върна на стола си. – За последно Нарок бе на юг. Чух, че събира армада към Мъртвите острови. – Територията на пиратите. – Това обаче беше преди месеци. Не ни казват много. Научих за Мъртвите острови, понеже някои от корабите на Господаря на пиратите отплували на север в търсене на неприятности. Чухме за това, след като опитали да се измъкнат от флотата на Нарок.

Пиратите всъщност се бяха разпръснали. Господарят на пиратите Ролф бе едни отвел на юг, други бяха заминали на изток, а неколцина бяха направили смъртоносната грешка да отидат до северния бряг на Терасен.

Муртауг се подпря на бюфета.

– Капитане?

– Опасявам се, че знам по-малко и от Едион – отвърна Каол.

Муртауг потърка очи, а Рен взе за дядо си стол от масата. Старецът се отпусна на него със стон. Бе цяло чудо, че още диша. Едион потисна порива на съжаление. Бе възпитан по-добре от това да се държи като надменна гад. Рои щеше да бъде засрамен от него, че се е обърнал така към възрастен човек.

Ала Рои беше мъртъв. Всички воини, които бе обичал преди десет години, бяха мъртви, а светът бе станал много по-лошо място. Самият Едион бе станал по-лош човек.

– Пътувах насам колкото се може по-бързо – въздъхна Муртауг. – През миналата седмица не съм почивал повече от няколко часа. Флота на Нарок го няма. Капитан Ролф отново е Господар на пиратите в Залива на Черепа, но нищо повече. Хората му не ходят до източните Мъртви острови.

Въпреки срама Едион изскърца със зъби от това, че Муртауг не говори по същество.

– Защо? – попита той.

Бръчките по лицето на Муртауг сякаш станаха по-дълбоки на светлината на пламъка.

– Защото тези, които отиват на изток, не се връщат. Във ветровитите нощи дори Ролф се кълне, че чува ревове от островите. На хора... ала не съвсем. Екипажът, крил се на островите по време на окупацията на Нарок, твърди, че тогава всичко притихнало, сякаш той бил отнесъл източника на звука със себе си. А Ролф... – Муртауг се почеса по носа. – Каза ми, че в нощта, когато се върнали на островите, видели нещо, застанало на ръба на скалите, на един от източните острови. Нещо като блед мъж... но не точно. Ролф може и да е влюбен в себе си, ала не е лъжец. Каза, че който и да е бил това, не е изглеждал правилно. Все едно имало яма от тишина около него, различна от ревовете, които обичайно се чували. Само ги гледал как минават покрай него. На следващия ден, когато се върнали на същото място, от него нямало и следа.

– Винаги е имало легенди за странни същества в моретата – каза Каол.

– Ролф и хората му се кълнат, че това не е легенда. Казват, че това същество е било направено.

– И откъде знаят? – попита Едион, загледан в капитана, чието лице бе бледо като тебешир.

– Носело черен нашийник като домашен любимец. Направило крачка към тях, все едно смятало да влезе в морето и да тръгне подире им, но след това невидима ръка го дръпнала, сякаш било на каишка.

Рен повдигна белязаната си вежда.

– Господарят на пиратите мисли, че в Мъртвите острови има чудовища?

– Мисли и вярва, че са били създадени там, а Нарок е взел няколко със себе си.

– И накъде е тръгнал Нарок сега? – попита Каол.

– Към Вендлин – отвърна Муртауг. Сърцето на Едион прескочи един удар. – Смята да отведе флота до Вендлин за изненадващо нападение.

– Невъзможно! – скочи на крака капитанът – Защо? Защо сега?

– Защото някой – отвърна старецът по-остро, отколкото Едион го бе чувал да говори някога – е убедил краля да изпрати шампиона си, който да убие тамошното кралско семейство. Какво по-добро време да изпита чудовищата от това, когато страната е потънала в хаос?

Каол стисна облегалката на стола.

– Но тя няма наистина да убие кралския род. Никога не би могла. Това... е измама.

Едион предполагаше, че това е всичко, което може да бъде казано на семейство Олсбрук и че няма нужда да узнават повече в момента. Пренебрегна предупредителния поглед, който Рен му хвърли. Не се и съмняваше как бе приел новината, че роднините на рода Ашривер са мишени. Те обаче бяха мъртви за него от десет години – от мига, в който бяха отказали да изпратят помощ на Терасен. Боговете да им бяха на помощ, ако стъпеше в кралството им. Запита се какво ли мисли Елин за тях. Дали смяташе, че Вендлин може да им стане съюзник, особено сега, когато Адарлан подготвяше нашествие към границите им? А може би щеше да ги остави да изгорят – така, както бяха изгорели хората от Терасен.

На него не му беше все едно.

– Няма значение дали ще бъдат убити, или не – отвърна Муртауг. – Когато онези създания пристигнат там, мисля, че светът ще разбере с какво се бори кралицата ни.

– Не можем ли да изпратим предупреждение? – настоя Рен. – Не може ли Ролф да прати вест до Вендлин?

– Ролф не иска да се замесва. Обещах му злато и земи, когато кралицата се завърне, но нищо не можа да го убеди. Получил си е територията и не иска да рискува хората си отново.

– Трябва да има начин да минем през блокадата, да изпратим съобщение – продължи Рен. Едион се запита дали да не му напомни, че Вендлин не е помогнал на Терасен, но осъзна, че не му се влиза в етичен спор.

– Пратих няколко души – каза Муртауг, – но им нямам вяра. Докато пристигнат, ще е късно.

– Какво можем да направим? – настоя отново Рен.

Муртауг отпи от брендито си.

– Ще търсим начини да помогнем от тук. Изобщо не вярвам, че изненадите на Негово Величество се крият само по Мъртвите острови.

Това вече беше интересно. Едион също отпи от брендито, но после го остави. Алкохолът нямаше да му помогне да подреди мислите си. Затова се заслуша в останалите и потъна в спокойния ритъм, в който преценяваше всичките си битки и военни кампании.

Каол наблюдаваше как Едион крачи из апартамента. Рен и Муртауг бяха излезли по свои задачи.

– Да ти кажа ли как изглеждаш, когато предстои да повърнеш? – попита Едион.

– Знаеш всичко, което знам аз, и не е трудно да се сетиш защо – отвърна със стиснати зъби Каол от стола си. Спорът му с Дориан го бе накарал да не бърза към замъка, макар принцът да му бе нужен, за да изпита теорията си за заклинанието. Дориан бе прав за Селена – за това, че Каол негодува срещу тъмнината ù, уменията ù и истинската ù личност... но това не променяше чувствата му.

– Аз още не разбирам твоята роля във всичко това, капитане – отвърна Едион. – Не се бориш за Елин, нито за Терасен. За какво тогава? За висшето благо? За принца? На чия страна си всъщност? Предател ли си? Бунтовник?

– Не. – Кръвта на Каол се смрази при тази мисъл. – На ничия страна не съм. Искам да помогна на приятеля си, преди да се върна в Аниел.

– Може би това ти е проблемът – оголи зъби Едион. – Че не вземаш страна. Може би трябва да кажеш на баща си, че ще нарушиш думата си.

– Няма да обърна гръб на моето кралство или на моя принц – сопна се Каол. – Няма да се бия в твоята армия. Няма да избивам моя народ. Няма да изменя на думата, която дадох на баща си.

В крайна сметка, бе му останала само честта.

– Ами ако принцът избере да се бие с нас?

– Тогава ще се бия рамо до рамо с него, доколкото ми е възможно. Дори от Аниел.

– Значи ще се биеш рамо до рамо с него, но не за правдата. Нямаш ли свободна воля, желания?

– Желанията ми не ти влизат в работата. – А тези желания... – А и каквото и решение да вземе Дориан, той няма да одобри избиването на невинни.

– Няма вкус за кръвта, а? – подигра се Едион.

Каол не смяташе да му доставя удоволствие, като се поддаде на закачката. Вместо това посегна към гърлото си и каза:

– Мисля, че твоята кралица ще те осъди и за една капка невинна кръв. Ще те заплюе в лицето. В това кралство има добри хора и те заслужават да ги имаш предвид, независимо какво действие решите да предприемете.

Очите на Едион се стрелнаха към бузата на Каол.

– Както е осъдила теб за смъртта на приятелката си?

Едион се усмихна бавно и заканително, а после, толкова бързо, че Каол почти не видя как го прави, се озова пред него, опрял ръце на дръжките на стола.

Запита се дали Едион ще го удари или убие. Лицето му изглеждаше по-вълче отвсякога, с изкривен нос и оголени зъби.

– Когато народът ти умира около теб, когато видиш жените си обезчестени, когато наблюдаваш глутници бездомни деца да гинат от глад по улиците, тогава ще ми говориш за това кой е невинен. До този момент фактът е, капитане, че не избираш страна, защото си момченце и те е страх. Не за невинните животи, а за мечтата, в която си се вкопчил. Принцът порасна, кралицата порасна. Само ти – не. Накрая това ще ти излезе през носа.

Каол не отговори нищо и бързо напусна апартамента. Почти не спа. Не прави нищо, освен да гледа към меча, оставен на бюрото му. Когато слънцето изгря, отиде при краля и му разкри плановете си да се върне в Аниел.

41

Следващите две седмици минаха по определен ритъм. До такава степен, че Селена започна да намира успокоение в него. Нямаше неочаквани залитания, падания или завои, убийства, предателства или кошмари, придобили плът и кръв. Сутрин и вечер го играеше слугиня. През деня тренираше с Роуан, като бавно и болезнено изследваше кладенеца с магия в себе си. За свой ужас не намери дъно.

Малките неща – да пали свещи, да пали камината, да заплита дантела от пламък между пръстите – си оставаха най-трудни. Роуан обаче я притискаше, водеше я от руини към руини – единствените безопасни места, в които бе безопасно да губи контрол. Поне носеше храна със себе си, тъй като постоянно бе гладна и не можеше да изкара и час, без да хапне нещо. Магията изсмукваше енергията ù и тя ядеше два пъти, дори три пъти повече отпреди.

Понякога разговаряха. Поне тя го караше да говори, тъй като след като му разказа за Едион и собствените си егоистични желания за свободата, бе решила, че е хубаво да приказват. Дори да не можеше да разкрие всичко за Роуан, харесваше гласа му, когато заговореше. Успя да го накара да ù разкаже за различните походи и приключения, всяко от които – по-жестоко и ужасно от предишните. На изток и на юг от Вендлин съществуваше огромен свят – кралства и империи, за които само бе чувала, без да знае нищо. Роуан бе истински воин, минал през бойни полета, повеждал хора към ада, плавал през бурни морета към далечни и странни земи.

Макар да завиждаше на дългия му живот – и на идващия с него дар да вижда света, – чувстваше таящите се зад всеки разказ гняв и болка. Загубата на неговата вречена го следваше независимо колко надалече отплаваше или отлетеше. Говореше много малко за приятелите си, които понякога го придружаваха по време на пътуванията му. Селена не му завиждаше за битките, през които бе минал, за войните в далечни земи или за кървавите години, изкарани в обсади около градове от пясък и камък.

Но не му каза това, разбира се. Само слушаше как той разказва, докато я обучава. И колкото повече слушаше, толкова повече намразваше леля си Майев до мозъка на костите си. Този гняв я караше да иска всяка вечер да слуша легенди за нея от Емрис. Роуан никога не ù се караше, когато питаше за такива истории, никога не показваше, че е обезпокоен.

Изненада се, когато един ден Емрис обяви, че Белтейн е след два дни и трябва да започнат да се приготвят за пиршествата и празниците. Белтейн вече бе настъпил, а според Роуан тя все още далеч не бе готова да поеме към Доранел, макар да бе овладяла изкуството на превъплъщаването. На родния ù континент пролетта вече бе настъпила. Щяха да се вият венци, да се украсяват храсти... и толкова. Кралят нямаше да разреши повече. Нямаше да има малки подаръчета за дребния народ по кръстопътищата. Кралят позволяваше да се оставят само кости, а фокусът бе върху боговете и засяването на реколтата. И дума не се казваше за магията.

Клади щяха да се вдигнат, а неколцина смелчаци щяха да ги прескочат за късмет, срещу зли очи или за добра сеитба – на каквото се надяваха. Като дете бе тичала свободно пред полетата на Оринт, а хиляда клади горяха като светлините на армията от нашественици, която не след дълго щеше да обкръжи белия град. Това бе нейната нощ, казваше майка ù, нощта, в която детето на огъня не трябваше да се бои от нищо, в която нямаше да се налага да крие силите си. „Елин Огненото сърце“ – шепнеха хората, когато минаваше покрай тях, а от косите ù капеха въглени като панделки. Едион и неколцина още по-смъртоносни придворни вървяха около нея като най-вярна стража. „Елин, повелителката на Дивия огън.“

След като прекара дни наред, помагайки на Емрис с храната (от която изяде доста, докато готвачът не гледаше), се надяваше да има шанс да си почине на Белтейн. Роуан обаче я изведе на едно планинско плато.

Селена отхапа ябълката, която бе извадила от джоба си, и повдигна вежди към него. Той стоеше пред огромна купчина дърва за клада. Два по-малки огъня пукаха от двете им страни. Между тях няколко полуелфи носеха дърва и съчки, а други редяха по масите храната, върху която Емрис се бе трудил неуморно.

Дузини полуелфи бяха пристигнали от различните си постове без много фанфари, но с много прегръдки и шеги. Между работата с Емрис и тренировките с Роуан Селена нямаше време да ги разгледа – макар една проклета част от нея да бе донякъде доволна от одобрителните погледи, които ù хвърлиха придошлите мъже.

Не пропусна обаче да види колко бързо поглеждаха настрани, когато забележеха застаналия край нея Роуан. Но видя, че и няколко женски го заглеждат. Прииска ù се да им издере очите.

Захрупа ябълката, докато го наблюдаваше. Бе облечен с типичната си светлосива туника и широк колан, отметнал качулка. Кожената броня по ръцете му блестеше на следобедното слънце. Богове, нямаше никакъв физически интерес към него и бе сигурна, че той също не желае да я приюти в леглото си. Може би изпитваше такова чувство за собственост заради прекараното време с него в елфическото си тяло... Може би затова бе сърдита и груба. Миналата нощ бе изръмжала на една жена в кухнята, която не бе спряла да го зяпа и дори го бе поздравила.

Селена поклати глава, за да се прочисти от инстинктите, които я караха да вижда пламъци във всички часове от деня.

– Предполагам, че си ме довел тук, за да тренираме.

Тя хвърли остатъка от ябълката на полето и потърка рамото си. Миналата вечер бе получила мускулна треска заради целия следобед тренировки с Роуан и тази сутрин се събуди изморена.

– Запали огньовете и ги задръж под контрол през цялата нощ.

– И трите? – Това не беше въпрос.

– Крайните да са ниски, за да не опърлиш скачачите. Средният трябва да достига облаците.

Съжали, че е изяла ябълката.

– Тази игра лесно може да стане смъртоносна.

Той вдигна ръка и вятърът задуха около нея.

– Ще съм насреща – каза простичко. Очите му пламнаха с арогантността, която си бе заслужил с вековете живот.

– А ако успея да превърна някого в жива факла?

– В такъв случай ще се радваме, че и лечителите са дошли да празнуват.

Тя го погледна лошо и разкърши рамене.

– Кога започваме?

– Сега – отвърна той.

Стомахът ù се сви.

Вътрешно изгаряше, но остана спокойна, дори когато слънцето залезе и полето се изпълни с гости. Музикантите заеха местата си близо до гората и светът се изпълни със звука от техните цигулки, флейти и барабани. Разнесе се толкова красива древна музика, че пламъците се размърдаха с нея, като се превърнаха в рубини, цитрини[2], тигрови очи и сапфири. Магията ù вече не се проявяваше само в син див огън. През последните няколко седмици се променяше бавно и нарастваше. Никой не забеляза Селена, застанала в края на светлината от пламъците, макар неколцина да се възхитиха на огъня, който пламтеше, без да изгаря дърветата.

Пот капеше от всяка нейна пора. Най-вече заради ужаса за хората, които скачаха над ниските клади. Роуан обаче остана до нея, като ù шепнеше, все едно тя бе нервен кон. Искаше да му каже да си върви да се занимава с някоя от зяпналите го жени, които го канеха безгласно на танц. Вместо това обаче се съсредоточи върху пламъците и запазването на контрола, макар кръвта ù да започна да кипи. Възел се сви в долната част на гърба ù. Тя се размърда. Бе плувнала в пот. Всяка частица от нея бе влажна.

– Спокойно – каза Роуан, когато пламъците се издигнаха малко по-високо.

– Знам – процеди тя. Музиката бе толкова подканяща, танцът около огъня – толкова весел, храната по масите ухаеше тъй изкусително... а тя стоеше далеч от всичко това и просто си гореше. Стомахът ù запротестира. – Кога мога да спра?

Отново се размърда. Най-голямата клада се изви – пламъкът се движеше с тялото ù. Никой не забеляза.

– Когато ти кажа – отвърна Роуан. Тя знаеше, че той използва хората около тях и страха ù за безопасността им, за да я научи на самоконтрол, но все пак...

– Чувствам се потна и гладна. Искам почивка.

– Почна ли да мрънкаш вече? – Но хладен вятър повя по врата ù. Тя затвори очи и простена. Чувстваше как я гледа. След миг каза: – Само още малко.

Почти падна от облекчение, но отвори очи и се съсредоточи. Можеше да издържи. След това щеше да отиде да яде, да яде и отново да яде. Можеше и да потанцува. Толкова време не беше танцувала. Защо да не опита тук, в сенките? Да види дали в тялото ù има място за радост, макар в момента да ù бе толкова горещо и да я болеше толкова много, че да бе готова да заложи пари, че в мига, в който спре, ще падне и ще спи.

Музиката обаче бе завладяваща, а танцьорите се превърнаха в сенки, въртящи се наоколо. За разлика от Адарлан, тук нямаше стражи, които бдят над тържествата, селяни, които дебнат кой ще пресече границата на измяната, за да спечелят някоя монета, като го предадат. Имаше само музика, танци, храна и пламъци. Нейните пламъци.

Потропа с крак, наклони глава и се съсредоточи върху трите огъня без дим и силуетите, които танцуваха наоколо. Толкова ù се танцуваше! Не от радост, а защото почувства как огънят и музиката се смесват в пулс около костите ù. Музиката бе като гоблен, изваян от светлина, тъмнина и цветове, построили деликатни брънки във верига, която закачи сърцето ù и се пръсна към света, приковавайки я към него и свързвайки я с всичко.

Разбираше ги. Знаците на Уирда бяха начин за овладяване на тези нишки, за заплитане и запечатване на есенцията на нещата. Магията можеше да прави същото, а от нейната сила, от нейното въображение и нейната воля можеше да създава и извайва.

– Полека – повтори Роуан, след което добави изненадан: – Музика. Онзи ден на леда тананикаше. – Отново усети хладен вятър по врата си, но кожата ù вече пулсираше в ритъм с барабаните. – Остави музиката да те успокои.

Богове, да бъдеш толкова свободен... Пламъците преливаха вълнообразно с мелодията.

– Полека. – Едвам го чуваше над вълната звук, която я изпълни и я накара да се почувства напълно свързана с всяка нишка от земята. За миг сърцето ù на превъплъщаваща се пожела да излезе от кожата и да се извае в нещо друго, в музика или вятър, носещи се над света. Очите ù засмъдяха. Погледът ù се замъгли от толкова взиране в пламъците, а един мускул на гърба ù изтръпна.

– Успокой се. – Не знаеше за какво говори. Пламъците бяха спокойни, прекрасни. Какво ли щеше да стане, ако минеше между тях? Пулсирането в главата сякаш ù нашепна: „Направи го, стори го“.

– Достатъчно. – Роуан я хвана за ръка, но изсъска и я пусна. – Стига толкова!

Твърде бавно тя погледна към него. Очите му бяха ококорени, светлината на пламъците ги караше да блестят. На нейните пламъци. Тя се обърна към огъня и му се предаде. Музиката и танците продължиха, светли и весели.

– Погледни ме – каза Роуан, ала не я докосна. – Погледни ме.

Тя едвам го чуваше, все едно се намираше под вода. Нещо туптеше в нея, обзето от болка. Нож, който разкъсваше ума и тялото ù с всеки удар на сърцето. Не можеше да го погледне. Не смееше да отклони очи от пламъците.

– Нека огньовете си догорят сами – заповяда Роуан. Можеше да се закълне, че долавя страх в гласа му. С огромно усилие на волята и въпреки болката в сухожилията на врата си, тя се обърна към него. – Елин, спри. Веднага.

Опита да отговори, но гърлото ù бе сухо и гореше. Не можеше да мръдне.

– Пусни ги.

Опита се да му каже, че не може, ала я болеше. Бе като наковалня, а болката – като чук, който я удряше отново и отново.

– Ако не я пуснеш, ще изгориш напълно.

Така ли щеше да свърши магията ù? След няколко часа поддържане на огън? Какво облекчение – благословия. Стига да беше вярно.

– На ръба си да се изпечеш жива. Отвътре! – изръмжа Роуан.

Тя премигна. Очите я заболяха, все едно в тях имаше пясък. Агония се плъзна надолу по гръбнака ù, толкова силна, че тя падна на тревата. Блеснаха светлини – не от нея или Роуан, а от пламъците, които се издигнаха нагоре. Хората се развикаха, музиката замлъкна. Тревата изсъска под дланите ù и започна да пуши. Селена простена, като търсеше в себе си трите връзки с огъня. Но тя бе лабиринт, а в лабиринтите всичко бе оплетено....

– Съжалявам – изсъска Роуан и прокле отново. Въздухът изчезна. Тя опита да простене или да помръдне, но не ù достигна въздух. Нямаше въздух за вътрешния огън. Спусна се тъмнина.

И забрава.

След това се намери стенеща на тревата. Огньовете пукаха нормално, а Роуан надвисна над нея.

– Дишай. Дишай.

Бе прекъснал връзката ù с огъня, но тя продължаваше да гори. Не отвън – дори тревата бе спряла да пуши. Отвътре. С всяка глътка въздух изпращаше пламък към дробовете и вените си. Дори не можеше да говори.

Бе минала някаква граница – не бе чула предупрежденията да се върне обратно – и изгаряше жива под кожата си.

Разтърси се от паникьосани хлипове без сълзи. Болката бе безкрайна, вечна. В нея нямаше тъмнина, в която да се скрие от пламъците. Смъртта щеше да бъде милостиня – студена, черна утеха.

Не знаеше, че Роуан си е тръгнал, докато не се върна на бегом с две жени подире си.

– Можеш ли да я носиш? – попита едната от тях. – Тук няма повелители на водата, трябва да я хвърлим в студена вода. Веднага.

Не чу какво друго каза. Чуваше само ковачницата под кожата си. Долови стон и изохкване, озова се в ръцете на Роуан и се заклати пред гърдите му, когато той се затича към дърветата. Всяка крачка я изпълваше с нажежена болка. Ръцете му бяха леденостудени и вятър вееше към нея, ала въпреки това бе изгубена в огнено море.

Адът. Това бе отвъдното на черен бог. Това я очакваше, след като поемеше сетния си дъх.

Този ужас я накара да се съсредоточи върху това, което можеше да долови – а именно уханието на борове и сняг, идващо от Роуан. Вдиша от тази миризма, сподави я навътре и се хвана за нея все едно бе спасително въже, хвърлено в бурно море. Не знаеше колко време е отнело, но хватката му около нея отслабваше с всеки пулс на огнената болка. После обаче стана по-тъмно, отколкото в гората, звуците започнаха да отекват по-високо, поеха по стълби, а след това...

– Хвърли я във водата.

Приведоха я над водата в каменната вана, а парата удари лицето ù. Някой изруга.

– Замрази го, принце – нареди втори глас, – веднага.

Изпита миг блажен хлад, но после...

– Извади я! – Силни ръце я сграбчиха. Имаше чувството, че чува бълбукане.

Бе накарала водата да кипне. Едва не се бе сварила. Хвърлиха я в друга вана. Отново се сформира лед, който после се стопи. Стопи се и...

– Дишай – прошепна ù на ухо Роуан, коленичил до ваната. – Пусни го. Цялото.

Издигна се пара, но тя си пое въздух.

– Хубаво – изпъшка Роуан. Отново се образува лед. Стопи се.

Потеше се. Горещината пулсираше по кожата ù като барабан. Не искаше да умира така. Отново си пое въздух.

Като приливи и отливи банята замръзваше и се стапяше, замръзваше и се стапяше, но всеки път – по-бавно от предишния. Студът малко по-малко се просмука в нея, притъпи сетивата ù, подкани тялото ù да се отпусне.

Огън и лед, скреж и жарава, сключени в битка, всеки – теглещ към себе си. Под всичко това можеше почти да вкуси стоманената воля на Роуан, която се сблъскваше с магията ù. Воля, която отказваше да позволи на огъня да я изпепели. Тялото я болеше, но сега болката бе тленна. Бузите ù все още пламтяха, но водата стана студена, сетне – хладка, сетне – топла и... си остана топла. Не гореща.

– Трябва да свалим тези дрехи от нея – каза една от жените.

Селена изгуби представа за времето, когато два чифта малки ръце вдигнаха нежно главата и свалиха подгизналите ù дрехи. Без тях бе почти толкова лека, колкото и водата. Не ù пукаше какво вижда Роуан. Не смяташе, че има част от женското тяло, което да не е изследвал. Остана със затворени очи и лице към тавана.

След време Роуан рече:

– Отговаряй само с да или не. Това е всичко, което трябва да направиш.

Тя кимна немощно, макар болката да пролази във врата и раменете ù.

– Има ли опасност да пламнеш отново?

Дишаше колкото се може по-равномерно. Горещината отекваше в бузите, краката и душата ù, но вече отстъпваше.

– Не – изхриптя тя. Топъл въздух се вдигна от езика ù.

– Боли ли те?

Във въпроса нямаше съчувствие. Това бе гласът на командир, който проверява как е войникът му, за да прецени какво да прави.

– Да – просъска пара.

– Ще подготвим отвара – прозвуча женски глас. – Дръж я охладена.

Меки стъпки прозвучаха по каменните плочи по пътя навън, след това вратата на банята се затвори. Чу се шумът от вода в кофа, а след това...

Селена въздъхна или поне опита да го стори, когато поставиха леденостудена кърпа на челото ù. Чу се още вода, а после още една кърпа бе поставена на косата и врата ù.

– Трябваше да ми кажеш, че си на лимита си – прошепна Роуан.

Трудно бе да говори, но тя отвори очи и го намери взрян във ваната. До него имаше кофа с вода, а в ръцете му – кърпа. Той избърса отново челото ù. Водата бе толкова приятна, че щеше да простене. Банята се охлади още малко, но все още бе топла, прекалено топла.

– Още малко и щеше да изгориш. Трябва да се научиш да разпознаваш знаците – а също и как да се отдръпваш, преди да е станало твърде късно. – Това бе заповед, а не съобщаване на факт. – Ще те разкъса отвътре. Ще накара това... – Той поклати глава. – ... да изглежда като нищо. Няма да докосваш магията си, докато не си починеш. Ясно?

Тя повдигна глава. Искаше още студена вода по лицето, но той отказа да изстиска кърпата, докато тя не кимна в знак на съгласие. Охлади я още малко, след което остави парцала до кофата и се изправи.

– Ще проверя отварата. Скоро ще се върна.

Остави я веднага, след като тя отново кимна. Ако не го познаваше добре, щеше да реши, че се притеснява. Наистина. Не бе била достатъчно голяма в Терасен, че да я обучат за смъртоносната страна на силата ù. Никой не ù я бе обяснил в толкова ограничените ù уроци. Не бе усетила, че изгаря. Бе се случило толкова бързо. Може би толкова ù бе магията. Може би не бе така дълбока, както си мислеха останалите. Щеше да е голямо облекчение, ако това бе истина.

Размърда крака със стон от болката в мускулите си и се приведе, за да потърка коленете си. Над ръба на ваната имаше няколко свещи, горящи на камъните. Тя се загледа в пламъчетата. Мразеше ги. Макар че предполагаше, че светлината наистина ù е нужна.

Опря чело в белязаните си колене. Кожата ù бе почти напукана. Притвори очи и събра съзнанието си.

Вратата се отвори. Роуан. Тя остана в хладната тъмнина, наслаждаваше се на все по-хладната вода, на тихия пулс под кожата си. Роуан прозвуча все едно говореше от другия край на стаята, когато стъпките му спряха.

Дъхът му секна, достатъчно рязко, че тя погледна през рамо. Той обаче не гледаше към нея или към водата.

А към гърба ù.

Свита с колене до тялото, тя бе разкрила цялата си съсипана плът, всички белези от камшиците.

– Кой ти е сторил това?

Бе лесно да излъже, но тя бе толкова уморена, а и той бе спасил безполезната ù кожа. Затова каза:

– Много хора. Изкарах известно време в солните мини на Ендовиер.

Той бе толкова неподвижен, че тя се запита дали не е спрял да диша.

– Колко време? – попита след миг. Подготви се за съжалението, но лицето му бе неутрално.

О, не. Не неутрално. Спокойно. Застинало в хладна ярост.

– Година. Бях там година преди... дълга история.

Бе прекалено изтощена, а гърлото ù – прекалено пресъхнало, че да разказва. Забеляза, че ръцете му са превързани, че още превръзки опасват широките му гърди под ризата. Пак го бе обгорила. Но той не я бе оставил. Бе минал целия път до тук, без да я остави.

– Била си робиня.

Тя кимна бавно. Той отвори уста, но я затвори и преглътна. Смъртоносната ярост угасна. Все едно си спомни с кого разговаря и че това е най-малкото наказание, което тя заслужава. Завъртя се и затвори вратата зад себе си. Щеше ù се да я бе затръшнал. Тя обаче се затвори тихо, а Роуан не се върна.

42

Гърбът ù.

Роуан летеше в небето и се носеше по ветровете, за да стига по-бързо и по-напред. Воят им не можеше да се мери с бученето в главата му. Гледаше околния свят по инстинкт, а не от интерес. Очите му бяха обърнати навътре – към съсипаната плът, която бе видял на светлината на свещите.

Боговете бяха свидетели, бе виждал страховити наранявания. Бе ги нанасял както на врагове, така и на приятели. В крайна сметка гърбът ù не можеше да се мери с онези рани. Ала когато го видя, сърцето му спря за миг, а след това в ума му настъпи тишина.

Почувства магията и инстинктите му на воин да се сливат в едно, колкото повече ги гледаше. Искаше да разкъса с голи ръце хората, направили това. И просто излезе. Едвам изчака да напусне баните, преди да се превъплъти и да полети в нощта.

Майев бе излъгала или просто не му бе разкрила истината, ала знаеше през какво е минало момичето. Че е била робиня. А онзи ден в началото той бе заплашил, че ще я бичува. Богове! Тя бе изпуснала нервите си. Той бе горделив глупак, задето бе сметнал, че тя напада от детинщина. Трябваше да се сети, че реакцията е заради стара рана. Какви още неща ù бе наговарял!

Почти бе стигнал извисяващата се стена на Камбрийските планини. Едва бе станала жена, когато я бяха ранили така. Защо не му бе казала? Защо Майев не му бе казала?

Ястребът нададе пронизителен писък, който отекна в тъмносивите скали на планината пред него. Хор от неземни гласове се надигна в отговор. Дивите вълци на Майев, които охраняваха проходите. Дори да прелетеше по целия път обратно до Доранел, за да срещне кралицата си и да поиска отговори от нея... тя нямаше да му ги даде. А заради кръвната му клетва можеше да му забрани да се връща в Мъглив рид.

Овладя ветровете с магията си и задуши течението. Елин... Елин не му бе вярвала. Не бе искала да знае. И едва не бе изгоряла цялата, боговете да го ударят дано. Бе станала съвършено безпомощна. Първичният гняв накара стомаха му да се свие. Собственически инстинкт, не за нея, а за собствената му закрила. Дългът на един мъж – да пази и защитава. Не бе приел новините както трябва.

Щом не бе искала да му каже, че е била робиня, вероятно мислеше най-лоши неща за него – както вероятно сега мислеше най-лоши неща и за напускането му. Това го изнерви. Отлетя на север и овладя магията си така, че да насочи ветровете в себе си и да стигне крепостта.

Скоро щеше да получи отговори от кралицата си.

Лечителите ù дадоха отвара. Когато Селена ги увери, че няма да се изпепели, остана във ваната, докато зъбите ù не затракаха. Отне ù три пъти по-дълго време от нормалното, за стигне стаята си. Бе толкова премръзнала и уморена, че дори не се преоблече, преди да се срине в леглото.

Не искаше да мисли за това какво означава напускането на Роуан, но когато го стори, зажадня за магията си. Потъна в неспокоен сън. Студът бе толкова силен, че не можеше да каже дали е заради температурата наоколо, или пък е последица от магията ù. По някое време се пробуди от смеховете и пеенето на завърналите се гуляйджии.

След малко дори най-пияните глупаци намериха леглата си – техните или на някой друг. Почти заспа отново с тракащи зъби, когато стъклото ù изскърца от вятъра. Бе ù прекалено студено и всичко я болеше твърде много, че да стане. Чу се пърхане на криле и блесна светлина. Преди да може да се завърти, той я хвана барабар със завивката.

Да имаше енергия, щеше да възрази. Той обаче я отнесе по стълбищата, надолу по коридора, а после...

Към пукащ огън, топли завивки и мек креват. И тежък юрган, който заметна над нея с изненадваща нежност. Огънят се разлюля от призрачен вятър и матракът се размърда.

В трепкащия мрак той каза с прегракнал глас.

– Вече ще стоиш при мен.

Усети как ляга колкото се може по-далеч от нея, без да пада от матрака.

– Леглото е за днес. Утре ще получиш свое. Ще чистиш след себе си или ще се върнеш в стаята си.

Тя се сви във възглавницата си.

– Много добре. – Пламъкът избледня, но стаята остана топла. Това бе първото топло легло, на което бе лягала от месеци. Тя обаче каза: – Не искам съжалението ти.

– Това не е съжаление. Майев реши да не ми споделя какво е станало с теб. Трябва да знаеш, че не съм и предполагал, че ти... че...

Тя прокара ръка по леглото, за да хване неговата. Знаеше, че ако иска, може да го нарани така жестоко, че никога да не се възстанови.

– Зная. В началото се боях, че ще ми се подиграваш, ако ти кажа, а щях да те убия. После не исках да ме съжаляваш. Не исках и да мислиш, че имам извинения.

– Като добър войник – каза той. Трябваше да отклони глава за миг, за да не му позволи да види какво означава това за нея. Той си пое дълбоко въздух и гръдният му кош се разшири. – Кажи ми как те изпратиха там. Как се измъкна.

Бе уморена до смърт, но събра енергия за последно и му разказа за годините в Рифтхолд, за откраднатите астерионски коне, за препускането през пустинята, за танците до изгрев с куртизанки, крадци и всички красиви и грешни същества на света. После му разказа как е загубила Сам, как са я бичували за пръв път в Ендовиер, как бе плюла кръв в лицето на главния надзирател, какво бе видяла и преживяла през следващата година. Разказа му за деня, в който бе откачила и бе тичала към собствената си смърт. Сърцето ù натежа, когато стигна до вечерта, в която капитанът на кралската стража бе нахлул в живота ù, а синът на тиранина ù бе предложил шанс за свобода. Описа му съревнованието и как го бе спечелила, докато не започна да заваля думите и клепачите ù не натежаха.

Щеше да има време да му разкаже и какво е станало след това – за Ключовете на Уирда, за Нехемия и Елена, за това защо се е пречупила и е станала безполезна. Прозя се, а Роуан разтърка очи. Все още стояха хванати за ръка и той не я пусна. Когато се събуди призори отпочинала на топло и сигурно, Роуан все още държеше ръката ù, притисната до гърдите му.

Нещо топло се разля през нея и нахлу във всяка пукнатина, все още останала отворена. Но не за да я нарани или бележи. А за да я изцери.

И да изкове нещо ново.

43

На следващия ден Роуан не я пусна от леглото. Донесе поднос с храна и дори се погрижи тя да изяде цялото говеждо, половин хрупкав хляб, купа пролетни боровинки, а също и да изпие купа чай от джинджифил. Не му трябваше да я убеждава много, тя умираше от глад. Но ако не го познаваше, щеше да реши, че се притеснява за нея. Емрис и Лука я посетиха, за да видят дали е жива, погледнаха към каменното лице на Роуан и като чуха ръмженето му, си излязоха с думите, че тя е в компетентни ръце и с обещанието, че ще се върнат, когато е по-добре.

– Знаеш ли – каза Селена, свита в кревата с четвъртата си чаша чай за деня, – съмнявам се, че сега ще има кой да ме нападне, след като са свикнали с глупостите ми вече толкова време.

Роуан, който отново гледаше картата с намерените тела, дори не вдигна очи от бюрото.

– Няма да правя компромиси.

Може би щеше да се разсмее, ако пронизваща болка не бе плъзнала по тялото ù. Преодоля я, като стисна купата и се съсредоточи върху дишането си. Затова му позволяваше да се вайка около нея – от магическия провал снощи цялото тяло я болеше. Постоянните болки и смъдежи, размазаното периферно зрение... дори от огледа на стаята получаваше гадене.

– Значи искаш да ми кажеш, че когато някоя жена почти изгори с магията си, не само трябва да премине през цялата тази мъка, но и мъжките я пазят като квачки?

Той свали писалката си и се обърна да я погледне.

– Няма нищо общо с квачките. Ти поне си способна да се защитиш с физически средства, когато не можеш да използваш магията си. Другите елфи, дори да имат оръжия и да са обучени, без магията си са раними, особено когато са изтощени или ги боли. Това кара останалите – и да, обикновено мъжете – да настръхват. Други убиват, без да мислят има ли реална заплаха, или не.

– Каква заплаха? Земите на Майев са мирни.

Тя се приведе над чая си, но той вече се придвижваше, толкова бързо, че хвана купата, преди тя да докосне масата. Взе я от нея с изненадваща нежност и когато видя, че чаят е свършил, ù наля още.

– Всякакви заплахи. Мъже, жени, същества... Няма как да спориш срещу това. Дори да не бе част от културата ни, пак остава инстинктът да пазим беззащитните, все едно дали са мъже или жени, млади или стари. – Той се протегна към филията хляб и купата супа с говеждо. – Изяж това.

– Невероятно е, че го казвам, но още една хапка и ще повърна.

О, той май наистина се притесняваше и макар това да сгряваше изтормозеното  ù сърце, започна да става досадно.

Мръсникът потопи хляба в бульона и ù го подаде.

– Трябва да си върнеш силите. Приближи опасно изгарянето, защото не се беше нахранила както трябва.

Хубаво. И без това бе прекалено вкусно, за да му устои. Взе хляба и бульона. Докато се хранеше, провери дали стаята отговаря на проверка – огънят гореше силно (задушаващо горещо от сутринта заради студените вълни, които я обливаха), един прозорец бе открехнат само колкото да влиза въздух (за горещите ù вълни), вратата бе затворена плътно (и заключена), а я очакваше и още един чайник (в момента разположен на бюрото му).  Когато се увери, че е подсигурил всичко и че в сенките не са се спотаили врагове, той я огледа преценяващо – кожата (бледа и бляскава от горещината вчера), устните (побелели и напукани), стойката (отпусната и ленива), очите (замъглени от болка и все по-раздразнени). Роуан отново се намръщи.

След като му подаде празната купа, тя разтри веждите си, за да облекчи пронизващото я главоболие.

– Та значи когато магията свърши – каза тя, – това е – или спираш, или изгаряш?

– Е – облегна се Роуан на стола си, – има го и каранам.

Древният език бе толкова красив. Ако имаше право на последно желание, Селена щеше да го помоли да говори на него, за да се наслади на изтънчените звуци.

– Трудно е да се обясни – продължи Роуан. – Виждал съм го използвано само на бойното поле, и то рядко. Когато си изтощен, твоят каранам може да ти предаде от силата си, стига да сте съвместими и да имате кръвно родство.

Тя наклони глава.

– Ако с теб сме каранам и аз ти дам от силата си, ще продължиш ли да използваш само вятър и лед, не и огън?

Той кимна мрачно.

– Как разбираш дали си пасваш с някого?

– Не може да разбереш, докато не опиташ. Връзката е толкова рядка, че повечето елфи така и не намират някой, който им пасва или на когото да могат да се доверят. Винаги има опасност другият да вземе прекалено много и ако е неопитен, може да погуби разсъдъка ти. А може да изгорите и двамата!

Интересно.

– А можеш ли да крадеш магия?

– По-неблагонадеждни елфи са опитвали да го правят, за да печелят битки и да добавят чужда сила към своята. Ала никога не се е получавало. А ако е станело, е било защото заложникът случайно е пасвал на похитителя си. Майев е забранила принудителните връзки много преди да се родя, но... бил съм изпращан няколко пъти на лов за покварени елфи, които държат своите каранами като роби. Обикновено няма как да възстановиш пречупените роби. Най-милостиво е да отнемеш живота им.

Лицето и гласът му не се промениха, ала тя каза тихо:

– Сигурно това е по-трудно от всичките войни и обсади, в които си участвал.

Сянка мина по изсеченото му лице.

– Безсмъртието не е чак такъв дар, за какъвто го смятат смъртните. То ражда чудовища, които биха погнусили дори и теб. Представи си садистите, които си срещала, но с хилядолетие, през което да усъвършенстват уменията си и да потънат в още по-дълбока перверзия.

Селена потръпна.

– Разговорът е прекалено ужасен за след ядене – каза тя и се отпусна на възглавниците. – Кажи кой от приятелите ти е най-хубав и дали би ме харесал.

Роуан се задави.

– Кръвта ми изстива само при мисълта да си с някой от другарите ми.

– Толкова ли са ужасни? Котанчо изглеждаше свестен.

– Не мисля, че „Котанчо“ ще знае какво да прави с теб. Нито някой от останалите. Ще се стигне до битка.

Тя се ухили и той кръстоса ръце.

– Вероятно не биха се интересували от теб, тъй като скоро ще бъдеш стара и грохнала. Усилията да те спечелят не биха си стрували.

– Ех, че си лош – завъртя очи тя.

Настъпи тишина. Той я погледна отново – преценяващо, макар вече уморено и раздразнено. Не се изненада, когато спря очите си на оголените ù китки – една от малкото части от плътта ù, която се виждаше въпреки завивките, които бе струпал върху нея миналата вечер. Тогава не го бяха обсъдили, но тя знаеше, че той се готви за това.

В погледа му нямаше обвинение, когато каза:

– Умел лечител би могъл да те отърве от белезите. Поне от тези по китките и от повечето на гърба ти.

Тя стисна зъби, но след миг въздъхна. Знаеше, че няма да разбере без допълнителни обяснения и каза:

– В недрата на мините имаше килии, в които наказваха робите. Толкова тъмни, че ако се пробудиш в тях, ще решиш, че си ослепен. Понякога ме заключваха там. Веднъж – за три седмици. Единственото нещо, което ме съхрани, бе че си повтарях името си. Отново и отново. Аз съм Селена Сардотиен.

Лицето на Роуан се изопна, но тя продължи:

– Когато ме пуснаха, толкова голяма част от ума ми беше помръкнала, че помнех само името си – Селена. Селена Сардотиен, надменната, умелата, храбрата, тази Селена, която бе оръжие на смъртта. – Тя прокара трепереща ръка през косата си. – Обикновено не си позволявам да мисля за тази част от престоя си в Ендовиер – призна тя. – След като се измъкнах, имаше нощи, в които се събуждах с мисълта, че отново съм в килиите. Палех всяка свещ в стаята си, за да докажа, че не съм. В Ендовиер не просто те убиват. Пречупват те. Там има хиляди роби, мнозина от Терасен. Независимо от това какво ще правя с рождените си права, някой ден ще намеря начин да ги освободя. Всичките. Също и робите в Калакула. Белезите ми напомнят за това.

Досега не го беше изричала, но сега изплю камъчето. Справеше ли се с краля на Адарлан, щеше да се погрижи и за трудовите лагери, ако те не изчезнеха с него. Ако трябваше, щеше лично да ги разгради, камък по камък.

– Какво се е случило преди десет години, Елин? – попита Роуан.

– Няма да говоря за това.

– Вземеш ли короната си, може да освободиш Ендовиер много по-лесно, отколкото, ако...

– Не мога да говоря за това.

– Защо?

В спомените ù имаше яма. Ако паднеше в нея, нямаше да може да се изкатери обратно. Не ставаше дума за смъртта на родителите ù. Бе способна да разказва смътни подробности на останалите. Болката все още бе смазваща и не я оставяше на мира. Но не пробуждането между труповете им бе това, което разби всичко, което Елин Галантиус бе и можеше да бъде. В спомените на съзнанието си чу гласа на друга жена, любвеобилен и безумен, друга жена, която...

Тя отново потърка вежди.

– Този гняв – каза прегракнало тя. – Има отчаяние, омраза и гняв, които живеят и дишат вътре в мен. В тях няма разум или нежност. Това е чудовище, което дебне под кожата ми. Последните десет години работех всеки ден и час, за да държа това чудовище заключено. В мига, в който заговоря за тези два дни, за това какво е станало тогава, чудовището ще се измъкне. Не знам какво мога да направя.

Така бях способна да се изправя срещу краля на Адарлан, да се сприятеля със сина и капитана му, да живея в двореца. Понеже не се поддадох на този гняв, на спомените, нито на милиметър. Сега гледам инструментите, способни да унищожат врага ми, ала не мога да пусна чудовището, тъй като то ще ме накара да използвам оръжията срещу краля, а не ги ли оставя там, където им е мястото – мога да унищожа света от злоба. Затова трябва да бъда Селена, а не Елин. Тъй като Елин означава да срещна онези неща, да пусна чудовището. Разбираш ли ме?

– Не мисля, че би унищожила света от злоба – втвърди тона си той. – Мисля обаче, че ти харесва да страдаш. Събираш белезите си, понеже искаш доказателство, че изплащаш греховете, които си извършила. Знам това, защото правя същото нещо през последните двеста години. Кажи ми, считаш ли, че ще отидеш след смъртта си в благословена отвъдна земя или напротив, че ще гориш в ада? Според мен се надяваш на ада. Как би ги срещнала в отвъдното? По-добре да страдаш. Да си прокълната навеки. Да...

– Достатъчно – прошепна тя. Явно прозвуча толкова нещастна и мъничка, колкото се чувстваше, тъй като той се обърна към бюрото. Селена притвори очи, но сърцето ù продължи да тупка бясно.

Не знаеше колко време е минало. Не след дълго матракът се размърда и изскърца, а едно топло тяло се притисна до нейното. Не я държеше, просто лежеше до нея. Не отвори очи, но вдиша аромата му на борове и сняг. Болката ù поутихна.

– Ако отидеш в ада – каза той и гърдите му се размърдаха до нея, – ще сме там заедно.

– Горкият бог на мрака.

Той я погали с голямата си ръка по косата, а тя почти измърка. Не бе осъзнавала колко ù липсва да бъде докосвана, от който и да е – приятел или враг.

– Когато оздравея, ще ми викаш ли, задето едва не изгорях?

Той се изсмя леко, но продължи да я гали.

– Представа си нямаш как.

Тя се усмихна във възглавницата, а ръката му замръзна за миг, след което отново я погали. Не след дълго промърмори:

– Не се съмнявам, че един ден ще успееш да освободиш робите от лагерите. Все едно кое име използваш.

Очите ù запариха под клепачите, но тя се облегна в него и стигна дотам, че постави ръка на широките му гърди, наслаждавайки се на спокойния сърдечен ритъм под пръстите ù.

– Благодаря ти, че се грижиш за мен – каза тя.

Той изсумтя. Не разбра дали приема, или отказва благодарността. Сънят я споходи и тя потъна в него.

Роуан я задържа в стаята си още няколко дни и дори след като тя му каза, че се чувства добре, я накара да остане на легло половин ден допълнително. Предполагаше, че е хубаво да има някой, дори да е свиреп и ръмжащ елфически воин, който да го е грижа дали тя ще живее, или ще умре.

Рожденият ù ден настъпи – деветнайсет ù се стори глупава възраст, – а едничкият ù подарък бе това, че Роуан я остави сама за няколко часа. Върна се с вестта за трупа на още един полуелф, намерен край брега. Помоли го да ù позволи да го види, ала той ù отказа с нещо подобно на лай. След това рече, че е проверил лично и методът бил същият. Засъхнала кръв по носа, тяло, изцедено до черупка и хвърлено напосоки. Бе отишъл отново в онзи град и там му се бяха зарадвали, тъй като носеше злато и сребро.

След това се върна при Селена с шоколади и каза, че е обиден, задето е възприела отсъствието му като подарък за рождения си ден. Тя опита да го прегърне, но той не искаше. Дори ù го каза. Въпреки това следващият път, когато използваше банята, се промъкна зад стола му и го целуна звучно по бузата. Той ù махна да се разкара и изръмжа, но подозираше, че я е пуснал да мине през защитите му.

Така допусна грешката да реши, че следващият път, когато са навън, ще ù е приятно.

Селена стоеше със свити колене и стиснати юмруци на покритата с мъх поляна. На другия ù край бе Роуан. Той не ù бе казал нищо, но тя зае защитна позиция още щом видя блясъка в очите му. Изглеждаше така само когато решеше да превърне живота ù в ад. И понеже не бяха минали покрай руините от храма, предполагаше, че е овладяла поне един елемент от силите си въпреки събитията от Белтейн. Това означаваше, че предстои следващият.

– Магията ти няма форма – каза накрая Роуан, застанал толкова неподвижен, че тя му завидя. – Поради това имаш малък контрол. При нападение огнената топка и вълната от пламък могат да бъдат полезни, да. Но ако искаш да владееш силата си срещу опитен боец, трябва да се научиш да я използваш.

Тя простена.

– Но – добави силно той – ти имаш едно предимство, което мнозина магьосници нямат. Умееш да се биеш с оръжия.

– Първо ми донесе шоколад за рождения ден, а сега ми отправяш комплимент?

Присви очи и двамата отново потънаха в един от безгласните си разговори. „Колкото повече говориш, толкова повече ще съжаляваш.“

Тя се усмихна леко.

„Извинявай, учителю. На твое разположение съм.“

„Глезла.“

Той я посочи с брадичка.

– Пламъкът може да поеме каквато форма си поискаш. Единственото ограничение е въображението ти. Предвид това откъде идваш, ако се наложи да нападаш...

– Искаш да направя огнен меч?

– Или стрели. Или кинжали. Силата е твоя. Визуализирай я и я използвай, както би използвала оръжието на смъртна.

Тя преглътна. Той се усмихна.

„Страх ли те е да играеш с огъня, принцесо?“

„Няма да ти хареса, ако ти опърля веждите!“

„Пробвай!“

– Какво бе първото нещо, което научи като асасин?

– Как да се защитавам.

Разбра защо е изглеждал толкова доволен последните минути, щом рече:

– Чудесно!

Оказа се неприятно да я целят с ледени кинжали. Роуан запращаше по нея кинжал подир кинжала и всеки път, когато опиташе (и не успееше) да си представи огнен щит, не постигаше нищо. Дори да се появеше, оставаше или твърде наляво, или прекалено надясно.

Роуан не искаше стена от пламъци. Искаше малък овладян щит. Нямаше значение колко пъти я ощипа по ръцете или лицето. Нито че по бузите ù имаше засъхнала кръв. Трябваше да създаде просто един малък щит и той щеше да престане.

Задъхана и изпотена, Селена започна да се чуди дали не трябва да застане на пътя на следващия кинжал и да сложи край на мъките си, когато Роуан изръмжа:

– Старай се повече.

– Старая се – сопна се тя и се преметна на земята, когато той изстреля два ледени кинжала към главата ù.

– Държиш се все едно всеки миг ще изгориш.

– Може и така да стане.

– Ако вярваш, че си на ръба след час тренировки...

– На Белтейн стана много бързо.

– Това не бе краят на силите ти. – Следващият леден кинжал застина във въздуха над главата ù. – Просто се остави магията да те омае и да направи това, което иска. Да те погълне. Ако мислеше, можеше да поддържаш тези пламъци седмици или дори месеци.

– Не! – Не знаеше какво друго да отговори.

– Знаех си – разшири ноздри той. – Искаш силата ти да е малка. Почувства се облекчена, че това е всичко, което имаш.

Без предупреждение запрати кинжал по нея, а после още един и още един. Тя вдигна лявата си ръка, все едно, за да вдигне щит, и си представи пламъка, който обкръжава ръката ù, блокира кинжалите и ги унищожава. Но...

Изпсува така гръмко, че птичките наоколо спряха да пеят. Стисна ръката си, а кръвта потече към туниката ù.

– Стига си ме блъскал! Схващам!

Но към нея полетя друг кинжал. А после още един.

Тя се извиваше и избягваше остриетата, като отново и отново вдигаше окървавена ръка, скърцаше със зъби и го заливаше с псувни. Той запрати кинжал, който се завъртя със смъртоносна ефективност – движеше се толкова бързо, че Селена не избегна леката драскотина по бузата. Изсъска.

Той беше прав, както винаги, а тя го мразеше заради това. Почти толкова, колкото мразеше и силата, която я изпълваше и правеше каквото си иска. Тя трябваше да ù заповядва, а не обратното. Не бе робиня. Никога повече. А ако Роуан отново хвърлеше проклет кинжал към лицето ù...

Направи точно това.

Леденият кинжал не мина през ръката ù, тъй като се разпадна в облак пара. Селена се загледа в треперещия ръб на малкия червен пламък пред ръката си. Оформен като щит.

– Стига ти толкова за днес. Върви да ядеш.

Кръглият щит не я изгаряше, макар пламъците му да съскаха и да се въртяха. Както искаше. Бе... станало.

Вдигна очи към Роуан.

– Как пък не. Дай пак.

След седмица, в която правеше щитове с различни размери и температура, Селена успя да изгради разнообразни магични защити, които горяха наведнъж и обкръжаваха цялата долчинка като преграда от околния свят. Когато една сутрин се събуди призори, без да разбира защо и какво прави, се измъкна от стаята, която споделяше с Роуан, и слезе до предпазните камъни.

Потръпна от нещо повече от утринен хлад, когато силата на извитите портални камъни полази по кожата ù, докато преминаваше през тях. Но никой от стражите на бойниците не я спря, когато вървеше покрай извисяващите се скали, за да намери равна земя  и да започне да се упражнява.

44

Като една летяха Тринадесетте, като една водеха останалите Черноклюни сборища в небесата. Полет след полет, на дъжд, на слънце и на вятър, докато всички не се покриха с тен и лунички. Абраксос все още не бе минал през Прохода, но паешката коприна по крилете му сериозно бе подобрила летенето му.

Всичко вървеше прекрасно. Абраксос се бе сбил за надмощие с мъжкия на Лин и бе спечелил. След това никой от нейното или което и да е друго сборище не бе посмял да го предизвика. Военните игри бързо приближаваха и макар Искра да не бе създавала проблеми от нощта, в която Манон едва не я бе убила, всички пазеха гърбовете си. В баните, по ъглите, проверяваха всяка юзда и всяко стреме, докато оседлаваха уивърните си.

И все пак всичко вървеше прекрасно, докато Манон не бе извикана в стаята на баба си.

– Защо – каза баба ù вместо поздрав, докато обикаляше стаята с разкрити зъби – трябва да научавам от проклетата Кресеида, че твоят безполезен смотан уивърн не е минал през Прохода? Защо по средата на среща, в която планирам игрите така, че ти да ги спечелиш, другите матрони ми казват, че не можеш да участваш, тъй като на животното ти няма да успее да направи преминаването и следователно не му се разрешава да лети?

Манон видя блясъка на ноктите, преди да одерат бузата ù. Не достатъчно дълбоко за белег, но колкото да я разкървавят.

– Ти и твоето животно сте огромно разочарование – изсъска баба ù и изщрака със зъби в лицето ù. – Искам само да спечелиш тези игри, за да заемеш полагащото ти се място на кралица, не просто на Върховна вещица. Кралица на Пустошта, Манон. А ти правиш всичко, което е по силите ти, за да съсипеш плана ми.

Манон задържа погледа си сведен към земята. Баба ù заби нокът в гърдите ù, разкъса червеното наметало и прониза плътта над сърцето ù.

– Да не би сърцето ти да се е стопило?

– Не.

– Не, естествено – изсмя се баба ù, – не може да се стопи. Защото ти нямаш сърце, Манон. Раждаме се без такива и се радваме от това. – Тя посочи каменния под. – Защо ми се съобщава, че Искра е хванала противна крочанка, която ни шпионира? Защо научавам последна, че тя е в тъмниците и я разпитват вече два дни?

Манон премигна, но не показа изненадата си по друг начин. Ако крочанките ги шпионираха... нова порция драскотини се появи на другата ù буза.

– Утре ще минеш през Прохода, Манон. И не ме интересува дали ще се размажеш на скалите в опита си. Ако оцелееш, моли се на Мрака да спечелиш игрите. Защото ако загубиш...

Баба ù поряза гърлото ù. Колкото да ù пусне кръв.

И да ù даде обещание.

Този път всички дойдоха да наблюдават Прохода. Абраксос бе оседлан и концентриран върху входа на пещерата, отворена към нощта отвън. Астерин и Сорел бяха зад Манон – но до зверовете си, а не върху тях. Баба ù знаеше как смятат да я спасят и го бе забранила. Бе казала, че Манон трябва да плати за гордостта и глупостта си.

Вещиците се бяха скупчили на наблюдателната площадка. Върховните и техните наследници гледаха от малък балкон. Шумът бе оглушителен. Манон се обърна към Астерин и Сорел и видя, че я гледат с ледени, но напрегнати изражения.

– Дръжте се до стените, за да не се уплашат уивърните ви – каза тя. Те кимнаха мрачно.

След като бе втъкала паешката коприна в крилете на Абраксос, Манон внимаваше да не го притиска прекалено, докато изцеряването му не завърши. Но минаването през Прохода, с това спускане и ветровете... Ако коприната не издържеше, крилете му можеха да се разкъсат за секунди.

– Чакаме, Манон – излая баба ù от балкона. Махна с ръка към пещерата. – Но все пак, подготви се спокойно.

Оглушителен кикот отекна от Жълтоноги, Черноклюни... от всички. Само Петра не се усмихваше. Петра и Тринадесетте, събрани на наблюдателницата.

Манон се обърна към Абраксос и го погледна в очите.

– Да вървим. – И дръпна юздите.

Той обаче отказа да мръдне. Не от страх или ужас. Килна глава, загледан към мястото, където седеше баба ù, и нададе предупредително ръмжене. Заплаха.

Манон знаеше, че трябва да му се скара за неуважението, но фактът, че разбираше какво става в залата... трябваше да е невъзможно.

– Нощта си отминава – обади се баба ù, без да знае за звяра, който я гледаше с такъв бяс в очите.

Сорел и Астерин се спогледаха. Можеше да се закълне, че ръката на Втората се стрелва към дръжката на меча. Не за да нарани Абраксос, но... Всяка от Тринадесетте посягаше към оръжията си. Да си прокарат път навън. В случай, че баба ù наредеше да убият Манон и Абраксос. Бяха чули предизвикателството в ръмженето на Абраксос. Бяха разбрали, че звярът е начертал граница.

Раждаха се без сърца, казваше баба ù. Всичките. Подчинение, дисциплина и жестокост – това бяха нещата, които трябваше да питаят.

Очите на Астерин светеха неестествено ярко. Тя кимна на Манон.

Беше я обзело същото чувство, както когато Искра изплющя с камшика върху Абраксос. Нещо, което не можеше да опише, но я заслепяваше.

Манон сграбчи муцуната на Абраксос и го принуди да свали поглед от баба ù.

– Само веднъж – прошепна тя. – Трябва да направиш скока само веднъж, Абраксос, и те ще замълчат завинаги.

В следващия момент от дълбините прозвуча мощен тътен. Плющенето на окованите като примамки зверове, които теглеха огромни машини. Като туптящо сърце или биещи криле.

Плющенето се усили, все едно уивърните долу знаеха какво се случва. Усили се до такава степен, че стигна пещерата. Астерин посегна към щита си и се присъедини към него. А после всичките Тринадесет последваха примера ù.

– Чуваш ли? Това е за теб.

За миг, докато ритъмът отекваше около нея като криле на самата планина, Манон реши, че няма да е толкова лошо да умре – стига да е с него. Стига да не е сама.

– Ти си от Тринадесетте – каза му тя, – докато Мракът ни раздели. Ти си мой и аз съм твоя. Нека им покажем защо.

Той изпръхтя в дланите ù, сякаш за да ù каже, че вече знае всичко това и си хаби времето. Тя се усмихна леко, въпреки че Абраксос отново погледна предизвикателно към баба ù. Уивърнът се приведе до земята и позволи на Манон да се покатери върху него.

Разстоянието до изхода изглеждаше много по-късо на седлото, отколкото пеша, но тя не си позволи да се съмнява в него, когато спусна тънката си ципа и прибра зъбите си. Паешката коприна щеше да издържи. Не можеше да мисли за алтернативата.

– Лети, Абраксос! – каза му тя и го пришпори.

Като ревяща звезда той се спусна надолу, а Манон се носеше с него, с всяка стъпка на мощното му тяло, с всяко изплющяване на крилете на уивърните от недрата на планината. Абраксос размаха собствените си криле, веднъж, дваж, набра скорост, безстрашен, безмилостен и готов.

Ала плющенето не спря, нито от уивърните, нито от Тринадесетте или от Черноклюните, които го подеха с крака и ръкопляскания. Нито от Синьокръвната наследница, която удряше меча в кинжала си, или от вещиците от нейния клан, които я последваха. Цялата планина се разтърси.

Все по-бързо и по-бързо Абраксос се насочи към ръба, а Манон остана хваната здраво за него. Отворът на пещерата зейна. Абраксос прибра криле и използва движението, за да изстреля тялото си през ръба. Заедно с Манон се спуснаха надолу.

Понесоха се към дъното на Падината, бързи като мълния, прорязваща небето.

Манон се изправи на седлото, стиснала здраво юздите. Плитката ù се развърза, след това самата ù коса се разпусна и заигра весело подире ù. Очите ù започнаха да сълзят въпреки ципата. Падаше надолу и надолу. Крилете на уивърна бяха прибрани, а опашката – изправена и балансирана.

Надолу към ада, към вечността, към този свят, в който за миг можеше да се закълне, че нещо в гърдите ù се е стегнало. Не затвори очи, дори когато осветените от луната камъни на Падината приближиха. Не ù трябваше да го прави.

Като платната на мощен кораб крилете на Абраксос се разпериха и изплющяха. Той се извиси нагоре и започна да тегли срещу смъртта, която се опитваше да ги привлече надолу.

Тези криле, покрити със сияйната паешка коприна, останаха силни и сигурни, за да ги изстрелят над Омега, към покритото със звезди небе.

45

Стражите не подскочиха, когато Роуан се превъплъти до тях на стената на укреплението, и това ги издигна в очите му. Очите им бяха достатъчно зорки, за да забележат пристигането му още при кацането. Излъчваха слаб аромат на страх, но това бе очаквано, макар да го смущаваше повече, отколкото преди. Размърдаха се леко, когато ги заговори:

– От колко време е там?

– От цял час, принце – отвърна един от тях, наблюдавайки пламъците долу.

– Колко сутрини поред?

– Тази е четвъртата, принце – отвърна същият страж.

Първите три дни се бе измъквала от леглото преди настъпването на зората. Бе предположил, че помага в кухните. Но когато бяха тренирали вчера... се бе подобрила с неочаквано високо темпо като за една нощ.

Не можеше да не се възхити на изобретателността ù.

Момичето стоеше извън защитните камъни и се бореше със себе си. Огненият кинжал излиташе от ръката ù към невидимата бариера между двата камъка, отново и отново, все едно търсеше главата на враг. Удари магията с взрив от светлина и се върна назад, отразен в защитното заклинание на крепостта. А когато я достигна, тя се защити – бърза и сигурна. Като воин на бойното поле.

– Не съм виждал някой да се бие така – каза стражът.

Това бе въпрос, но Роуан не си направи труда да отговори. Не бе тяхна работа. Не бе сигурен дали кралицата ще е доволна, ако полуелфите се научат да използват силите си по този начин. Макар да възнамеряваше да каже на Лоркан, командира му и единствения мъж с по-висок ранг от него в Доранел, само за да види дали няма да го използват в тренировките.

Момичето премина от мятане на оръжия в ръкопашен бой. Вълшебен юмрук, огнен ритник. Пламъците ù бяха станали невероятно разнообразни – златисти, червеникави, оранжеви. А техниката ù – не магията, а начинът, по който се движеше.... Учителят ù бе чудовище, нямаше съмнение. Но я бе обучил както трябва. Тя се приведе и извъртя, безмилостна, гневна и...

Изпсува по нейния си начин, когато стената върна рубинения пламък към нея. Успя да се прикрие, но все пак падна по задник. Никой от стражите обаче не се изсмя. Роуан не знаеше дали е заради присъствието му, или заради нея самата.

Получи отговор едно мигване по-късно, когато я изчака да извика, да изпищи или да си тръгне. Принцесата обаче бавно се изправи на крака и без да си прави труда да чисти прахта и листата от себе си, продължи да се упражнява.

Следващият труп се появи след седмица и вгорчи и без това мразовитата сутрин, в която Селена и Роуан тичаха към мястото.

Бяха изкарали последната седмица в битка, защита и управляване на магията ù, прекъсвани само от неприятните посещения на някой елфически благородник, минаващ през местността. Заради тях Селена не бързаше да стигне Доранел. За щастие гостите оставаха за по една нощ и почти не прекъсваха уроците ù.

Работеха само с пламък, като пренебрегваха малката дарба за вода, която имаше. Отново и отново опитваше да призове водата, докато пиеше, докато беше в банята, докато валеше дъжд. Но без успех. Значи ù оставаше огънят. Макар Селена да знаеше, че Роуан е наясно с утринните ù упражнения, той така и не намали натоварването по време на тренировките, макар понякога да можеше да се закълне, че магията им... играе заедно. Огънят ù дразнеше леда му, вятърът му танцуваше около жаравата ù. Всяка сутрин обаче се появяваше нещо ново, по-трудно и по-ужасно. Богове, беше брилянтен. Коварен, лукав и брилянтен.

Дори когато я биеше. Ден след ден. Всеки ден.

Не от злоба, както преди, а за да ù покаже нещо – че враговете няма да отстъпват. Че ако спре да си почине, че ако силата ù изневери, ще умре.

Затова я събаряше в калта или в потоците, или в тревата с полъх на вятъра и леда. Затова тя се изправяше отново и отново, гладна, уморена и подгизнала от дъжд, мъгла и пот. Докато защитата не се превърна в инстинкт, докато не успя да започне да мята стрели и кинжали от пламък едновременно, докато не го събори по задник. Винаги имаше какво да научи. Живееше, дишаше и мечтаеше за огъня.

Но понякога в сънищата я навестяваше мъж с кафяви очи от империята отвъд морето. Понякога се будеше и се протягаше към топлото мъжко тяло до себе си, само за да осъзнае, че това не е капитанът и че тя никога няма да легне повече до Каол, не и след всичко случило се. Когато си спомнеше това, понякога ù бе трудно да диша.

В това, че споделя леглото си с Роуан, нямаше нищо романтично. А в трупа, до който стигнаха и на който свали ризата, пък вече съвсем. Облечена без връхна дреха, кожата на Селена изтръпваше от морския въздух по най-приятен начин. Дори Роуан разкопча тежкото си яке, докато приближаваше координатите.

– Този път го надушвам – процеди Селена. Бяха стигнали мястото за по-малко от три часа, ако съдеше по слънцето. Това бе по-бързо от когато и да било, благодарение на елфическото тяло, в което тренираше.

– Този труп е гнил по-дълго, отколкото предишните полуелфи.

Тя преглътна отговора си. Бяха намерили още един мъртъв полуелф, но Роуан не ù бе позволил да го види. Бе я принудил да тренира цял ден, докато летеше към мястото. Но тази сутрин, когато видя огъня в очите ù, отстъпи.

Селена пристъпи внимателно по килима от борови иглички. Оглеждаше се за следи от битка или от нападателя. Земята бе опърлена и въпреки потока мухите кръжаха близко до това, което приличаше на купчина дрехи, подаващи се иззад малка скала.

Роуан прокле тихо и свирепо. Дори вдигна ръка да прикрие носа си, когато видя останалата черупка от полуелфа, изкривил уста в ужас. Селена щеше да направи същото, ако...

Втората миризма също бе тук. Не така силна, както при първото място, но натрапчива. Сподави спомена, който се надигаше с нея и който я бе погълнал в онзи ден при могилите.

– Знае, че е привлякло вниманието ни – каза тя. – Избира полуелфи или за да ни каже нещо, или защото... му харесва вкуса им. Но... – Тя си представи картата в стаята на Роуан, която покриваше широкия диапазон, в който намираха телата, и направи гримаса. – Ами ако е повече от едно?

Роуан я погледна с вдигнати вежди. Тя не каза нищо, докато не отиде на мястото, където той стоеше до тялото. Внимаваше да не заличава улики. Стомахът ù се преобърна. Догади ù се, но сподави ужаса със стена от лед, която дори огънят не можеше да стопи.

– Ти си стар колкото света – каза тя. – Не може да не си помислил, че са повече от едно, предвид огромната територия. Ами ако онова в могилите дори не е създанието, отговорно за труповете?

Той присви очи, но кимна. Огледа изсмуканото лице, разкъсаните дрехи.

Имаше и малки драскотини в дланите – все едно човекът бе забил собствените си нокти в тях. Другите почти не бяха докоснати, но това...

– Роуан. – Тя разкара мухите, като махна с ръка. – Кажи ми, че виждаш каквото и аз.

Още едно проклятие. Той се приведе и използва върха на кинжала, за да избута част от дрехата, разкъсана в яката.

– Този мъж...

– Се е борил. Срещу него. Никой от останалите не го е правил, поне според докладите.

Вонята на трупа бе толкова силна, че Селена почти падна на колене. Вместо това обаче взе разложената ръка, свила се и изгнила отвътре навън. Махна с ръка за кинжала на Роуан, тъй като все още не притежаваше своите. Той се поколеба и тя го погледна.

„Само днес“ – сякаш изръмжа той, когато постави дръжката в разтворената ù длан.

Тя взе кинжала. „Зная, зная. Не съм си заслужила оръжията, не се притеснявай.“

Обърна се към корубата и прекрати безгласния им разговор. Получи изръмжаване в отговор. Да се карат с Роуан бе най-малката ù грижа, макар да бе забавно.

Имаше нещо познато в това, помисли тя внимателно, когато с цялото уважение, на което бе способна, прокара кинжала по напуканите и мръсни нокти на мъжа, а след това пусна събраното в ръката си. Прах и чернилка. Чернилка...

– Какво, по дяволите, е това? – попита Роуан и коленичи зад нея, като подуши протегнатата ù ръка. След това отстъпи назад с ръмжене. – Не е прах!

Наистина не беше. Бе по-черно от нощта и вонеше толкова лошо, колкото и първият път, когато го бе надушила в катакомбите под библиотеката в обсидиановочерната локва мазна кръв. Малко по-различна от смрадта, която се носеше из това отвратително място, но подобна. Толкова подобна...

– Невъзможно – каза тя и скочи на крака. – Това... това... – Продължи да крачи напред-назад, за да не се разтрепери. – Греша. Дано да греша.

Имаше толкова много клетки в забравените тъмници под библиотеката и черната кула на Уирда, която кралят бе издигнал. Съществото, което бе срещнала, бе имало човешко сърце. Бе останало, подозираше тя, понеже бе дефектно. Ами ако... ами ако усъвършенстваните се бяха преместили на друго място. Ами ако бяха... готови?

– Кажи ми – изръмжа Роуан. Думите му бяха почти неразбираеми, сякаш се бореше да обуздае порива си да убива, порив, породен от заплахата, която дебнеше нейде из тези гори.

Селена вдигна ръка да разтърка очи, но осъзна какво има по пръстите ù и понечи да ги избърше в ризата си. Тогава си спомни, че носи само мека бяла лента около гърдите си и че е премръзнала до кости. Изтича до близкия поток, за да отмие засъхналата черна кръв. Мразеше дори следата, която ще остави във водата и в самия свят. Бързо разказа на Роуан за създанието в библиотеката, за Ключовете на Уирда, за информацията, която Майев пазеше за това как може да унищожат тази сила. Сила, която бе използвана от краля, за да създава чудовища и да намира хора с магия в кръвта им, които да използва за целта.

Топлият вятър се уви около нея, загря костите и кръвта ù и я успокои.

– Как е стигнало до тук? – попита Роуан. На лицето му бе изписано смъртоносно спокойствие.

– Не зная. Дано да греша. Но тази миризма... няма да я забравя, докато съм жива. Все едно е изгнило отвътре навън. Все едно самата му същност е повредена.

– Но е запазило нещо от разума си. Щом изхвърля телата...

Опита се да преглътне, ала устата ù бе пресъхнала.

– Полуелфите... те биха били съвършените гостоприемници, защото притежават магия, ала на никого във Вендлин и Доранел не му пука дали ще живеят, или ще умрат. Но ако е искало да ги отвлече, защо ги е убило?

– Не са били съвместими – каза Роуан. – Ако не са били съвместими, какво повече да направи, освен да ги изсмуче?

– Но защо оставя труповете така, че да ги намерим? Да ни уплаши ли иска?

Роуан стисна зъби и огледа местността – земята, дърветата и скалите.

– Изгори тялото, Елин.  – Той свали колана и канията, която бе приютявала все още намиращия се в нейната ръка кинжал, и ù ги подхвърли. Тя ги улови със свободната си ръка. – Отиваме на лов.

Не намериха нищо, дори когато Роуан летя високо наоколо в другата си форма. Когато светлината избледня, се изкатериха до най-гъстата гора на местността. Заедно се прилепиха до един масивен клон и Роуан не ù позволи да призове нито искрица пламък.

Когато се оплака от условията, той ù напомни, че тази нощ няма луна, а в гората крачат по-лоши неща и от кожоходите. Това я накара да млъкне, докато той не поиска да му разкаже повече за съществото в библиотеката, да му опише всеки детайл, всяка негова сила и слабост.

Когато Селена завърши, той извади един от дългите си ножове – само част от богатия асортимент, който носеше – и започна да го чисти. С изострените си сетива тя успя да зърне достатъчно на звездната светлина, за да различи стоманата, ръцете му, мускулите, които се движеха по раменете му, докато почистваше острието. Самият той бе едно красиво оръжие, изваяно във векове тренировки и войни.

– Мислиш ли, че греша? – попита тя, когато той остави ножа настрана и посегна към останалите, скрити в дрехите му. Както и първият път, никой от тях не бе мръсен, но тя не му го напомни. – За съществото, имам предвид.

Роуан метна ризата над главата си, за да вземе оръжията под нея, и разкри широкия си гръб, мускулест, белязан и величествен. Прекрасен – една женска част в нея оцени това. Не ù пречеше, че е полугол. Той вече бе видял всеки сантиметър от нея. Предполагаше, че няма част в него, която да я изненада, най-вече заради Каол. Но сега нямаше да мисли за Каол. Не и когато се чувстваше уравновесена и с прояснен ум.

– Имаме си работа с коварен смъртоносен хищник, независимо откъде иде и дали е един, или са мнозина – каза той и изчисти малкия кинжал, който носеше над гърдите си. Тя проследи пътя на татуировката по лицето, врата, раменете и ръката. Какво брутално белязване. Дали белезите по лицето на Каол щяха да се излекуват, или щяха да му напомнят вечно за това, което му бе сторила? – Ако грешиш, за мен ще е благословия.

Тя се облегна на дървото. За втори път се замисляше за Каол. Явно бе наистина изтощена. Другият вариант бе да иска да се чувства нещастна.

Не искаше да знае какво е правил Каол през всичките тези месеци – дали е мислил за нея, дали е разкрил информацията за миналото ù на краля, дали кралят е изпратил тези същества тук, за да я уловят. А Дориан... богове, бе толкова изгубена в собственото си нещастие, че рядко се сещаше за него. Дали бе запазил тайната на магията си? Молеше се да е добре.

Страдаше в собствените си мисли, докато Роуан не привърши с оръжията, не взе меха с вода и не изми ръцете, гърдите и врата си. Гледаше как водата блести по кожата му на светлината на звездите. Бе хубаво, че елфът не се интересува от нея, понеже тя се познаваше. Бе достатъчно глупава и безотговорна, за да отвърне на физическото привличане и така да потисне проблема с Каол.

Но в гърдите ù продължаваше да има празнина, която ставаше все по-голяма, а не по-малка. Никой не можеше да я запълни, дори ако легнеше с Роуан. Имаше дни, в които считаше аметистовия пръстен за най-ценното си притежание – и други, в които едвам се сдържаше да не го разтопи с пламъците си. Вероятно бе глупава да обича мъж, служещ на краля. Каол обаче бе това, от което се нуждаеше, след като изгуби Сам и оцеля в мините.

Но напоследък не знаеше какво иска и от какво се нуждае. Бе готова да го признае, но вече не знаеше коя, по дяволите, е. Знаеше само, че всеки, излязъл от бездната на отчаянието и скръбта, не е същият човек, паднал вътре. Това може би не бе лошо.

Роуан облече отново дрехите си и се облегна на ствола. Тя усети тялото му топло и силно до нейното. Останаха в тъмното, докато тя не се обади:

– Веднъж ми каза, че като намериш вречения си, не можеш дори да помислиш да го раниш. След като се слеете в едно, по-скоро би наранил себе си.

– Да, така е. Защо?

– Опитах да го убия. Одрах лицето му, вдигнах кинжал над сърцето му. Тогава смятах, че е виновен за смъртта на Нехемия. Щях да го направя, ако някой не ме беше спрял. Ако Каол наистина е моят вречен, не би трябвало да мога да правя това.

Той помълча известно време.

– Не си била в елфическото си тяло цели десет години. Възможно е инстинктите ти да не са могли да се задействат. Понякога вречените могат да бъдат заедно интимно и преди самата връзка да се формира.

– Това звучи като безполезна надежда.

– Истината ли искаш да чуеш?

Тя притисна брадичка в туниката си и притвори очи.

– Не и тази вечер.

46

Селена прикри очи от блясъка и огледа скалите и плажа отдолу. Бе горещо и почти не подухваше вятър, но Роуан остана със светлосивата си жилетка, широкия колан и бронята на ръцете. Тази сутрин бе склонил да ù даде няколко от оръжията си – за всеки случай.

Призори се върнаха на мястото на последното тяло – и тъкмо там Селена намери следата. Забеляза капка тъмна кръв на един близък камък, откъдето Роуан последва миризмата в посока към скалите. Тя погледна надолу към плажа и към естествено образуваните арки на пещерите край него. Там обаче нямаше нищо, а следата, заради морето и вятъра, бе изстинала. Изкараха на това място следващия половин час, като търсеха други следи, но не намериха нищо. Освен...

Там. Хлътнала извивка на ръба на скалата, сякаш много чифтове обувки бяха износили камъка, докато внимателно са се плъзвали по ръба. Роуан стисна ръката ù и се приведе, за да разгледа порутените скрити стълби. Тя го погледна, но той не я пусна.

– Опитвам се да не се обидя – каза тя. – Виж!

Тук вече нямаше стъпала – само скала, пясък и шубраци. Водата отвъд плажа бе толкова бистра и спокойна, че можеше да се види всяка пукнатина в рифа, който като бариера ограждаше бреговете.

Това бе един от малкото начини да пуснеш котва тук, без да се разбиеш – бе широко само колкото да пропусне малка лодка. Бойни или търговски кораби не можеха да влязат. Това несъмнено бе една от причините, поради които районът бе останал недоразвит. Но бе също така идеалното място да влезеш в страната и да останеш незабелязан. Тя нарисува на пясъчната земя дълга дебела линия, а след това и точки.

– Телата са захвърлени в реки и потоци – каза тя.

– И никога далеч от морето – коленичи той до нея. – Можели са да ги изхвърлят тук, но...

– Но тогава телата биха изплували обратно до брега и хората биха претърсили плажа. Виж това – каза тя и посочи бреговата ивица, която бе нарисувала. – В тази част на брега има безброй пещери. – Тя показа къде пещерите свършват към рифа и малкото спокойно пространство между тях. – Лесно може да влезеш от...

Прокле. Не искаше да го казва. Тук нямаше кораби, но това не означаваше, че един-два не могат да дойдат от Адарлан, да се промъкнат през нощта и да докарат смъртоносния си товар в малки лодки.

– Тръгваме – изправи се Роуан. – Веднага.

– Не мислиш ли, че щяха да ни нападнат, ако са ни видели?

Роуан посочи към слънцето. Ако смяташе да ù казва, че една кралица не трябва да рискува живота си, можеше...

– Ако ще изследваме, трябва да го направим, когато падне мрак. Затова ще се върнем при потока и ще намерим нещо за ядене. А после, принцесо... – каза той с дивашка усмивка. – После ще се позабавляваме!

Някой от боговете явно се бе смилил над тях, понеже дъждът започна точно след залез. Буреносните облаци се струпаха с такъв гняв, че прикриха всеки техен звук, когато двамата се върнаха на плажа и започнаха да претърсват пещерите.

Боговете обаче спряха до тук с услугите, тъй като това, което намериха, докато лежаха по корем на тясната скала над пустия плаж, бе далеч по-лошо от всичко, което бяха очаквали. Намериха нещо повече от чудовища на краля.

Цяла армия войници.

Няколко души излязоха от входа на масивна пещера, скрита сред камъните и пясъка. Щяха да ги пропуснат, ако не бе острото обоняние на Роуан. Той нямаше думи да опише каква е миризмата. Ала тя знаеше.

Устата на Селена пресъхна, а стомахът ù стана на възел, когато тъмните фигури излязоха от пещерата с дисциплинирани и сдържани движения, които предполагаха, че войниците са отлично обучени. Това не бяха полудиви зверове като онова в библиотеката, нито пък студено съвършено създание като появилото се в могилите, а смъртни войници. Безмилостни и дисциплинирани.

– Онзи ловец на раци – промърмори Селена на Роуан – в селцето. Каза, че е намерил оръжия в мрежите си. Явно са ползвали кораби, за да се приближат, а после са преплували през рифа, без да привличат внимание. Трябва да видим по-отблизо. – Повдигна вежди към Роуан, който ù се усмихна като ловец. – Знаех си, че все някога ще си полезен.

Роуан само изсумтя и се превъплъти в блясък светлина, за който тя се надяваше да е останал прикрит от бурята. Прелетя над ръба на скалите и се спусна към водата. Хищник, търсещ плячка, нищо повече. След това описа друг кръг и кацна на една скала отвъд вълните. Селена го наблюдаваше как ловува и приближава пещерата като животно, търсещо подслон от дъжда. А после, без да изостава от високия таван, се промъкна вътре.

Не посмя да си поеме дъх през цялото време, през което той бе извън полезрението ù. Засече времето между гръмотевицата и мълнията. Пръстите я сърбяха да хване дръжката на меча си.

Роуан обаче най-после излезе от пещерата в спокоен полет. Прелетя до нея, след което продължи нататък към дърветата. Съобщение, че трябва да го последва. Тя внимателно се приплъзна през праха, калта и скалите, докато не стигна достатъчно далеч, за да се промъкне между дърветата. Последва Роуан във все по-сгъстяващата се гора. Дъждът прикри всички звуци.

Намери го със скръстени ръце до един изкривен бор.

– В пещерите има двеста смъртни войници и три от онези същества. Има и скрита мрежа от тях по целия бряг.

Гърлото ù се сви. Наложи си да изчака той да продължи.

– Командва ги някой си генерал Нарок. Войниците изглеждат добре обучени, но стоят настрана от трите същества. – Роуан издуха носа си. На светлината на мълнията видя кръв. – Беше права. Тези три създания приличат на мъже, ала не са. Това, което живее в тях е... отвратително не е точната дума. Магията и кръвта ми бяха отблъснати от тях. – Той огледа кръвта по пръстите си. – Всички те чакаха нещо.

Трима. Само един едва не я бе убил.

– Какво чакаха?

– Ти ми кажи – светнаха животинските очи на Роуан към нея.

– Кралят не ми е казвал нищо за това. Той... той...

Нима нещо се бе объркало в Адарлан? Дали Каол не му бе издал коя е? Дали кралят не бе пратил тези мъже, за да...

Не, докарването на съществата тук трябваше да е отнело седмици, дори месеци.

– Прати съобщение до силите на Вендлин. Да бъдат готови.

– Дори ако стигнат Варес утре, ще им отнеме седмица да пристигнат тук пеш. Повечето войници са разположени на север.

– Трябва да ги предупредим, че са в опасност!

– Мисли. По западния бряг има безброй пещери и скривалища. Но те избраха точно това място.

Тя си представи картата на местността.

– Планинският път ще ги изведе до крепостта. – Кръвта ù се смрази. Дори магията, която опита да я успокои, не я сгря. – Те искат полуелфите.

Роуан кимна мрачно.

– Тези тела са експерименти. Търсели са силите и слабостите на полуелфите, за да разберат кои са... съвместими с това, което използват за изкривяване на съществата. Мисля, че са изпратили войниците или да пленят и използват полуелфите, или да елиминират възможната заплаха.

Защото ако не можеха да бъдат поробени от Адарлан, полуелфите можеха да бъдат убедени да се бият за Вендлин в една война. Можеха да бъдат най-силните воини в армията на Вендлин и да създадат допълнителни неприятности за Адарлан.

Тя вирна брадичка и каза:

– Тогава ще отидем до онзи плаж и ще отприщим магията си върху тях. Докато спят. – Завъртя се, макар късче от душата ù да се разбунтува от тази мисъл.

Роуан я хвана за лакътя.

– Да имаше начин, щях да ги издуша до крак. Ала не можем. Не и без да застрашим други в процеса.

– Мога и ще го направя, повярвай ми.

Това бяха войници на Адарлан, касапи, извършили повече зло, отколкото бе способна да преглътне. Можеше и щеше да го направи.

– Не. Не можеш да ги нараниш, Елин. Не и сега. Те знаят достатъчно за Знаците на Уирда и са защитили целия си проклет лагер. Имат предпазни камъни, хем като тези около нашата крепост, хем различни. Носят желязо навсякъде, където могат – в оръжията си, в броните си. Познават врага си. Добри сме, но не можем да ги нападнем сами и да се измъкнем живи от пещерите.

Селена започна да върви напред-назад и прокара длани през мократа си коса. Осъзна, че той не е завършил.

– Кажи го – настоя тя.

– Нарок е в края на пещерите, в самостоятелна зала. Той е като тях. Изчадие, скрило се под кожата на човек. Той праща трите си чудовища да му намират полуелфи и те му ги носят в пещерата за експерименти.

Разбра защо Роуан е отишъл в гората, надалече от плажа. Не за да намери безопасно място, а понеже там имаше полуелф. Сега.

– Опитах да ù взема въздуха. Да я избавя от мъките – каза Роуан, – но те носят прекалено много желязо... няма да издържи нощта, дори да отидем там. Вече беше черупка. Едвам дишаше. Не може да се възстанови от това, което са ù направили. Те изсмукват самия живот, пленяват я в ума ù, карат я да преживее най-големите си ужаси.

Дори огънят в кръвта ù замръзна.

– Значи наистина се е хранело с мен в могилите – прошепна Селена. – Ако не бях успяла да избягам, щеше да ме изцеди като тях.

Роуан изръмжа ниско в знак на съгласие. На нея ù се догади. Избърса лицето си и отново обърна глава към дъжда, който капеше от листата над нея. След което си пое дълбоко въздух и погледна към Роуан.

– Не можем да ги убием с магията си, докато сме в лагера. Силите на Вендлин са прекалено далеч. Нарок ще тръгне подир полуелфите с трите си чудовища и двеста войници. – Просто мислеше на глас, но Роуан кимна. – Колко от стражите на Мъглив рид са влизали в битка?

– Не повече от трийсет. Някои от тях, като Малакай, са прекалено стари. Но ще се бият отново. И ще умрат.

Роуан навлезе по-навътре сред дърветата. Тя го последва, макар и само защото знаеше, че ако приближи плажа, ще отиде да спаси жената. По напрежението в раменете на Роуан разбра, че той се чувства по същия начин.

Дъждът спря да вали. Селена отметна качулката си назад, за да позволи на мъгливия въздух да попие в прекалено сгорещеното ù лице. Тази област бе пълна с овчари, земеделци и рибари. Освен полуелфите, нямаше кой да се изправи срещу тези същества. Нямаха предимство, освен това, че познават територията по-добре от врага си. Щяха да изпратят вест до Вендлин и може би, но не сигурно, щеше да пристигне помощ.

След седмица.

Роуан сви юмруци. Тя спря, когато той огледа дърветата зад нея. Тих като сянка, извади единия от кинжалите си.

Вонята я блъсна след миг. Вонята на нещото, което тези същества носеха под човешките си кожи.

– Само един. – Бе толкова тих, че едвам го чу дори с елфическите си уши.

– Това не ме успокоява – каза тя също толкова тихо и изтегли собствения си кинжал.

– Идва право към нас – посочи Роуан. – Върви надясно на двайсет метра, аз ще ида наляво. Когато е между нас, изчакай сигнала ми и нападай. Без магия. Ще привлече вниманието на другите две, ако са наблизо. Бъди бърза, тиха и смъртоносна.

– Роуан, това нещо...

– Бърза, тиха и смъртоносна!

Зелените му очи блеснаха, но тя отвърна на погледа му.

„То се хранеше с мен. Щеше да ме остави като бездушна черупка – бе негласното ù послание. – Може и двамата да ни сполети същото.“

„Не беше готова – ù отвърна той. – И аз не бях с теб.“

„Това е лудост. Изправих се срещу едно от дефектните и то едва не ме уби.“

„Страх ли те е, принцесо?“

„Да, защото имам акъл в главата!“

Ала той беше прав. Това бяха техните гори, а те бяха воини. Този път щеше да е различно. Затова кимна като войник, приел заповеди, и дори не се сбогува, преди да се скрие зад едно от дърветата. Продължи да крачи тихо, като пресмяташе разстоянието, заслушана в гората около тях. Мъчеше се да диша спокойно.

Мина покрай едно обрасло с мъхове дърво и извади другия си кинжал. Миризмата се превърна в смрад, от която ù се замая главата. Когато облаците над нея се разпръснаха още малко, светлината на звездите освети ниската мъгла наоколо.

Нищо.

Чудеше се дали Роуан не се е объркал, когато създанието изникна от дърветата пред нея. По-близо, отколкото бе очаквала.

Много по-близо.

Първо го почувства – облак мрак, тишина, която го обгръщаше като второ наметало. Дори мъглата се раздели пред него.

Под качулката видя само бледа кожа и чувствени устни. Не носеше оръжия. Ноктите му обаче накараха дъха ù да спре. Дълги и остри. Помнеше ги много добре от библиотеката, когато се бяха опитали да я разкъсат.

За разлика от онези, тези бяха здрави, полирани и блестящи. Кожата по пръстите бе бяла като кост и прекалено гладка, за да е естествена. Дори видя тъмни блестящи вени, пародия на кръвта, която някога бе текла там.

Селена не посмя да отклони поглед, когато нещото извърна закачулената си глава към нея. Роуан все още не бе дал знак. Не разбираше ли колко близо е?

Топла струйка потече от едната ù ноздра към устните. Напрегна се и се запита колко ли е бързо, колко ли дълбоко трябва да го прониже с ножовете си. Щеше да извади меча накрая, понеже беше по-тромав. Макар че с ножовете трябваше да приближи повече.

Той огледа дърветата и Селена се притисна до своето. Създанието от библиотеката бе разкъсало металните порти като завеси. Ако знаеше как да ползва Знаците на Уирда...

Тя вдигна очи, за да види как върви към дървото ù. Движенията му бяха смъртоносно елегантни и обещаваха мъчителен край. Умът на този мъж не бе пречупен. Още можеше да мисли и да пресмята. Тези изчадия бяха добри в работата си, изглежда, кралят смяташе, че и само три ще му свършат работа. Колко ли други бяха скрити на континента?

Гората бе останала толкова неподвижна, че чу сумтене. Той я душеше. Магията ù просветна, но тя я сподави. Не искаше нейната магия да докосва това чудо, със или без заповедта на Роуан. Създанието подуши отново и направи още една стъпка към Селена. Както онзи ден в могилите, въздухът започна да се стеснява около нея, запулсира в ушите ù. Другата ù ноздра също започна да кърви.

По дяволите.

Тогава я връхлетя мисълта, от която светът се срина.

Ами ако вече бе намерило Роуан? Погледна отново към дървото.

Създанието го нямаше.

47

Селена тихо изруга и огледа дърветата. Къде, по дяволите, бе отишло това същество? Дъждът заваля отново, но миризмата на смърт все още бе всепоглъщаща. Тя извади дългия си кинжал, за да го насочи по посока на Роуан, да му даде знак да покаже дали диша. Трябваше да е жив. Нямаше да приеме алтернативата. Острието бе толкова чисто, че видя в него лицето си, дърветата, небето и...

Съществото, застанало зад нея.

Селена се завъртя и замахна към незащитената му страна. Единият ù кинжал бе насочен към ребрата му, а другият – към гърлото. Това бе движение, което бе практикувала години наред, лесно като дишането.

Но черните му бездънни очи я срещнаха и Селена замръзна, телом и духом. Магията ù изпука и угасна. Едвам чу влажното тупване на оръжията ù, когато удариха земята. Дъждът, капещ по лицето ù, бе съвсем далечно усещане.

Около тях се простря тъмнина, приветстваща, прегръщаща. Готова да я успокои. Създанието свали качулката на наметалото си.

Лицето му бе на млад мъж, неестествено съвършено. На врата си носеше тъмен камък – камък на Уирда, спомни си смътно тя, – блестящ на дъжда. Това бе превъплъщение на бога на смъртта. Нито изражението на лицето му, нито гласът му бяха на смъртен, когато се усмихна и каза:

– Ти си била...

Не можеше да отклони поглед. В тъмнината се чуха писъци. Писъците, които бе заглушавала години наред. Но сега те я викаха.

Усмивката му се разшири и разкри прекалено бели зъби. Той посегна с ръка към гърлото ù.

Ледените му пръсти бяха толкова нежни. Погали с палец врата ù, след което наклони главата ù, за да я погледне в очите.

– Агонията ти бе сладка като вино – промърмори той и се втренчи в душата ù.

Вятър забрули лицето ù, ръцете ù, тялото ù започна да вие името ù. Но в тези очи имаше спокойствие и вечност, обещание за толкова сладък мрак. Тя не можеше да отклони поглед. Щеше да е такова облекчение да се остави на мрака. Трябваше просто да се предаде, както той искаше. „Вземи ме – искаше, опитваше да каже тя. – Вземи всичко.“

Блясък на сребро и стомана разбиха мастилената завеса и още едно същество – от вятър, гняв и омраза – се появи там, за да я отнесе. Тя замахна към него, но усети лед, усети... Роуан.

Роуан искаше да я отведе надалече, викаше името ù, но тя не можеше да го стигне, не можеше да спре порива към другото същество.

Зъби пронизаха кожата ù между врата и рамото, тя подскочи към болката все едно бе въже, което да я измъкне от морето на ступора, докато...

Роуан не я притисна към себе си, като я прегърна с една ръка. Мечът му бе в другата, а кръв течеше по брадичката му, когато заотстъпва от създанието, дебнещо до дървото. Болка. Ето защо трупът от тази сутрин бе така белязан. Полуелфът бе опитал да си причини физическа болка, за да се освободи от тези твари, за да напомни на тялото си кое е истина и кое не е.

Съществото сподави смеха си. Богове, бе я хипнотизирало. Така бързо, така лесно. Не бе имала шанс, а в момента Роуан не нападаше, защото...

В тъмното, с ограничени оръжия срещу враг, който не се нуждаеше от меч, за да ги убие, дори Роуан нямаше шанс. Истинският воин знаеше кога трябва да отстъпи от битка.

– Трябва да бягаме – каза той.

Съществото отново се изсмя и пристъпи към тях. Роуан я издърпа назад.

– Може да опитате – каза то с глас от друг свят.

Това бе всичко, което Селена искаше да чуе. Тя вдигна стена от пламък и двамата с Роуан побягнаха. Вложи цялата си воля, ужас и срам в щита, без да я е грижа за последствията. Създанието изсъска. Нямаше представа дали светлината пречи на очите му, или просто е подразнено.

Не я интересуваше. Стената им спечели време – цяла минута, в която тичаха нагоре през дърветата. Тогава зад гърба им се чу трещене, а смрадта се разпростря наоколо като паяжина.

Роуан познаваше гората, знаеше как да прикрива следите им. Това им спечели още време и разстояние. Но съществото ги преследваше, макар той да използваше вятъра, за да разпръсва миризмата им.

Тичаха километър след километър, докато не започна да усеща дъха в дробовете си като натрошено стъкло. Дори Роуан изглеждаше изморен. Не се придвижваха към крепостта – нямаше да отведат това нещо дори на двайсет километра от нея. Бяха се насочили към Камбрийските планини. Въздухът ставаше все по-студен, а хълмовете – по-стръмни.

Ала съществото ги следваше непреклонно.

– Той няма да спре – изпъшка Селена, когато се изкатериха почти на четири крака по един стръмен наклон. Сподави подтика да падне на колене и да повърне. – Следва миризмата като хрътка.

Нейната миризма. Далеч зад тях съществото продължаваше подире ù.

Роуан оголи зъби. Дъждът течеше по лицето му.

– Тогава ще бягаме, докато пукне!

Мълния освети една козя пътека, водеща нагоре по хълма.

– Роуан – изрече задъхано Селена, – имам идея.

Селена се запита дали просто не си проси смъртта.

А може би богът на смъртта просто обичаше да си играе с нея.

Беше поредното мъчително придвижване нагоре сред дървета, чиято кора бе одрана. След това си направи весел огън и запали факла до един забравен път. Светлината освети оголените дървета.

Молеше се останалият далеч зад нея Роуан да привлича вниманието на създанието така, както му бе казала – като го води в кръг с миризма от туниката ù.

Прокара кинжала си по една голяма скала и се чу скърцане. Въпреки непрестанното си треперене, докато го точеше, тананикаше откъс от симфонията, която бе ходила да слуша в Рифтхолд всяка година, преди да стане робиня. Контролираше дишането си и се съсредоточи да брои минутите. Чудеше се колко ли време може да остане така, преди да намери друг начин.

Скръц. Вонята на гнилоч я блъсна в носа, а притихналата гора стана дори още по-тиха.

Скръц. Не нейното острие се точеше, а нечие чуждо, почти като отговор на нейното.

Тя въздъхна от облекчение и прокара кинжала още веднъж по влажния камък, преди да се изправи. Вложи сила в коленете си. Не си позволи да затрепери, когато видя петима от тях, застанали зад голите дървета. Високи, мършави, носещи зловещите си сечива. „Бягай“ – изкрещя тялото ù, но тя остана на място. Вирна брадичка и се усмихна в тъмното.

– Радвам се, че получихте поканата ми.

Не се чу звук, не се видя движение.

– Четирима от приятелите ви дойдоха неканени последния път, когато напалих огън тук. Не им се отрази добре. Вие обаче вече знаете това.

Още един наточи остриетата си. Светлината на огъня се пречупи в назъбения метал.

– Елфическа кучка. Добре ще се позабавляваме с теб.

Тя се поклони, макар стомахът ù да се обръщаше от вонята на мърша, и размаха факла все едно да ги покани към това, което чакаше долу.

– Надявам се – каза тя.

Хукна да бяга, преди да я обкръжат.

Селена разбра, че са недалеч, не по стъпканите храсти или свиренето на остриетата във въздуха, а по вонята, която сграбчи със стоманени пръсти сетивата ù. Стиснала факлата в една ръка, тя използва другата, за да остане изправена, докато тичаше надолу по стръмния път, като избягваше скали, къпинаци и разхлабени камъни.

Измина километър, докато стигне мястото, където бе казала на Роуан да отведе съществото. Безумен бяг в мрака. Коленете и лактите ù протестираха, но тя продължи да тича, а кожоходите съкращаваха разстоянието около нея като вълци край елен.

Ключът бе да не се паникьосва. Паниката те прави глупав. Паниката убива. Чу писък на ястреб. Роуан бе точно там, където бяха планирали, а съществото на краля тъпчеше храстите на минута зад него. Точно край рекичката, където бе хвърлила факлата. Точно където пътят се изкривяваше покрай една скала.

Древният път продължаваше в една посока, но тя отиде в другата. Вятърът профуча покрай нея, но към пътя. Скри се зад едно дърво и постави ръка на устата си, за да заглуши накъсаното си дишане. Вятърът отвя миризмата ù.

След миг твърдо тяло обкръжи защитно нейното. А после петте чифта боси крака минаха по пътя, след миризмата, която бе полетяла към създанието, тичащо след тях.

Притисна лице в гърдите на Роуан. Ръцете му бяха здрави като стени, а оръжията по тях – успокоителни.

Най-сетне той я дръпна за ръкава, за да я накара да се покатери. С няколко движения тя се изтегли до върха на дървото и се качи на един широк клон в подножието му. Миг по-късно Роуан приседна зад нея. Той я притисна до себе си, а тя опря гръб в гърдите му, когато я прегърна, за да скрие миризмата ù от беснеещите чудовища отдолу.

Мина минута, преди писъците да започнат – блеещи крясъци, викове и ревове от два различни вида чудовища, които знаеха, че смъртта идва за тях и лицето ù не е приятно.

Изчадията се биха повече от час в дъжда, докато един от писъците не се извиси победно и неземните ревове не заглъхнаха.

Селена и Роуан се притиснаха един до друг и не мигнаха цяла нощ.

48

Нямаше викове или истерии, когато разкриха в крепостта какво са намерили. Малакай веднага изпрати вестоносци към краля на Вендлин за помощ, към останалите укрепления на полуелфите с указания, че онези, които не могат да се бият, трябва да бягат, и към лечителите с упътване да помогнат на всеки пациент, който не е на легло, да се евакуира.

Кралят върна вестоносци с обещание за толкова хора, колкото могат да бъдат отделени. Селена си помисли, че това е облекчение, но и малко ужасяващо. Ако Галан или който и да е неин роднина по майчина линия се появеше... Нямаше да ù пука. Имаха да се справят с по-важни неща. Помоли се да пристигнат по-бързо и започна да подготвя останалите обитатели на крепостта. Щяха да посрещнат опасността лице в лице, като започнеха с двестате смъртни войници, които придружаваха Нарок и трите му същества, веднага щом напуснеха защитените си пещери.

Роуан без много шум пое контрола на крепостта. Останалите всъщност бяха благодарни. Дори Малакай благодари на принца, когато той започна да организира смените, пратениците и плановете за оцеляването им. Имаха няколко дни, докато подкрепленията пристигнеха и можеха да нападнат, но ако врагът им дойдеше по-скоро, Роуан държеше да го забавят, доколкото могат, до идването на помощта. Полуелфите не бяха армия и нямаха ресурсите на истинска крепост. Роуан обяви, че трябва да се справят с това, с което разполагат – ум, решителност, познание за околността. Според чутото кожоходите бяха успели да унищожат едно от създанията, което означаваше, че не са непобедими – но понеже не бяха намерили тяло на следващата сутрин, не знаеха как е било убито.

Роуан и Селена излязоха заедно с малките групи, които подготвяха гората за битката. Ако силите на Нарок се канеха да поемат по горския път, за да нападнат крепостта, щяха да се окажат в местност, осеяна с капани – долини, пълни с отровни създания, прикрити ями с шипове, примки на всеки завой. Те можеха и да не ги убият, но щяха да ги забавят достатъчно, че да спечелят време на помощта да дойде.

А ако полуелфите се озовяха под обсада, в крепостта имаше таен тунел, който отвеждаше навън. Той бе толкова стар и изоставен толкова отдавна, че повечето обитатели на крепостта дори не знаеха за него, докато Малакай не го спомена. Пак бе по-добре от нищо.

Няколко дни по-късно Роуан събра малка група капитани около масата в столовата.

– Разузнавачите докладваха, че съществата, изглежда, се подготвят за тръгване след няколко дни – каза той и посочи картата. – Първите три километра капани готови ли са?

Капитаните отговориха утвърдително.

– Добре. Утре искам да подготвите следващите няколко километра.

Застанала зад Роуан, Селена гледаше как той ръководи срещата и следи различните етапи от плана. Бе запомнил имената на всички капитани, войниците им, кой за какво отговаря. Остана спокоен, дори вдъхновен, въпреки ада, който предстоеше да се изсипе на главите им.

Докато гледаше към събраните полуелфи, никой от които не изпускаше от очи Роуан, Селена видя, че те разчитат на това вдъхновение, на хладната решителност, на бистрия му ум и вековния му опит. Завидя им за това. Тя усети голяма тежест, която не можеше да контролира и която се надяваше, че е оставила в стария континент. Не можеше да се оправи сама.

– Поспи малко. Не ми вършиш работа замаяна.

Тя премигна. Беше го зяпнала. Срещата бе завършила, а капитаните вече тръгваха на път, за да изпълнят различните задачи.

– Прощавай – потърка очи тя. Бяха на крака от зори, проверяваха последните няколко километра от маршрута за това дали капаните са заложени както трябва. Бе толкова лесно да работи с него. Не я съдеше, нямаше нужда да се обяснява. Знаеше, че няма кой да замени Нехемия и не би искала това от никого, ала Роуан я караше да се чувства... сигурна. Все едно можеше да диша след месеци на задушаване. Ала сега...

Той продължаваше да я наблюдава намръщен.

– Изплюй камъчето.

Тя огледа картата на масата пред тях.

– Ще се справим със смъртните войници, но онези същества и Нарок... да имахме елфически воини като спътника ти, който дойде да получи татуировката си... – Не мислеше, че ако отново нарече приятеля на Роуан „Котанчо“, това ще ù помогне. – ... Или пък всичките петима твои воини, това можеше да обърне хода на битката. – Тя проследи с пръст планините, които отделяха тези земи от безсмъртните владения отвъд тях. – Ти обаче не си ги извикал. Защо?

– Знаеш защо.

– Нима Майев ще ти нареди да си идеш у дома напук на полуелфите?

– И не само – стисна челюсти той.

– И ти си избрал да служиш на такова създание?

– Знаех какво правя, когато пих от кръвта ù, за да скрепя обета.

– Да се надяваме тогава, че подкрепленията от Вендлин ще пристигнат скоро.

Тя сви устни и се обърна, за да тръгне към стаята им. Той обаче я хвана за китката.

– Не го прави. – Едно мускулче потрепна по челюстта му. – Не ме гледай така.

– Как?

– С такова... отвращение.

– Не те гледам... – Той я погледна остро. Селена въздъхна. – Това.... Роуан, всичко това... – Тя махна с ръка към картата, към вратите, през които бяха излезли полуелфите, към звуците от хората, които подготвяха запасите и защитите на двора. – Всичко това доказва, че тя не те заслужава. Мисля, че и ти го знаеш.

– Това не е твоя грижа – отклони поглед той.

– Знам. Но мисля, че трябваше да го чуеш.

Той не отговори, дори не срещна очите ù, затова тя излезе. Погледна през рамо веднъж и го завари все още прегърбен над масата, опрял ръце на плота ù. Мощните мускули на гърба му прозираха през ризата. Знаеше, че всъщност не гледа към картата.

Но да му каже, че иска той да може да се върне с нея в Адарлан и Терасен бе безсмислено. Нямаше как да наруши обета си към Майев, а и тя нямаше с какво да го изкуши. Не беше кралица. Не възнамеряваше да стане такава, дори ако имаше кралство, което да му даде, ако беше свободен... Нямаше смисъл да му казва всичко това.

Затова остави Роуан в залата. Което обаче не попречи на желанието ù да го задържи.

Следващият следобед, след като изми лицето си и превърза едно изгаряне на рамото си, Селена слезе да помогне с подготовката да вечерята. Повече почувства, отколкото чу тишината над крепостта, по-дълбока и тежка от нервното очаквате, което бе надвиснало последните дни наоколо.

Не бе усещала такова напрежение в крепостта от първата си нощ, когато Майев бе тук.

Но бе прекалено рано за леля ù да идва – все още нямаше какво да ù покаже, освен няколко полезни трика и разнообразните си щитове.

Вземаше по две стъпала наведнъж, докато не стигна кухнята. Ако Майев бе научила за нашествието и бе наредила на Роуан да се прибере...

Да диша, да мисли. Само така можеше да преживее тази среща.

Горещината и миризмата на мая я удариха, когато слезе по последните стъпала и забави ход, вдигнала брадичка, макар да се съмняваше, че леля ù би се унизила да я чака именно в кухнята. Освен ако не искаше да я разстрои. Но...

Майев не бе тук.

Там с гръб към нея беше Роуан. Стоеше в другия край заедно с Емрис, Малакай и Лука. Говореха тихо. Селена спря на място, когато видя пребледнялото лице на Емрис. Ръката му стискаше тази на Малакай.

Когато Роуан се извърна към нея, свил устни и ококорил очи от шок, ужас и болка – светът също замръзна.

Ръцете на Роуан увиснаха, а пръстите му започнаха да се свиват и отпускат в юмруци. За миг се запита дали ако се върне в стаята, това няма да превърне думите му в неистина.

Той направи крачка към нея. Само една и това бе преди да поклати глава, преди да вдигне ръце, за да го отблъсне.

– Моля те – каза тя и гласът ù потрепери. – Моля те.

Роуан продължи да приближава, носител на някаква загадъчна гибел. Знаеше, че не може да отбегне, че не може да падне на колене и да се помоли за милост.

Роуан спря на ръка разстояние, но не я докосна. Лицето му се изопна, но не от жестокост. Знаеше, осъзна тя, че някой от тях трябва да остане спокоен.

Роуан преглътна.

– В лагера в Калакула... е имало бунт – каза той. Сърцето ù прескочи един удар. – След смъртта на принцеса Нехемия едно момиче убило надзирателя си и започнало бунт. Робите завладели лагера. – Той си пое рязко въздух. – Кралят на Адарлан изпратил два легиона. Те избили всички.

– Робите са убили легионерите? – Тя си пое дълбок въздух. В Калакула имаше хиляди роби. Всички заедно бяха опасна сила, дори за два адарлански легиона.

С ужасяваща нежност Роуан стисна ръката ù.

– Не. Войниците избили всички роби в Калакула.

Светът се напука. В нея като вълна се надигна вопъл.

– В Калакула имаше хиляди хора.

Спокойствието на Роуан се пропука и той кимна. А когато отвори и затвори устата си, Селена осъзна, че не е свършило. Успя само да прошепне:

– Ендовиер?

Молбата на една глупачка.

Роуан бавно поклати глава.

– Щом узнал за бунта в Ейлве, кралят на Адарлан изпратил два легиона и на север. Не пощадил нито човек в Ендовиер.

Не можеше да види лицето му, когато той стисна ръцете ù, все едно можеше да ù попречи да пропадне в бездната. Виждаше единствено робите, които бе изоставила, планините от пепел и масовите гробове, които изкопаваха там всеки ден. Лицата на хората, работили с нея, хората, които бе оставила зад себе си. Които си бе позволила да забрави. Които бе оставила да страдат. Които се бяха молили за спасение с надеждата, че някой ще си спомни за тях.

Тя ги бе изоставила.

И бе закъсняла.

Народът на Нехемия. Народите от останалите кралства. Нейният народ. Народът на Терасен. Народът, който родителите и придворните ù бяха обичали толкова много. Това бяха бунтовниците в Ендовиер – бунтовници, които се бяха борели за кралството, докато тя... докато тя бе...

В Ендовиер бе имало деца. Както и в Калакула.

Тя не бе успяла да ги защити.

Стените на кухнята сякаш тръгнаха към нея, за да я смажат. Въздухът изтъня и стана прекалено спарен. Лицето на Роуан се размаза, а тя започна да диша по-дълбоко и по-хрипливо...

Той прошепна името ù прекалено тихо, за да могат другите да го чуят.

От звука му – на името, което някога бе служило за обещание на света, името, на което тя бе плюла и което бе осквернила, името, което не заслужаваше...

Тя се измъкна от хватката му, след което излезе от кухнята, мина през двора и защитните камъни и тръгна по невидимата граница, докато не намери едно място извън крепостта.

Светът бе пълен с викове и вопли, толкова силни, че тя се удави в тях.

Селена не промълви и дума, когато отприщи магията си към бариерата. Удар, който разтърси дърветата и накара земята да потрепери. Заблъска със силата си по невидимата стена. Умоляваше древните камъни да я вземат и използват. Пазителите сякаш усетиха желанието ù и изсмукаха и последното късче жарава, докато не потръпнаха, гладни за още.

А тя продължи да гори.

49

Вече от седмици Каол не бе имал никакъв контакт с който и да е от приятелите си – или съюзници, каквито и да бяха. Затова отново се върна към ритъма на старите си задължения. Макар да му бе по-трудно отвсякога да наблюдава официалните обеди на краля и да бе усилие да му докладва, го правеше. Не чу нищо нито от Едион, нито от Рен и все още не бе накарал Дориан да използва магията си, за да провери теорията му за заклинанието. Започна да се чуди дали не и изиграл ролята си в нарастващия бунт на Елин.

Бе събрал достатъчно информация, бе пресякъл достатъчно граници. Може би бе време да провери какво можеше да се свърши от Аниел. Щеше да е по-близо до Морат и може би щеше да разбере какво мъти кралят там. Владетелят бе приел плановете му да се върне като наследник в Аниел почти без възражения. Скоро щеше да представи и вариантите си за заместник.

Каол в момента стоеше на пост на официален обяд в голямата зала, на който присъстваха както Едион, така и Дориан. Вратите бяха отворени, за да влиза пролетен въздух, а хората на Каол стояха на всяка от тях, приготвили оръжия.

Всичко беше нормално, всичко вървеше както трябва, докато кралят не се изправи. Черният му пръстен сякаш погълна светлината на обедното слънце, промъкваща се през високите прозорци. Вдигна бокала и стаята притихна – но не както ставаше, когато заговореше Едион. Каол не можеше да спре да мисли за думите на генерала – да избере страна, нито пък за обвинението на Дориан – че отказва да приеме Селена и принца такива, каквито са. Разсъждаваше върху това отново и отново.

Нищо обаче не можа да подготви нито Каол, нито някой друг в тихата зала за усмивката, с която кралят дари присъстващите на масите под подиума му.

– Нося ви добри вести от Ейлве и от Севера. Справихме се с бунта в Калакула.

Не бяха чули нищо за такъв. Каол искаше да запуши ушите си, когато кралят добави:

– Ще трябва да работим здравата, за да напълним отново мините там и в Ендовиер, където също изличихме бунтовническата сган.

Каол бе щастлив, че се е облегнал на един стълб, но Дориан бе този, който се обади, пребледнял като смъртник.

– За какво говориш?

– Простете – усмихна се баща му, – изглежда, робите в Калакула са си наумили да започнат бунт след злощастната смърт на принцеса Нехемия. Ние не можехме да позволим този или други бунтове. За жалост нямахме и ресурсите да разпитаме всеки роб поотделно...

Каол разбра, че на Дориан му струва огромно усилие да не се разтрепери от ужас, докато пресмята наум колко хора са избити.

– Генерал Ашривер – рече кралят. Едион остана неподвижен. – С Гибелния легион ще сте радостни да научите, че след чистката в Ендовиер мнозина от бунтовниците на ваша територия повече няма... да ви безпокоят. Изглежда, не желаят да ги сполети съдбата на приятелите им в мините.

Каол нямаше представа откъде Едион намери сила и воля само да се усмихне и да сведе глава.

– Благодаря ви, Ваше Величество.

Дориан нахлу в кабинета на Сорша. Тя скочи с ръка на гърдите от мястото си на масата

– Чу ли? – попита той и затвори вратата зад себе си.

Очите ù бяха достатъчно червени, за да му подскажат, че да. Той се хвана за главата и притисна чело в нейното. Имаше нужда от тази хладна сила. Не знаеше как се е сдържал да не се разплаче, да не повърне или да не убие баща си на място. Но когато я погледна и вдиша от аромата ù – на розмарин и мента, – узна защо.

– Искам да избягаш от замъка – каза той. – Ще ти дам пари, но искам да си тръгнеш веднага, щом намериш начин да го сториш, без да предизвикваш подозрения.

Тя се измъкна от хватката му.

– Да не си полудял?

Напротив, никога не бе виждал света по-ясен.

– Ако останеш и те хванат... Ще ти дам колкото пари трябва.

– Няма толкова пари, с които да ме убедиш да си тръгна.

– Ще те вържа за кон, ако е необходимо. Ще те измъкна оттук!

– И кой ще се грижи за теб? Кой ще ти прави отварите? Ти вече не говориш дори с капитана си! Как мога да те оставя сега?

Той я хвана за раменете. Сорша трябваше да разбере. Трябваше да я накара да разбере. Верността ù бе едно от нещата, които обожаваше в нея, но сега... само щеше да я убие.

– Той е убил хиляди с едно решение. Представи си какво ще направи, ако разбере, че ми помагаш. Има и по-лоши неща от смъртта, Сорша. Моля те, напусни.

Пръстите ù се вплетоха в неговите.

– Ела с мен.

– Не мога. Тръгна ли си, ще стане по-лошо. Брат ми ще бъде обявен за наследник. Мисля... че има хора, които ще искат да го спрат. Ако съм тук, може би ще успея да им помогна.

О, Каол!

Вече разбираше защо е изпратил Селена във Вендлин и защо се връща в Аниел. Каол се бе продал, за да може тя да е в безопасност.

– Щом ти оставаш, аз също ще остана – отсече Сорша. – Не можеш да ме убедиш в противното.

– Моля те – каза той, понеже нямаше сили да вика, не и след смъртта на всички тези хора, надвиснала около него. – Моля те.

Но тя само прокара палец по бузата му.

– Заедно. Ще се справим с това заедно.

Постъпваше егоистично и ужасно, но повече не възрази.

~

Каол слезе в гробницата, за да остане сам, да скърби, да крещи. Ала там вече имаше някого.

Едион седеше на стъпалата на витото стълбище. Бе подпрял ръце на коленете си. Не се извърна, когато Каол остави свещта и седна до него.

– Какво, предполагаш – въздъхна Едион, загледан в тъмното, – мислят за нас хората на другите континенти, отвъд тези морета? Дали ни мразят, или им е жал за това, което си причиняваме? А може би и там е толкова зле. Може даже да е по-зле. Аз обаче знам в какво трябва да вярвам. Че някъде е по-добре оттук...

Каол не знаеше какво да отговори.

– Бил съм... – Зъбите на Едион просветнаха в тъмното. – Принуждавали са ме да правя много неща. Извратени и отвратителни. Нищо обаче не ме е карало да се чувствам по-противен от днес. Да благодаря на човека, изклал народа ми.

Не знаеше как да го утеши, какво да му обещае. Затова Каол остави Едион да се взира в мрака.

В кралския театър тази вечер нямаше и едно празно място. Всяка ложа, всеки балкон бе изпълнен с благородници, с търговци, с всеки, който можеше да си позволи билета. Бижута и коприна блестяха на светлината на стъклените полилеи. Богатствата на една триумфираща империя.

Новината за кланетата на роби бе пристигнала днес и плъзна от град на град като вълна от слухове, подир които оставаше само тишина. Балконите на театъра бяха необичайно тихи, все едно публиката бе дошла да я успокоят, да остави музиката да отмие петното.

Но по ложите се приказваше. За това какво означават новините за седналите в меките червени столове от кадифе – откъде могат да се намерят нови роби, за да не спира работата, как да се отнасят със собствените си роби.

Въпреки камбаните и подрънкването на полилеите, ложите притихнаха много по-бавно от обикновено.

Все още говореха, когато червените завеси се отдръпнаха, за да разкрият оркестъра. Бе чудо, че изобщо изръкопляскаха на диригента, който се яви на сцената.

Тогава забелязаха, че всички музиканти на сцената са облечени в черно. Затова и млъкнаха. А когато диригентът вдигна ръка, не симфония изпълни пространството.

А химнът на Ейлве.

После този на Фенхароу. На Мелисанде. И на Терасен. Всяка нация, която имаше хора в трудовите лагери.

И накрая, не за да триумфират, а за да оплачат това, в което са се превърнали, изпълниха химна на Адарлан.

Когато последната нота бе изсвирена, диригентът се обърна към тълпата, а музикантите се изправиха с него. Като един погледнаха към балконите, където бижута блестяха с кръвта на цял континент. И без да изричат дума, без да се покланят или без какъвто и да било жест, си излязоха.

Следващата сутрин театърът бе затворен с кралски декрет, а никой повече не видя нито музикантите, нито диригента.

50

Хладен вятър целуна врата на Селена. Гората бе притихнала, все едно птиците и насекомите бяха замлъкнали след атаката ù срещу невидимата стена. Бариерата бе поела всяка искрица магия, която бе хвърлила към нея, и сега сякаш бръмчеше със свежа сила.

Обгърна я уханието на бор и сняг. Тя се завъртя и намери Роуан, застанал до близкото дърво. Той бе там вече доста време. Бе я оставил да се изтощи.

Ала тя не бе изтощена. Не бе и завършила. В нея имаше още пламък, който плющеше и се гърчеше. Тя го остави да се сподави заедно със скръбта и ужаса.

– От Вендлин пристигнаха новини – каза Роуан. – Няма да пратят подкрепления.

– Не пратиха и преди десет години – каза тя. Гласът ù бе прегракнал, макар да не бе говорила от часове. Ледено спокойствие изпълни вените ù. – Защо им е да идват сега?

– Елин – помръкна погледът му. Когато тя остана вторачена в притъмнелия лес, внезапно каза: – Няма нужда да оставаш. Можем да идем в Доранел още тази нощ и да вземеш знанието, което ти трябва от Майев. Имаш благословията ми.

– Обиждаш ме, като ме караш да напусна. Аз съм боец. Нехемия би останала. Родителите ми също.

– Те имаха лукса да знаят, че родът им не завършва с тях.

Тя изскърца със зъби.

– Имаш опит, който ще е полезен тук. Ти си единственият шанс на полуелфите да оцелеят. Вярват ти и те уважават. Затова оставам. Защото се нуждаят от теб и защото бих те следвала до края, какъвто и да е той.

А ако съществата успееха да погълнат тялото и душата ù, нямаше да има нищо против. Беше си го заслужила.

За известно време той не отговори нищо. След това се намръщи.

– До края, какъвто и да е той?

Тя кимна. Нямаше нужда да споменава кланетата или да се опитва да я утеши. Той знаеше – знаеше, без да се налага да му казва нищо – за какво става дума.

Магията зажужа в кръвта ù. Искаше да излезе. Искаше още. Но щеше да изчака, докато настъпи времето ù. Докато Нарок и изчадията му не се появяха пред очите ù.

Осъзна, че Роуан е прочел мислите ù. Нещо повече, той бръкна под туниката си и извади кинжал. Нейният кинжал. Подаде ù го. Дългото острие блестеше, все едно през всичките тези месеци тайно го бе точил и полирал.

Когато сграбчи кинжала, ù се стори по-лек отвсякога. Роуан я погледна в очите, в самата ù душа, след което изрече:

– Огнено сърце.

Подкрепления от Вендлин нямаше да дойдат. Не напук, а защото легион от Адарлан бе нападнал северната граница. Три хиляди воини в кораби бяха предприели директна атака. Вендлин бе изпратил всичките си войници на север. Там и щяха да останат. Полуелфите трябваше да се изправят срещу силите на Нарок сами. Роуан внимателно окуражи онези, които не могат да се бият, да бягат.

Ала никой не го стори. Дори Емрис отказа, а Малакай просто каза, че там където е вреченият му, е и той самият.

С часове променяха плановете си според липсата на подкрепления. Накрая се оказа, че няма толкова много за променяне. Селена помогна с каквото можеше за организацията и остави Роуан да раздава заповедите и да премисля стратегията с брилянтния си ум. Опита да не мисли за Ендовиер и Калакула, но знанието все още я изгаряше, дори в дългите часове, които разговаряха.

Приготвяха плановете си чак докато Емрис не вдигна една тенджера от кухнята и не започна да я удря с лъжица, като им заповяда да излязат. Зората щеше да дойде твърде скоро.

Минута след като се прибра в стаята си, Селена се съблече и се просна в леглото. Роуан обаче се забави, докато сваляше ризата си и вървеше към мивката.

– Добре ми помогна с плановете тази вечер.

Тя погледна първо лицето, а после и врата му.

– Звучиш изненадан.

Той избърса лицето си с кърпа, след което се подпря на скрина с ръце от двете му страни. Дървото изскърца, ала изражението му остана неподвижно.

„Огнено сърце“ – я бе нарекъл той. Знаеше ли какво означава това име за нея? Искаше да го попита, имаше толкова много въпроси към него, но в момента, след всички новини от деня, трябваше просто да поспи.

– Извиках... – каза Роуан, след като се отблъсна от скрина и приближи леглото. Бе оставила меча от планинската пещера до него. Червеният рубин проблесна на бледата светлина, когато той прокара пръсти по златната дръжка. – ... хората си, както ги наричаш.

– Кога? – подпря се на лакти тя.

– Преди няколко дни. Не знам къде са и дали ще пристигнат навреме. Майев може да не ги пусне. Мнозина може и да не я помолят да дойдат. Непредвидими са. А може и да ми нареди да се върна в Доранел и...

– Всъщност си извикал помощ?

Той присви очи. „Точно това казах.“

Тя се изправи и той направи крачка назад.

„Какво промени мнението ти?“

„Някои неща си струват риска.“

Той не отстъпи, когато тя приближи и каза с последната искрица, останала в сърцето ù:

– Приемам те, Роуан от рода на Белия трън. Не ме интересува какво ще кажеш и колко ще възразяваш. Приемам те за свой приятел.

Той просто се обърна отново към мивката, но тя долови неизречените думи, като разчете изражението му.

„Няма значение. Стигнем ли Доранел, ти ще напуснеш кралството на Майев сама.“

На следващата сутрин заедно с другите полуелфи в Мъглив рид, които не бяха натоварени със съобщения, Емрис се присъедини към тях по пътя към селището на лечителите, за да помогнат на болните да стигнат до безопасно място. Всеки, който не можеше да се бие, остана да наглежда болните и ранените. Емрис обяви, че ще бъде там до края. Така го оставиха заедно с малък контингент стражи в случай, че нещата наистина се объркат. Мнозина не се сбогуваха – звучеше като покана за смърт. Селена бе напълно сигурна, че боговете няма да са милостиви към нея.

Тази нощ се събуди от голяма мазолеста ръка на рамото, която я разтърсваше. Изглежда, смъртта вече ги очакваше.

51

– Вземай меча и оръжията. Побързай! – каза Роуан на Селена. Тя веднага скочи на крака и посегна към кинжала под леглото.

Той вече бе прекосил половината стая, като се обличаше и въоръжаваше със смъртоносна скорост. Реши да не го занимава с въпроси. Щеше да ù каже каквото е необходимо. Напъха се в панталоните и ботушите си.

– Мисля, че са ни предали – каза Роуан. Пръстите ù хванаха дръжката на меча, докато се обръщаше към прозореца. Тишина. Цареше пълна тишина.

На края на хоризонта имаше нарастващ облак мрак.

– Идват тази нощ – пое си въздух тя.

– Огледах периметъра – отвърна Роуан, докато поставяше нож в ботуша си. – Изглежда, сякаш някой им е казал къде са всички капани и предупредителни звънци. Ще пристигнат тук до час.

– Работят ли предпазните камъни? – попита тя, докато сплиташе косата си и постави меча на гърба си.

– Да, здрави са. Вдигнах тревога. Малакай и останалите подготвят защитите на стените.

Малка част от нея помисли какво ли му е било на Малакай да завари полуголия Роуан да крещи заповеди в стаята му.

– Кой може да ни е предал? – попита тя.

– Не зная, но намеря ли го, ще го размажа в стената. Сега обаче си имаме по-сериозни проблеми.

Тъмнината на хоризонта се разпростря, като погълна звездите, дърветата, цялата светлина.

– Какво е това?

– По-сериозните проблеми – сви устни Роуан.

Защитните камъни бяха последната преграда пред крепостта. Ако Нарок смяташе да обсади Мъглив рид, не можеха да издържат завинаги. Но се надяваше бариерата да умори създанията и да отслаби силите им. На бойните кули и в двора бяха застанали полуелфите. Стрелците щяха да вземат живота на колкото се може повече хора, щом бариерата паднеше. Щяха да използват дъбовите врати като гърло на бутилка към двора.

Оставаха обаче съществата и Нарок, заедно с мрака, който носеха със себе си. Покрай крепостта профучаха птици и животни – бягство на пърхащи криле, тупащи лапи и нокти, драскащи се у камък. Животните бяха водени от Малките хора, от които се виждаше само блясъка на всевиждащите очи. Каквато и тъмнина да носеше Нарок, никой, оказал се в нея, не излизаше.

Стоеше с Роуан малко оттатък портите. Тревистата земя между крепостта и предпазните камъни внезапно ù се стори прекалено малка. Преди малко животните и Малките хора бяха спрели да се появяват и дори вятърът бе заглъхнал.

– В мига, в който бариерата падне, искам да пронижеш очите им със стрелите си – каза ù Роуан и опъна лъка си. – Не им давай шанс да хипнотизират теб или когото и да е. Остави войниците на останалите.

Не бяха чули или видели другите двеста мъже, но тя кимна и стисна собствения си лък.

– А магията?

– Използвай я умерено, но ако смяташ, че можеш да ги унищожиш с нея, не се колебай. И не се увличай. Унищожи ги на всяка цена.

Каква ледена преценка. Истински чистокръвен воин. Почти усещаше агресията, която струеше от него.

Смрад се надигна иззад бариерата. Няколко от стражите в двора започнаха да мърморят. Това бе воня от друг свят, излъчвана от адското създание, скрило се в плътта на смъртен. Няколко от скритите животни се изстреляха от дърветата с пяна на уста. Тъмнината зад тях се сгъсти.

– Роуан – каза тя. Не ги виждаше, а ги усещаше. – Те са тук.

В началото на гората, на по-малко от пет метра от камъните, се появиха създанията.

Селена зяпна. Бяха три.

Трима, а не две.

– Но нали кожоходите...

Не можа да довърши изречението, докато тримата мъже оглеждаха крепостта. Бяха облечени в абсолютно черно. Туниките им бяха разтворени, за да разкрият нашийниците на Уирда. Кожоходите не бяха убили прекрасния мъж, който я гледаше с широка усмивка, все едно вече може да я вкуси.

Един заек изскочи от храстите и се затича към камъните. Тъмнината зад съществата се протегна като огромна лапа и замахна към бягащото животинче.

Заекът падна, козината му потъмня, а костите се изписаха под нея, все едно животът му бе изсмукан. Стражите по стените и кулите се размърдаха, мнозина почнаха да ругаят. Бе имала шанса да се измъкне от едното от тези същества. Но тримата заедно бяха нещо друго, нещо далеч по-могъщо.

– Бариерата не бива да пада – каза ù Роуан. – Тази тъмнина убива всичко, което докосне.

Докато говореше, тъмнината се разля около крепостта. Хвана ги в капан. Бариерата избръмча и тътенът отекна в петите на ботушите ù.

Селена се превърна в елфа и направи гримаса от болка. Имаше нужда от по-острия слух, от силата и бързото заздравяване. Трите създания останаха в началото на гората, а тъмнината около тях се разширяваше. От двестате войници нямаше и следа.

Като един тримата се извърнаха към сенките и отстъпиха със сведени глави. А от дърветата се появи Нарок.

За разлика от останалите, той не бе красив. Бе едър и с белези, въоръжен до зъби. Но и неговата кожа бе осеяна с черни вени, а на врата си носеше нашийник от обсидиан. Селена долови гладната празнота в погледа му дори от това разстояние – плъзна към нея като кръв в река.

Изчака го да каже нещо, да преговаря, да им предложи да се покорят на силата на краля, да изнесе реч, с която да разколебае морала им. Нарок обаче огледа Мъглив рид бавно и почти доволен поклати глава, след което изтегли железния си меч и посочи портите от защитен камък.

Селена и Роуан не можаха да направят нищо, когато тъмнината изплющя като камшик и удари невидимата бариера. Въздухът потръпна, камъните изскърцаха.

Роуан вече вървеше към дъбовите врати и раздаваше заповеди към стрелците да се подготвят и да използват каквато магия имат срещу идващия мрак. Селена остана на мястото си.

Втори удар. Бариерата потрепери.

– Елин! – скара ù се Роуан и тя го погледна през рамо. – Прибирай се зад портите!

Тя обаче постави лъка на рамо и вдигна ръка, която гореше в пламъци.

– Онази нощ в гората отстъпи пред огъня.

– За да го използваш, трябва да минеш през бариерата, или пламъците ще отскочат от нея.

– Зная – отвърна тихо тя.

– Последният път погледна към онова нещо и веднага бе омагьосана.

Тъмнината удари отново.

– Сега няма да стане като последния път – каза тя, без да изпуска от поглед Нарок и трите му същества. Не и когато имаше да си връща. Кръвта ù пламна, но тя каза само: – Не знам какво друго да направя.

Ако тъмнината ги стигнеше, мечовете и стрелите нямаше да помогнат. Нямаше да могат дори да атакуват.

Някой извика зад тях, последван от друг:

– Тунелът! Пуснали са ги през тунела!

Чу се удар на метал в метал. За миг Селена остана неподвижна и премигваща. Тунелът за бягство. Наистина ги бяха предали. Сега разбра къде са войниците – промъкваха се през подземната мрежа, пуснати може би заради предпазните камъни, чието странно съзнание бе прекалено заето от заплахата горе, за да долови тази отдолу.

Виковете и шумът от битката се усилиха. Роуан бе оставил най-слабите бойци на входа на тунела. Това щеше да се превърне в клане.

– Роуан.

Тъмнината заудря бариерата отново и отново. Тръгна към камъните, а Роуан изръмжа:

– Да не си направила и крачка...

Но тя продължи. В крепостта се разнесоха писъци – на болка, смърт и ужас. Всяка крачка я измъчваше, но тя продължи към камъните и мегалитните порти. Роуан я хвана за лакътя.

– Това беше заповед!

Тя отблъсна ръката му.

– Трябваш им вътре. Остави бариерата на мен.

– Не знаеш дали ще стане!

– Ще стане – изръмжа тя. – Роуан, аз съм заменяемата!

– Ти си наследница на трона...

– В момента съм жена, чиято сила може да спаси животи. Остави ме да го направя! Помогни на останалите!

Роуан погледна към защитните камъни, крепостта и стражите, които тичаха да помогнат надолу. Най-накрая каза:

– Не се бий с тях. Съсредоточи се върху тъмнината и ги дръж настрана от бариерата. Това е всичко. Остани на пост, Елин!

Но тя не искаше да стои на пост. Не и след като врагът бе толкова близо. Не и след като душите от Калакула и Ендовиер я притискаха и пищяха като войниците в крепостта. Тя ги бе провалила. Бе закъсняла. Това бе достатъчно. Но кимна и като добрия войник, който Роуан вярваше, че е, каза:

– Разбрано.

– Ще нападнат веднага щом излезеш от бариерата – каза той и пусна ръката ù. Магията започна да кипи в кръвта ù. – Подготви щита си.

– Знам – каза само тя, когато приближи бариерата и виещата се тъмнина отвъд нея. Камъните на портала надвиснаха над нея и тя изтегли меча от гърба си с дясната си ръка, докато поддържаше лявата увита в пламък.

Народът на Нехемия – изклан. Нейният – също. Нейният.

Селена застана под портала камъни, с жужащата магия, целуваща кожата ù. Още няколко крачки и щеше да излезе отвъд бариерата. Усети, че Роуан е останал, за да види дали ще оцелее първите няколко мига. Щеше. Щеше да превърне тези същества в пепел.

Това бе последното нещо, което можеше да стори за хората, убити в Ендовиер и Калакула. Най-малкото, което можеше – да се превърне в чудовище, което да унищожи другите чудовища.

Пламъците в лявата ù ръка лумнаха и Селена излезе от прага, за да потъне в бездната пред себе си.

52

Тъмнината се изстреля към Селена в момента, в който тя прекрачи невидимата бариера.

Стената от пламък разкъса копието на мрака и, както предполагаше, чернотата отстъпи. Но само за да удари отново, бърза като стършел.

Посрещна удара с удар, поиска огънят да се разпръсне, стена от червено и златно да обкръжи бариерата зад нея. Пренебрегна вонята на съществата, пукота в ушите си, засилващото се главоболие, влошило се без защитата на камъните особено сега, когато съществата се бяха събрали. Но не отстъпи и на милиметър, макар от носа ù да потече кръв.

Тъмнината се спусна към нея, като едновременно нападна стената и прониза пламъците ù. Тя ги закърпи по инстинкт и остави силата да прави каквото си иска, но със заповедта да пази бариерата вдигната. Направи още една крачка отвъд каменния портал.

Нарок не се виждаше никакъв, ала трите същества я очакваха.

За разлика от онази нощ в гората, бяха въоръжени с дълги и тънки мечове, които извадиха с неестествена грация. А после нападнаха.

Не се прицели в очите им, нито обърна внимание на бученето в ушите си. Просто призова щит от пламък в лявата си ръка и развъртя древния меч.

Дали Роуан гледаше това първо изпитание и последвалите го, тя не знаеше. Трите същества продължиха да я нападат, бързи и уверени, все едно бяха практикували боя с меч хилядолетия наред, все едно имаха един ум и едно тяло. Отблъснеше ли една атака, следваше друга, когато удареше със стомана и пламък към един, друг се опитваше да я сграбчи. А тя не можеше да се остави нито да я докоснат, нито дори да срещне погледа им.

Зад гърба ù щитът около бариерата се нагорещи. Мракът на съществата го хапеше, но той не падна. Не бе излъгала Роуан, че ще пази стената.

Едното същество замахна с меч към нея. Не за да я убие – за да я осакати. Но по инстинкт пламъците плъзнаха по острието ù, а тя отвърна на удара, като сля огъня и меча в едно. Когато острието срещна черното желязо на създанието, изхвръкнаха сини искри, толкова ярки, че тя дръзна да погледне към лицето на съществото. И видя изненада. Ужас. Гняв.

Дръжката на меча бе топла и успокояваща в ръката ù, а рубинът блестеше като със собствен пламък.

Трите създания спряха едновременно, а чувствените им устни се разтеглиха, за да разкрият прекалено белите зъби. Онова в центъра, което бе вкусило от нея и преди, изсъска към меча.

– Голдрин.

Тъмнината застина и тя използва разсейването, за да закърпи щитовете си. Тръпки полазиха гърба ù, въпреки че пламъците я стоплиха. Тя вдигна меча по-високо и направи крачка напред.

– Ала ти не си Атрил, възлюбения на тъмната кралица – каза единият.

– Не си и Бранън Дивия огън – обади се вторият.

– Откъде... – Но думите заседнаха в гърлото ù, когато в съзнанието ù изплува споменът от преди няколко месеца – сякаш отпреди цял един живот. За свят между световете, за съществото, което живееше в Каин, и за това, което бе говорило... на нея и Елена. Елена, дъщерята на Бранън. „Бяхте доведени тук – бе казало то. – Всички играчи в една недовършена игра.“

Игра, започнала в зората на времето, когато раса демони бе изковала Ключовете на Уирда и ги бе използвала, за да нахлуе в техния свят. А Майев бе използвала силите си, за да ги прогони. Някои демони обаче бяха останали в Ерилея и бяха започнали втора война векове по-късно. Тогава Елена се бе изправила срещу тях. Кой още бе върнат в кралството им? Ами ако кралят на Адарлан, научил за Ключовете, бе узнал и къде са демоните? Как да ги... обуздае?

Богове.

– Вие сте Валгите – издиша тя.

Трите същества в смъртни тела се усмихнаха.

– Ние сме принцовете на нашия свят.

– И какъв свят е това? – Тя вля магията си в щита зад гърба си.

Принцът Валг в центъра се протегна към нея, без дори да помръдне. Тя запрати пламък към него и той отстъпи назад.

– Светът на вечния мрак, на дълбокия лед и на виещия вятър – отвърна той. – Толкова дълго време чакахме да вкусим отново от слънчевата светлина.

Кралят на Адарлан или бе по-могъщ, отколкото тя можеше да си представи, или бе най-глупавият човек на тази земя, щом мислеше, че може да обуздае тези принцове демони.

Кръв покапа по туниката от носа ù. След това водачът измърка:

– Пуснеш ли ме в себе си, момиче, нивга не ще усетиш повече болка, ни кръв ще рукне от раните ти.

Тя вдигна втора огнена стена – между себе си и тях.

– Бранън и останалите ви изпратиха в забрава веднъж – каза тя, макар дробовете ù да горяха. – Ще го направим отново.

Гърлен смях.

– Не са ни изпращали никъде. Само ни задържаха. Докле не се появи смъртен човек тъй глупав, че да ни покани отново в тези великолепни тела.

Дали хората бяха все още вътре? Дали ако отрежеше главите им и разбиеше обсидиановите нашийници на Уирда, съществата щяха да изчезнат? Или пък щяха да се отприщят в още по-смъртоносна форма?

Това бе много по-лошо, отколкото бе очаквала.

– Да – каза водачът и пристъпи с усмивка към нея, – редно е да се боиш от нас. И да ни приемеш.

– Приеми това – изръмжа тя и запрати скрития в ръката си кинжал към главата му.

Той бе толкова бърз, че острието само одраска бузата му, вместо да се забие между очите. Черна кръв покапа от лицето. Той вдигна бялата си като луната ръка, за да я разгледа.

– С радост ще те погълна отвътре навън – рече той и мракът отново се спусна към нея.

Битката в крепостта все още бушуваше, което не беше лошо. Значи не всички бяха мъртви. Селена все още въртеше Голдрин срещу тримата принцове на Валгите – макар мечът да натежаваше с всеки изминал миг, а щитът зад нея да започваше да избледнява. Не бе имала време да влезе навътре в силата си и да пресметне как трябва да я разпредели.

Мракът, който Валгите носеха със себе си, продължи да блъска по стената, и така Селена трябваше да вдига щит след щит. Огънят изгаряше кръвта, дъха и ума ù. Отприщи магията си с едничкото желание да задържи щита дотолкова, че да остане жива. Магията пое контрол и изсмука резервите ù.

Роуан не се върна да помогне. Но тя си каза, че ще дойде и ще го стори, тъй като не бе слабост да признае, че има нужда от него, от помощта му и от...

Остра болка прониза кръста ù. Отне ù върховно усилие да не изпусне легендарния меч, когато водачът на Валгите замахна към врата ù. Не.

Мускул близо до гръбнака ù се размърда и тя трябваше да сподави вика си, когато отблъсна удара. Не можеше да догаря. Не толкова скоро, не и след толкова тренировки. Не и когато...

Дупка разкъса щита зад нея и мракът се удари в бариерата, като накара магията да потрепери и да изпищи. Тя я закърпи с мисълта си, но кръвта ù се качи в ушите. Принцовете отново приближаваха. Тя изръмжа и запрати стена от бял пламък по тях, като ги накара да отстъпят, за да може да си поеме въздух.

Но вместо това закашля кръв.

Ако се скриеше зад портите, колко ли време щеше да отнеме на щита да падне пред принцовете и тяхната древна магия? Колко щяха да издържат онези вътре? Не посмя да погледне назад, за да види кой е спечелил битката вътре.

Нещата не вървяха добре. Не се чуваха победни викове, само крясъци на страх и болка. Коленете ù се огънаха, но тя преглътна кръвта в устата си и пое нова глътка въздух.

Не си бе представяла, че ще загине така. Може би не заслужаваше нищо друго, след като бе обърнала гръб на кралството си.

Един от принцовете на Валгите замахна с ръка към стената от пламък, която ги разделяше. Тъмнината предпази ръката му от това да се стопи. Селена се готвеше да запрати нов залп по него, когато движение по дърветата хвана окото ù.

Далеч нагоре на хълма, сякаш бяха препускали през планините, без да спират за храна, вода или сън, се издигаха огромен мъж, гигантска птица и трима от най-големите хищници, които бе виждала някога.

Общо петима. Отвърнали на отчаяния призив на приятеля си.

Профучаваха между дървета и над камъни – два вълка, единият черен, а другият бял като луната, огромен мъж, кръжаща над тях птица и познатата пума. Насочили се към мрака, надвиснал между тях и крепостта.

Когато приближиха тъмнината, черният вълк спря, като че ли усещаше какво трябва да стори. Писъците в крепостта нараснаха. Ако новодошлите можеха да унищожат войниците, оцелелите трябваше да поемат по тунела и да избягат, преди мракът да е погълнал всичко.

Пот закапа по очите на Селена. Прониза я толкова дълбока болка, че се уплаши дали не се е наранила завинаги. Но не бе излъгала, когато каза на Роуан, че иска да спаси животи.

Не се спря да помисли, когато с остатъците от силата си прокара мост от пламък, който раздели мрака пред приятелите на Роуан и им освободи пътя към портите.

Приятелите на Роуан не се поколебаха и се затичаха натам. Вълците водеха, следвани от птицата – орел рибар. Селена вля силата си в моста и стисна зъби срещу агонията, когато петимата минаха покрай нея, без дори да я погледнат. Но златната пума забави препускането си към портите зад нея. Гърдите я притиснаха и тя се закашля. Светла кръв обагри тревата.

– Той е вътре – задави се тя. – Помогни му.

Пумата се спря и я погледна преценяващо. После – и стената и принцовете, борещи се с пламъците.

– Върви – изхриптя Селена. Мостът през тъмнината се срина и тя се олюля крачка назад. Черната сила удари нея, щита и света.

Кръвта забуча толкова силно в ушите ù, че почти не чу как пумата тича към крепостта. Приятелите на Роуан бяха дошли. Чудесно. Нямаше да е сам, имаше си някого на тоя свят.

Отново закашля кръв и я пръсна по земята, в краката на принца Валг.

Едва бе помръднала, когато той я блъсна в собствените ù пламъци. Тя удари магическата преграда зад себе си, твърда и безмилостна като направена от камък. Единственият път към крепостта бе през защитните порти. Тя замахна с Голдрин, но ударът бе немощен. Срещу Валга, срещу тази ужасна сила, която кралят на Адарлан притежаваше, срещу армията му – всичко това беше безполезно. Беше безполезна и клетвата, която бе дала на гроба на Нехемия. Беше безполезно и това, че е наследница на прекършен трон и носителка на забравено име.

Магията сваряваше кръвта ù. Мракът щеше да е облекчение след ада, който гореше във вените ù. Принцът на Валгите пристъпи напред и част от нея запищя. Да се изправи, да се бори, да протестира срещу този ужасен край. Но да помръдне крайниците си, дори да диша се бе превърнало във върховно усилие.

Бе толкова уморена.

Крепостта се бе превърнала в пъкъл от крясъците, битките и пролятата кръв. Роуан обаче продължи да върти мечовете, без да отстъпва от позицията си на тунела, докато войник след войник влизаха навътре. Лука му каза, че водачът на следотърсачите Бас ги бе пуснал. Другите полуелфи, заговорничели с Бас, бяха искали силата, която създанията им предложили – искали да имат място в света. От празния поглед на окървавеното момче Роуан разбра, че Бас вече е намерил края си. Надяваше се не Лука да е отнел живота му.

Войниците продължаваха да нахлуват – обучени мъже, които не се бояха нито от полуелфите, нито от дребната магия, която владееха. Бяха въоръжени с желязо и не правеха разлика между млади и стари, мъже и жени, просто вървяха и посичаха наред.

Роуан не бе изтощен, напротив. Беше се борил по-дълго и в по-лоши условия. Другите обаче се огъваха, особено предвид това, че враговете продължаваха да прииждат към крепостта. Роуан измъкна меча си от корема на падащ противник, а кинжалът му вече прерязваше гърлото на следващия. В този миг ръмжене разтърси крепостта. Няколко от полуелфите замръзнаха, но Роуан почти се разтрепери от облекчение, когато вълците близнаци слязоха по стълбите и сключиха челюсти около шиите на двама адарлански войници.

Мощни криле изплющяха във въздуха и в следващия миг пред него се появи сияен тъмноок мъж, размахал меч, по-древен от обитателите на Мъглив рид. Вохан само му кимна и зае позиция. Не бе от приказливите.

Вълците зад него бяха смъртоносни. Те не си направиха труда да се превъплътят в елфи, а просто поваляха войник след войника, като оставяха онези, които продължаваха напред, на огромния мъж зад себе си.

Това бе всичко, което Роуан видя, преди да се затича по стълбите, като избягваше замаяните и окървавени полуелфи.

Мракът не се бе спуснал, което означаваше, че тя все още диша на поста си, но...

Пумата скочи на стълбите и се превъплъти. Роуан погледна жълтеникавокафявите очи на Гавриел и попита:

– Къде е тя?

Гавриел вдигна ръка, сякаш за да го спре.

– Не е добре, Роуан. Мисля, че...

Роуан се затича, изблъска най-стария си приятел и профуча покрай огромния мъж, който се бе появил. Лоркан. Дори Лоркан бе отвърнал на призива му. После щеше да им благодари. Тъмнокосият полуелф не каза нищо, когато Роуан изтича до портите на крепостта. Ала това, което видя, едва не го накара да падне на колене.

Стената от пламъци бе станала на парцали, ала още пазеше бариерата. Трите същества обаче...

Елин бе застанала пред тях, прегърбена и задъхана с меч в ръка. Те напредваха. Слаб син пламък тлееше пред тях. Те го избутаха, махайки с ръце. Нов пламък изскочи, ала коленете ù се огънаха.

Огненият щит се издигна и отстъпи, пулсирайки като светлина около тялото ù. Изгаряше. Защо не бе отстъпила?

Още една крачка и съществата казаха нещо, което я накара да вдигне глава. Роуан знаеше, че не може да я достигне, но дори нямаше въздух да извика, когато Елин се взря в лицето на съществото пред себе си.

Тя го бе излъгала. Искаше да спаси живота на останалите, да. Но не и своя.

Пое си рязко въздух – да изтича, да изреве, да призове силите си, – ала тогава го удари стена от мускули. Макар да се бореше срещу Гавриел, Роуан не можа да направи нищо срещу четирите века тренировки и котешки инстинкт, които го притиснаха към земята и му попречиха да изтича през портите към тъмнината, която рушеше светове.

Съществото хвана лицето на Елин в ръце, а мечът ù падна забравен на земята.

Роуан изпищя, когато създанието я притисна към себе си. Тя спря да се бие. Пламъците угаснаха.

А мракът я погълна.

53

Навсякъде имаше кръв.

Както и преди, Селена стоеше между двете окървавени легла. Вонящият дъх галеше ухото, врата и гърба ù. Чувстваше как принцовете на Валгите кръжат около нея като хищници и поглъщат болката и отчаянието ù, като се наслаждават на всяка глътка.

Нямаше измъкване. Не можеше да помръдне – само местеше поглед от едното легло към другото.

Трупът на Нехемия, изкривен и обезобразен. Защото бе закъсняла и защото бе страхливка.

Родителите ù, с гърла, прерязани от ухо до ухо, сиви и безжизнени. Мъртви от атака, която трябваше да предугадят. Която тя трябваше да предугади. А може би го бе сторила и затова се бе свила тази нощ. Но пак бе закъсняла.

Две легла. Две пукнатини в душата ù, цепнатини, през които бездната се бе процедила много преди принцовете на Валгите да я хванат. Нокът погали врата ù и тя отскочи настрани. Падна в труповете на родителите си.

В този момент мракът я погълна и угаси изтощения ù пламък, като започна да се храни с безразсъдната ярост, накарала я да излезе от бариерата. Тук, в мрака, тишината бе абсолютна и вечна. Можеше да почувства как Валгите кръжат около нея, гладни и пълни със студена и древна злоба. Очакваше да изсмучат живота ù мигновено, но те само си стояха в тъмното, търкаха се в нея като котки и така, докато не се образува слаба светлина и тя не се озова между двете легла. Не можеше да отклони поглед, не чувстваше нищо, освен гадене и паника, които се надигнаха в нея. А сега... сега...

Макар тялото ù да стоеше неподвижно в леглото, гласът на Нехемия прошепна:

– Страхливка.

Селена повърна. Дрезгав смях прозвуча около нея. Тя се изправи и се отдалечи от леглото на Нехемия. Тогава се озова в море от червено... червено, бяло и сиво, и...

Оказа се като призрак в кревата на родителите си, където бе и преди десет години, събудила се между труповете, докато слугинята крещеше. Чуваше крясъците ù и сега. Пронизителни. Безкрайни.

– Страхливка.

Селена падна на пода, истински, гладък и студен, точно както го помнеше. Нямаше къде другаде да иде. Това бе спомен, а не истински неща.

Опря длани в дървото и сподави писъка си.

– Страхливка.

Гласът на Нехемия отново изпълни стаята. Селена стисна очи и каза на стената:

– Зная. Зная.

Не се възпротиви, когато студените завършващи с нокти пръсти я погалиха по бузата, по челото и раменете. Един от ноктите сряза плитката ù и я накара да се обърне. Не се възпротиви, когато мракът я погълна в дълбокото.

Мракът нямаше начало и край.

Това бе бездната, която я преследваше от десет години, и тя бе пропаднала в нея, бе я приела.

Нямаше звук, само смътно усещане, че напредва към дъно, което може би не съществува или означава окончателния ù край. Може би принцовете на Валгите я бяха погълнали и я бяха превърнали в черупка. Може би душата ù бе пленена тук завинаги, във вечния мрак.

Може би това беше адът.

Чернотата започна да се вълнува, пълна със звуци и цветове, покрай които премина. Преживя всеки образ, всеки спомен бе по-лош от предишния. Ужасеното лице на Каол, когато разбра каква е, обезобразеното тяло на Нехемия, последният разговор с приятелката ù и ужасните неща, които ù бе наговорила.

„Когато видиш труповете на хората си около теб, не идвай да ми ревеш на рамото.“

Предсказанието ù се бе сбъднало – хиляди роби на Ейлве бяха заплатили с живота си за храбростта да се разбунтуват.

Потъна във вихър от моменти, които доказваха, че приятелката ù е права. Съществуванието ù бе безсмислено, петно върху света. Не заслужаваше изобщо да се ражда.

Това бе адът и изглеждаше като такъв. Видя кървавата баня, която бе създала, когато се бе развилняла в Ендовиер. Писъците на умиращите – мъжете, които бе съсякла – я разкъсаха като невидими ръце.

Заслужаваше точно това.

През първия ден в Ендовиер бе полудяла.

Полудя, когато спускането спря и се оказа съблечена и вързана между два окървавени кола. Студеният въздух ощипа голите ù гърди, но това не можеше да се сравнява с ужаса и агонията на изплющелия камшик...

Тя започна да се гърчи срещу въжетата, които я приковаваха. Нямаше време да си поеме въздух, преди камшикът да изплющи отново и да разцепи света като светкавица.

– Страхливка – изсъска Нехемия зад нея, докато камшикът плющеше. – Страхливка. – Болката я ослепи. – Погледни ме. – Не можеше да завърти главата си, нито да избяга. – Погледни ме.

Тя опъна въжетата, но успя да погледне през рамо.

Нехемия бе цяла, красива и недокосната, а очите ù пламтяха от омраза. Зад нея се появи Сам, висок и красив. Смъртта му бе подобна на тази на Нехемия, ала много по-лоша, проточена с часове. И него не бе успяла да спаси. Когато принцесата положи железния камшик в ръцете му, той я заобиколи и остави камшика да се развие до каменистата земя. Селена се изсмя тихо.

Приветства болката с разтворени обятия, когато той си пое въздух, дрехите му се размърдаха и изплющя с камшика. Железният връх я разкъса и я повали.

– Отново – изграчи думата Селена. – Отново.

Сам се подчини. Чуваше се само ударът на кожа в мокра плът, докато Сам и Нехемия се редуваха. Зад тях се появи колона хора, които чакаха разплата за това, което не бе успяла да направи. Толкова много хора, чиито животи бе отнела или не бе успяла да спаси.

Отново.

Отново.

Отново.

Не бе излязла през бариерата с очакването да победи принцовете на Валгите.

Бе излязла по същата причина, заради която се бе прекършила в Ендовиер.

Ала принцовете още не я бяха убили.

Бе почувствала удоволствието им, докато молеше да я бичуват. Това бе същността им. Смъртната ù плът не означаваше нищо за тях – агонията бе това, което си струваше. Щяха да измъкват това от нея завинаги, да си я пазят като домашен любимец.

Нямаше кой да я спаси, никой, който да навлезе в тъмнината им и да оцелее.

Един по един преровиха спомените ù. Тя ги нахрани, даде им всичко, което искаха, и нещо повече. Ровеха по-назад и по-назад в годините и потънаха с нея в мрака. Не ù пукаше.

Не бе погледнала принца в очите с очакване да види изгрева отново.

Не знаеше колко дълго време е пропадала с тях.

Но внезапно чу рев под себе си – ледена река. Шепоти и мъгли се надигнаха, за да ги посрещнат.

Не, не се надигаха. Това бе дъното. Краят на бездната. А може би и нейният. Най-после.

Не знаеше дали Валгите съскат от гняв, или от удоволствие, когато бяха блъснати в ледената река на дъното на душата ù.

54

Пристигането му бе отбелязано с тромпети. Последвани от тишина, когато хората на Оринт изпълниха улиците, водещи до белия дворец. Това бе първият слънчев ден от няколко седмици. Снегът по калдъръмените улици се бе стопил, макар във вятъра да се носеше още слаб полъх на зима, достатъчен, че кралят на Адарлан и цялата му огромна група да са облечени в кожи, покриващи броните им.

Знамената им в златно и алено обаче се вееха на силния вятър, а златните им дръжки сияеха ярко като броните на носещите ги, които вървяха в края на групата. Тя гледаше как приближават от един балконите на тронната зала. Едион бе до нея и не спираше да обсъжда конете, броните, оръжията, както и самия крал на Адарлан, който яздеше най-отпред на огромен боен кон. Зад него имаше пони, яздено от по-малка фигура.

– Сополивият му син – каза ù Едион.

Целият замък бе притихнал. Всички се суетяха нервно наоколо. Баща ù бе изключително нервен на закуска, майка ù – разсеяна, а целият двор – настръхнал и много по въоръжен от нормалното. Само вуйчо ù си бе същият – Орлон ù се бе усмихнал днес, бе казал, че изглежда много добре в синята си рокля и със златната корона и бе подръпнал една от скоро оформените ù къдрици. Никой не ù бе казал защо е нужно това посещение, но тя знаеше, че е важно, понеже дори Едион бе облечен с чисти дрехи, носеше корона и имаше нов кинжал, който подхвърляше във въздуха.

– Едион, Елин – изсъска някой от вътрешността на стаята. Това бе лейди Мериън, най-добрата приятелка и прислужница на майка ù. – Елате на подиума.

Зад симпатичната жена надничаше чернокосата глава на дъщеря ù Елида. Момичето бе прекалено тихо и крехко, та Елин да се занимава с нея. А бавачката ù лейди Мериън непрестанно гушкаше дъщеря си.

– Миши топки – изпсува Едион. Мериън пламна от гняв, ала не го смъмри. Това бе доказателство, че днешният ден е различен, дори опасен.

Стомахът ù се сви. Накрая обаче последва лейди Мериън и кацна до малкия си трон, разположен до този на баща ù. Едион я следваше по петите и застана до нея, изпънал рамене и вдигнал глава. Вече неин защитник и воин.

Целият Оринт притихна, когато кралят на Адарлан влезе в планинския дом.

Тя мразеше краля на Адарлан.

Той не се усмихна. Нито когато влезе в тронната зала, за да поздрави родителите и чичо ù, нито когато представи големия си син, престолонаследника Дориан Хавилиард, нито даже когато влязоха в голямата зала за най-огромния пир, който бе виждала. Бе я погледнал само два пъти досега – първият път, когато се запознаваха и задържа погледа си върху нея толкова дълго, че баща ù бе настоял да разбере какво толкова интересно има в дъщеря му и целият двор се бе напрегнал. Това обаче не го бе накарало да сведе поглед. Мразеше белязаното му жестоко лице и козината, с която се бе наметнал, мразеше начина, по който пренебрегваше тъмнокосия си син, застанал като красива кукличка до него с маниери толкова елегантни и изящни, че движенията на бледите му ръце напомняха летенето на малки птички.

Кралят я бе погледнал втори път, когато тя застана на масата, на няколко стола от него, обкръжена от лейди Мериън и Едион. Под роклята на лейди Мериън имаше кинжали – знаеше го, защото непрекъснато се удряше в тях. Лорд Кал, съпругът на лейди Мериън, седеше зад съпругата си, целият напрегнат.

Елида, заедно с останалите си деца, бе изпроводена по стълбите. Само Елин, Едион и принц Дориан бяха допуснати тук. Едион се пъчеше от гордост и едвам сдържа яда си, когато кралят на Адарлан я погледна отново, все едно можеше да види костите ù.

След това кралят потъна в разговор с родителите и чичо ù, а също и с останалите благородници в двора, които бяха насядали около кралското семейство.

Знаеше, че придворните не поемат никакви рискове, когато тя, родителите или чичо ù са наоколо. Дори сега видя как по време на разговорите очите на най-близките приятели на баща ù шарят към прозорците и вратите.

Останалата част от залата бе пълна с гости от Адарлан и другите от двора на Орлон, заедно с някои богати търговци от градове, които искаха да имат контакти с новата империя. Вниманието ù обаче бе привлечено от  принца, който изглеждаше напълно пренебрегнат от краля и собствените си придворни, натикан в ъгъла близо до нея и Едион.

„Храни се толкова красиво“ – помисли си тя, докато го наблюдаваше как реже печеното си пиле. И парченце не падаше настрани, и троха не се търкулваше по пода. Тя имаше добри маниери, за разлика от Едион, който беше безнадежден случай. Чинията му бе пълна с кокали и навсякъде около него имаше трохи, дори по нейната рокля. Тя го бе изритала заради това, но вниманието му бе изцяло привлечено от кралското семейство на масата.

Затова и тя, и престолонаследникът бяха пренебрегнати. Отново погледна към момчето, което май беше на нейната възраст. Кожата му бе бяла, а черната коса – грижливо сресана. Сапфирените му очи се вдигнаха от чинията, за да срещнат нейните.

– Храниш се като изискана дама – каза му тя.

Той сви устни и бузите му пламнаха. Куин, капитанът на стражата на вуйчо ù, се задави, докато отпиваше от водата си.

Принцът погледна към баща си – който все още разговаряше с вуйчо ù, – преди да отговори. Не търсеше одобрението му. Беше го страх.

– Храня се като принц – отвърна тихо.

– Няма нужда да режеш хляба си с нож и вилица – заяви тя. Главата леко я заболя, след което усети прилив на топлина. Не обърна внимание. Залата бе гореща, тъй като по някаква причина бяха затворили прозорците.

– Тук на север – продължи тя, когато ножът и вилицата на принца останаха на мястото си върху покривката – няма нужда да си толкова официален. Нямаме обичай да се правим на важни.

Хен, един от хората на Куин, се закашля нарочно на няколко метра от нея. Сякаш можеше да го чуе как казва „според накъдрената госпожичка, която заплашва, че ще ни одере живи, ако ù оцапаме рокличката“.

Тя хвърли сърдит поглед към Хен, след което върна вниманието си на чуждоземния принц. Той отново се бе съсредоточил в храната, все едно очакваше да го пренебрегнат и в останалата част от вечерта. Изглеждаше ù толкова самотен, че каза:

– Ако искаш, мога да стана твоя приятелка.

Никой от мъжете около тях нито се изкашля, нито каза нещо.

– Имам си приятел – вирна брадичка Дориан. – Един ден той ще е лорд на Аниел. Той е най-добрият воин на света!

Тя се съмняваше, че това твърдение ще хареса на Едион, но братовчед ù остана съсредоточен в яденето си. Съжали, че си е отворила устата. Дори безполезният чужд принц си имаше приятели. Главоболието ù се усили. Тя отпи от водата си. Водата винаги охлаждаше пламъците в нея.

Главоболието ù обаче се усили рязко, докато протягаше ръце към чашата си.

– Принцесо? – каза Куин. Той винаги забелязваше пръв тези неща.

Тя премигна. Черни петна избиха пред очите ù. Ала болката спря.

Не, не спря. Само направи пауза. След която... удари право между очите ù и стегна главата ù, сякаш се опитва да влезе вътре. Елин потърка чело. Гърлото ù се стегна. Тя се протегна към водата, сещайки се за успокоителния ù хлад, точно както я бяха учили придворните и учителите ù. Но магията бушуваше в стомаха ù. Пламтеше. Всеки пулс на болка я правеше по-лоша.

– Принцесо! – повтори Куин.

Тя се изправи на крака и коленете ù се огънаха. Чернотата в погледа ù се усили с всеки удар на болката и тя се олюля. Отдалече, все едно се намираше под вода, чу как лейди Мериън вика името ù. Прислужницата се протегна към нея, ала тя искаше хладния допир на майка си.

Майка ù се обърна от мястото си с изопнато лице. Златните обеци отразиха светлината. Тя протегна ръка и я извика при себе си:

– Какво има, Огнено сърце?

– Лошо ми е – отвърна тя. Едвам изговори думите. Стисна облечената в кадифе ръка на майка си, за да се успокои и за да не поддадат краката ù.

– Какво не е наред? – попита майка ù и постави ръка на челото ù. Изкриви лице от тревога, след което погледна към баща ù, който наблюдаваше от стола си до краля на Адарлан.

– Гори цялата – прошепна тя. Внезапно лейди Мериън се появи зад нея. Майка ù вдигна очи. – Нека лечителят отиде в стаята ù.

Мериън веднага излезе с бързане през страничната врата.

Не ù трябваше лечител. Тя стисна ръката на майка си, за да ù каже това. Но магията се надигна и тя не можа да продума. Майка ù изсъска, след което отстъпи назад. От мястото, където бе стиснала роклята ù, се издигаше пушек.

– Елин...

Главата я заболя още по-силно. А после...

Нещо в мозъка ù се завъртя. Червей на мрака, търсещ път навън. Магията ù започна да бушува в опитите си да излезе, да гори, да спаси и двете, но...

– Елин....

– Излез – изграчи тя, хванала се за слепоочията, докато отстъпваше от масата. Двама от чуждестранните лордове хванаха Дориан и го изведоха от стаята.

Магията ù се надигна като жребец, когато червеят увеличи натиска.

– Елин! – Баща ù вече бе на крака и с изваден меч. Половината от останалите също се бяха изправили, но тя вдигна ръка да ги спре. Да ги предупреди.

Изригнаха сини пламъци. Двама души се приведоха навреме, за да ги избегнат, всички други скочиха на крака, а опразнените им столове се подпалиха.

Червеят щеше да се слее с ума ù и никога да не я пусне. Тя се хвана за главата, а магията ù запищя, толкова шумно, че можеше да разруши света. След това самата тя пламна, жива колона от тюркоазен огън. Зарида, а тъмният червей продължи да дълбае стените на ума ù.

Над собствения си глас, над виковете в залата чу как баща ù извиква заповед към майка ù, която бе на колене, протегнала ръце към нея:

– Направи го, Евалин!

Колоната пламък се нажежи до такава степен, че хората започнаха да бягат. Очите на майка ù срещнаха нейните, пълни с отчаяние и болка.

След това я заля стена от вода. Прикова я към камъните, нахлу в гърлото и очите ù, задави я. Вече нямаше въздух за пламъка, само вода и ледена прегръдка.

Кралят на Адарлан я погледна за трети път.

И се усмихна.

Принцовете на Валгите изпитваха удоволствие от този спомен, от ужаса и болката ù. Докато се спряха да му се насладят, Селена разбра истината. Онази вечер кралят на Адарлан бе използвал силата си срещу нея. Родителите ù нямаше как да знаят кой е отговорен за тъмния червей, който бе изчезнал веднага щом тя бе изгубила съзнание. Нямаше как да знаят, че червеят е човекът, седнал до тях.

Четвъртият принц, живеещ в Нарок, се появи, за да каже:

– Войниците почти превзеха тунела. Бъдете готови да се придвижите скоро. – Почувства как той надвисва над нея и я наблюдава. – Намерихте ми награда, която ще заинтересува господаря ми. Не я похабявайте. Само си хапнете от нея.

Тя се опита да се ужаси – да изпита нещо, каквото и да е, при мисълта за това къде ще я отведат, но не почувства нищо, когато принцовете измърмориха съгласието си. Споменът продължи.

Майка ù смяташе, че това е нападение от Майев, грубо напомняне за дълга, който имаше към нея. Трябваше да я накара да се почувства уязвима. В часовете след това Елин се отпусна в ледената баня до спалнята си и използва елфическите си уши, за да подслуша родителите си и придворните им, които разговаряха в гостната на имението.

Трябваше да е Майев. Нямаше кой друг да направи подобно нещо или да знае колко пагубна ще е такава демонстрация пред краля на Адарлан, който и без това ненавиждаше магията.

Не искаше да приказва, дори след като се възстанови дотолкова, че да може да ходи, говори и да се държи като принцеса. Настоявайки, че нормалността ще помогне, следващия следобед майка ù я накара отиде на чай с принц Дориан. Внимателно я наблюдаваха и пазеха, а Едион стоеше между тях. Когато съвършените маниери на Дориан му изневериха и той разля чай върху новата ù рокля, тя се наслади на добро шоу, докато Едион го заплашваше, че ще го набие.

На нея обаче не ù пукаше за принца, за чая или за роклята. Едвам стигна спалнята си, а през нощта сънува червея, нахлул в ума ù. Събуди се с писъци и пламъци в устата.

Призори родителите ù я изведоха от замъка и се насочиха към имението им на два дни разстояние оттам. Лечителят каза, че чуждестранните им гости вероятно ù бяха причинили твърде голям стрес. Той предложи на лейди Мериън да я отведе, но родителите ù настояха те да го сторят. Вуйчо ù одобри това. Кралят на Адарлан явно нямаше желание да остане в замъка, ако магията ù вилнееше неконтролирана.

Едион остана в Оринт, а родителите ù обещаха, че той ще се върне, когато тя отново е добре. Елин знаеше, че е заради неговата безопасност. Лейди Мериън отиде с тях и остави съпруга си и Елида в двореца. Пак за тяхна безопасност.

Тя бе едно малко чудовище. Което трябваше да удържат и наблюдават.

Родителите ù спореха първите две нощи в имението, а лейди Мериън остана да ù прави компания. Четеше ù приказки, решеше косата ù, разказваше ù за дома си в Перант. Мериън бе работила като перачка в двореца от дете. Но когато Евалин пристигнала, бяха станали приятелки, най-вече защото принцесата бе изцапала любимата риза на новия си съпруг с мастило и искала да го изчисти, преди той да забележи.

Евалин скоро направи Мериън своя придворна, а после лорд Локан се върна от патрула си на южната граница. Красивият Кал Локан, който някак бе станал най-мърлявият човек в замъка и постоянно се нуждаеше от съветите на  Мериън как да махне различни петна. Който един ден поиска слугинята, едно незаконнородено дете, да стане негова съпруга и господарка на Перант, второто по големина господарство в Терасен. Две години по-късно тя го дари с Елида, наследница на Перант.

Елин обожаваше историите на Мериън. Те я крепяха през следващите няколко дни, когато зимата бе сковала света и караше имението да скърца.

През онази нощ, когато майка ù влезе в спалнята, къщата отново скърцаше от вятъра. Стаята далеч не бе така величествена както тази в двореца, но си я биваше. Прекарваха тук само лятото, тъй като стените на къщата бяха прекалено тънки за зимата, а пък пътищата – прекалено опасни. Това, че бяха дошли...

– Още ли не си заспала? – попита майка ù.

Лейди Мериън стана от леглото. Каза няколко топли думи и излезе, като се усмихна и на двете. Майка ù седна до нея на матрака и прошепна над главата ù:

– Съжалявам. – За кошмарите, в които се бе давила, потъвайки в ледената вода. – Толкова съжалявам, Огнено сърце.

Тя притисна глава в гърдите на майка си и се наслади на топлината.

– Още ли те е страх да заспиваш?

Тя кимна и се притисна по-силно.

– В такъв случай имам подарък за теб. – Когато не помръдна, майка ù попита: – Не искаш ли да го видиш?

Тя поклати глава. Не искаше подаръци.

– Но той ще те пази от злото. Винаги.

Тя вдигна глава и видя как майка ù се усмихва и вади тежка златна верижка с кръгъл медальон изпод нощницата си, за да ù го подаде.

Елин погледна към Амулета, а после, ококорила очи, и към майка си.

Амулетът на Оринт. Най-ценното притежание на дома им. Кръглият му диск бе с размера на дланта ù, а на небесносинята повърхност бе изобразен бял елен от рог, дар от Господаря на гората. Между извитите му рога имаше пламтяща корона от злато, безсмъртна звезда, която бдеше над тях и сочеше пътя към Терасен. Познаваше всеки сантиметър от амулета, бе прокарвала пръсти по него безброй пъти и бе запомнила формата на символите, нарисувани на гърба му. Символи на странен език, който никой не можеше да си спомни.

– Когато беше във Вендлин, татко даде това за теб. Да те пази. – Усмивката остана. – А преди това вуйчо му го даде на него, когато навърши пълнолетие. Това е дар, който се дава на членове от семейството, които се нуждаят от напътствията му.

Бе твърде смаяна, за да възрази, когато майка ù ù постави амулета. Той увисна почти до пъпа ù. Топла и приятна тежест.

– Не го сваляй никога. Не го губи. – Целуна я по челото. – Носи го и знай, че си обичана, Огнено сърце, че си в безопасност, че ето тази сила...

Тя постави ръка на сърцето ù. – ... Само тя има значение. Където и да идеш, Елин – прошепна, – колкото и далеч да е, сърцето ти ще те отведе до дома.

Бе изгубила Амулета на Оринт. Същата тази нощ. Не можеше да го понесе. Опита се да помоли принцовете на Валгите да я отърват от мъките ù, като я изсмучат цялата, ала тук нямаше глас.

Часове след като получи Амулета на Оринт от майка си, бурята връхлетя.

Това бе буря на неестествена чернота. Почувства я като ужасяващо чудовище, което натиска ума ù. Родителите ù останаха в несвяст заедно с всички останали в имението, макар въздухът да се изпълни от странна миризма.

Притисна Амулета до гърдите си, когато се събуди в пълен мрак. Гръмотевици отекваха навън. Помоли се на който бог чуваше. Амулетът обаче не ù даде сила или кураж. Остана си свита в стаята на родителите ù, черна като собствената ù, освен прозореца, който хлопаше на плющящия дъжд и вятър.

Дъждът се бе просмукал навсякъде, но те бяха уморени от грижите за нея и от тревожността, която се мъчеха да прикрият. Затова затвори прозореца вместо тях и се сви във влажното им легло, така че да не ги събуди. Те не се протегнаха към нея, не попитаха какво не е наред. Леглото бе толкова студено – повече от нейното. Смърдеше на мед и желязо. Вонята не ù хареса.

Когато се събуди от писъка на слугинята, миризмата бе навсякъде.

Лейди Мериън бе влязла с очи, ококорени, но ясни. Не погледна към мъртвите си приятели, а отиде право до леглото и се приведе през трупа на Евалин. Придворната бе малка и с нежни кости, но някак я вдигна от родителите ù, притисна я силно и я изведе от стаята. Малкото слуги в имението бяха изпаднали в паника и търсеха помощ, която бе на поне ден от тях. Неколцина избягаха. Лейди Мериън остана.

Остана и я изкъпа, като ù помогна да свали студената окървавена нощница. Не разговаряха. Дори не опитаха. Лейди Мериън я изкъпа, а когато бе суха и чиста я отнесе в студената кухня. Остави я на дългата маса, напъха я под една завивка и запали огнището.

Този ден Елин не проговори. Нямаше какво да каже. Дори да простене.

Един от малцината останали слуги нахлу, за да извика в празната къща, че Орлон също е загинал. Убит в леглото си по същия начин. Лейди Мериън излезе от кухнята с оголени зъби, преди мъжът да успее да влезе. Не слушаше, докато жената не му удари един шамар и не го изпрати да потърси помощ – истинска, а не под формата на безполезни новини.

Семейството ù бе избито. Нямаше връщане от смъртта, а родителите ù... Какво бяха направили слугите с техните... техните...

Трепереше толкова силно, че завивката падна. Не можеше да спре зъбите си да тракат. Бе чудо, че остана на стола. Това не можеше да бъде истина. Бе нов кошмар. Щеше да се събуди, баща ù щеше да я погали по косата, майка ù щеше да я чака усмихната. Щеше да се събуди в Оринт и...

Топлата завивка се уви отново около нея, а лейди Мериън я прибра в скута си и я разлюля.

– Зная. Няма да си тръгна. Ще остана с теб, докато пристигне помощ. Утре ще са тук. Лорд Локан, капитан Куин, твоят Едион... всички ще са тук още утре. Може би дори на сутринта. – Ала лейди Мериън също трепереше. – Зная – повтаряше тя отново и отново, – зная.

Огънят угасна заедно с риданията на Мериън. Зачакаха прегърнати на онзи кухненски стол зората и другите, които може би щяха да помогнат.

Отвън се чу тропане на копита. Леко, но светът бе така притихнал, че успяха да чуят самотния кон. Все още бе тъмно. Лейди Мериън огледа кухненските прозорци и се заслуша в коня, който бавно стъпваше наоколо, докато...

Скриха се под масата, а Мериън я притисна до замръзналия под и я покри с деликатното си тяло. Конят се отправи към притъмнелия вход на къщата.

Входът, защото... кухненската светлина подсказваше, че вътре има някого. Входът бе по-добър за промъкване... за да довършат започнатото от миналата нощ.

– Елин – прошепна Мериън. Малките ù силни ръце намериха лицето ù, принудиха я да погледне към пребледнелите като сняг черти, към кървавочервените устни. – Чуй ме, Елин. – Мериън се бе задъхала, ала гласът ù някак остана равен. – Ще бягаш към реката. Помниш ли пътя до моста?

Тесният въжен мост над клисурата над бушуващата река Флорин. Тя кимна.

– Браво на момичето ми. Прекоси моста. Помниш ли празната ферма надолу по пътя? Скрий се там. Не излизай. Не оставяй да те види непознат. Дори ако кажат, че са ти приятели. Чакай придворните. Те ще те намерят.

Тя отново трепереше. Мериън обаче стисна раменете ù.

– Ще ти спечеля колкото време мога, Елин. Каквото и да чуеш, каквото и да видиш, не поглеждай назад. Не спирай, докато не си намериш скривалище.

Тя поклати глава. Плачеше беззвучно. Предната врата изскърца и някой бързо влезе вътре.

Лейди Мериън измъкна кинжала от ботуша си. Той светна на бледата светлина.

– Кажа ли ти да бягаш, бягай, Елин! Разбираш ли ме?

Не я разбираше и не искаше да я разбира, но кимна.

Лейди Мериън я целуна по челото.

– Кажи на моята Елида – изхлипа, – кажи ù, че я обичам много.

Меки стъпки долетяха от предната част на къщата.

– А сега бягай – избута я Мериън в нощта.

Вратата зад нея се затвори. Тя остана сама в студения тъмен въздух и близо до дърветата, които водеха към моста. Затича се. Краката ù бяха като от олово, голите ù нозе се одраха. Но стигна дърветата, когато от къщата се чу трясък. Хвана се за едно дърво, коленете ù се подгънаха. Видя лейди Мериън на отворения прозорец, застанала пред огромен закачулен мъж. Бе извадила кинжали, ала ръцете ù трепереха.

– Няма да я намериш тук.

Мъжът отвърна нещо, което накара Мериън да отстъпи към вратата. Не за да бяга, а за да я препречи.

Бе толкова мъничка, особено срещу него.

– Тя е едно дете! – изкрещя Мериън. Никога не бе чувала такъв вик. Пълен с гняв, отвращение и отчаяние. Мериън вдигна кинжалите си, точно както нейният съпруг ù бе показвал отново и отново.

Трябваше да помогне, не да се крие сред дърветата. Бе се научила да държи нож, а също и малък меч. Трябваше да помогне.

Мъжът се стрелна към Мериън, но тя отскочи, а после нападна, като размахваше кинжалите и хапеше.

Тогава обаче нещо се счупи – по такъв начин, че тя разбра, че няма връщане назад нито за нея, нито за лейди Мериън. Мъжът сграбчи придворната и я хвърли към масата. Чу се пукот на кости, а после мечът му се спусна към главата ù. Пръсна кръв.

Знаеше достатъчно за смъртта. Разбираше, че ако ти отрежат главата, всичко свършва. Знаеше, че лейди Мериън, която бе обичала съпруга и дъщеричката си толкова много, си бе отишла. Това се наричаше саможертва.

Тя побягна. Сред голите дървета, през храсталаците, които разкъсваха дрехите и косите ù. Мъжът дори не прикри звука от стъпките си, а отвори вратата на кухнята, яхна коня си и препусна подире ù. Тропотът на копитата бе толкова силен, че отекна в цялата гора. Все едно конят бе чудовище.

Спъна се в един корен и падна на земята. Реката, придошла от топящите се снегове, ревеше в далечината. Бе толкова близо, но... глезенът ù поддаде – бе се оплел. Дръпна коренищата, които я бяха хванали. Покапа кръв. Когато нищо не стана, тя заби нокти в калната земя. Пръстите ù пламнаха.

Чу се изтегляне на меч от ножница. Земята се разтърси от тропота на копитата на коня.

По-близо.

И още по-близо.

Саможертвата бе била напразна.

Това мразеше повече от самата смърт. Че саможертвата на лейди Мериън беше станала напразна. Тя задраска по земята и задърпа коренищата, а после...

Мънички очи блеснаха в тъмното, малки пръстчета разплетоха корените. Кракът ù се измъкна и тя се изправи. Нямаше възможност да благодари на Малките хора, които вече бяха изчезнали. Можеше само да бяга, макар и на куц крак. Мъжът бе толкова близо. Орловата папрат шумолеше в краката ù, ала тя знаеше пътя. Бе идвала тук толкова много пъти, че мракът не бе пречка.

Само трябваше да стигне моста. Конят му не можеше да пресече, а тя бе достатъчно бърза, за да го надбяга. Малките хора можеха да ù помогнат отново. Само трябваше да стигне моста.

Дърветата свършиха, ревът на реката стана оглушителен. Бе толкова близо. Повече чу и усети, отколкото видя как конят му излиза от дърветата зад нея, а мечът му изсвистява, за да отсече главата ù.

Двете перила на моста сияеха в безлунната нощ. Мостът. Бе стигнала. Деляха я метри. Няколко крачки...

Топлият дъх на коня облиза врата ù, когато тя се метна напред и падна на дървените дъски.

Падна.

Не бе пропуснала.

Той бе срязал моста.

Това бе последната ù мисъл, докато се носеше надолу толкова бързо, че дори не можа да извика, преди да се озове в ледената вода.

Точно както в кошмарите си.

Моментът.

Този момент, в който лейди Мериън бе избрала последната надежда на кралството пред себе си и пред съпруга си и дъщеря си, които напразно щяха да я чакат да се завърне.

Този момент бе прекършил всичко, което Елин Галантиус бе и можеше да бъде.

Селена лежеше на земята – на дъното на света, на дъното на ада. Това бе моментът, срещу който не можеше да се изправи. Срещу който не бе дръзвала да се изправи.

Дори тогава бе разбрала на каква саможертва е свидетел.

След като падна във водата, имаше и още. Но тези спомени бяха неясни, смес от лед, черна вода и странни светлини, а после не помнеше нищо, докато Аробин не се бе привел над нея на обраслия с тръстики бряг, някъде далеч. Събуди се в странно легло в студен замък. Амулетът на Оринт бе потънал в реката. Каквато и магия да бе притежавал, каквато и защита да ù бе давал, с нея бе свършено през онази нощ.

Следваше процеса на извайването на страха, гнева и отчаянието в нещо друго. После бе омразата – омразата, която я бе съградила, която я бе движила, която бе потиснала спомените в гроб, който никога не бе посмявала да отвори. Бе използвала саможертвата на лейди Мериън, за да се превърне в чудовище, почти толкова лошо, като онова, убило самата лейди Мериън и собственото ù семейство.

Затова не смееше да се върне у дома. Затова не можеше да го стори.

Не бе проверявала кой е загинал през онези седмици на кланета или през годините след това. Знаеше, че лорд Локан е екзекутиран. Куин и хората му – също. И толкова много от онези деца... светлинки, които бе трябвало да опази. Тя ги бе провалила.

Селена се притисна в земята.

Това не бе успяла да каже на Каол, на Дориан или на Елена. И когато Нехемия уреди собствената си смърт, за да я накара да действа... това бе поредната безсмислена саможертва.

Оказа се, че не може да потъне в земята. Под нея нямаше нищо. Нямаше къде да се скрие от тази истина.

Не знаеше колко дълго е лежала на дъното, но най-накрая принцовете на Валгите започнаха отново, сенки на омраза, които вървяха от спомен на спомен, все едно обираха огризките от пир. Тук хапнат, там пийнат. Дори не я поглеждаха. Бяха спечелили. Бе доволна от това – нека вземеха каквото искат. Нека Нарок я отведеше в Адарлан. Нека я хвърлеше в краката на краля.

Но тогава чу шумолене на крака и малка и гладка ръка посегна към нея. Това не бе ръката на Каол, на Сам или дори на Нехемия. Не техни бяха и тъжните тюркоазени очи.

Опряла буза в мъха, младата принцеса от миналото ù – Елин Галантиус – протягаше ръка.

– Ставай – каза тихо тя.

Селена поклати глава.

Елин се протегна към нея, за да прекоси границата в основата на света.

– Ставай.

Това бе обещание за по-добър живот, по-добър свят.

Принцовете на Валгите се сепнаха.

Бе пропиляла живота си, както и саможертвата на Мериън. Онези изклани роби го доказваха. Тя не бе отишла там навреме.

– Ставай – каза някой зад младата принцеса. Сам. Стоеше точно така, че да може да го види, и се усмихваше леко.

– Ставай – обади се гласът на жена. Нехемия.

– Ставай. – Два гласа едновременно. Родителите ù. Лицата им бяха сериозни, ала очите им светеха. С тях бе и чичо ù, сложил короната на Терасен върху сребристата си коса.

– Ставай – каза ù нежно той.

Един по един, те изникнаха от мъглата като сенки. Лицата на хората, които бе обичала с огненото си сърце. Накрая дойде лейди Мериън, усмихната зад съпруга си.

– Ставай – прошепна тя. Гласът ù бе пълен с цялата надежда на света, за дъщерята, която никога повече нямаше да види.

Мракът потрепери.

Елин застана до нея с протегната ръка. Принцовете на Валгите се обърнаха. Докато демоните се движеха, майка ù пристъпи напред. С лице, коса и тяло, толкова подобни на нейните.

– Ти си едно разочарование – изсъска тя.

– Ти си всичко, което мразих на света – скръсти ръце баща ù.

Чичо ù, все още с еленовата корона, отдавна станала на пепел:

– По-добре да беше умряла, вместо да позориш паметта ни и да предадеш народа си.

Гласовете се сляха в едно.

– Предателка. Убийца. Лъжкиня. Крадла. Страхливка.

Отново и отново се гънеха, досущ както червея на краля на Адарлан.

Кралят не го бе сторил само с цел да се предизвика суматоха и да я нарани. Искаше да раздели семейството им, да ги изведе от замъка, да снеме обвиненията от Адарлан, да направи нещата да изглеждат като друг вид атака.

Тя се бе обвинявала, че ги е отвела до имението, за да ги убият. Но кралят бе планирал всичко, всеки дребен детайл. Освен това, че тя ще оцелее. Може би защото силата на Амулета наистина я бе спасила.

– Ела с нас – прошепна семейството ù, – ела с нас във вечния мрак.

Те се протегнаха към нея с разкривени и потънали в сенките лица. И все пак дори изкривените от омраза лица... тя продължаваше да обича. Нищо, че я презираха, макар да я болеше от това. Обичаше ги толкова, че съскането заглъхна и те изчезнаха като дим и оставиха само Елин, легнала до нея както през цялото време.

Погледна към лицето на Елин, което някога бе носила, към протегнатата ù ръка, малка и без белези. Тъмнината на Валгите потръпна.

Под нея имаше здрава земя, мъх и трева. Това не бе адът, а земя. Земята на нейното кралство, зелена, планинска, непоклатима като народа ù. Нейният народ.

Народът, който чакаше десет години. Можеше да види покритите със снегове Еленови рога, плетеницата на Оуквалдския лес и... Оринт, града на знанията и светлината, някога колона на силата, неин дом.

Отново щеше да стане такъв. Нямаше да допусне тази светлина да угасне.

Щеше да изпълни света с нея, с тази светлина и с дарбата си. Щеше да освети мрака така ярко, че всички, които са ранени, изгубени или пречупени, да намерят пътя. Фар за всички, потънали в бездната. Чудовище не можеше да победи друго чудовище, а само да го замени. Светлината единствена можеше да прогони мрака.

Не се страхуваше.

Щеше да претвори света наново, за тях, за тези, които обичаше с това славно горящо сърце – свят така брилянтен и цветущ, че когато отново ги срещне в отвъдното, да не се срамува. Щеше да го построи за своя народ, за всички, които бяха оцелели и които нямаше да изостави. Щеше да им създаде кралство, каквото никога не бе имало, дори това да отнемеше живота ù.

Тя бе тяхната кралица. Не можеше да им даде нещо по-малко.

Елин Галантиус ù се усмихна, все още с протегната ръка.

– Изправи се – рече принцесата.

Селена се протегна през земята между тях и докосна с пръсти ръката на Елин.

И се изправи.

55

Бариерата падна.

Тъмнината обаче не мина през граничните камъни, а Роуан, удържан от Гавриел и Лоркан на тревата пред крепостта, разбра защо.

Съществата и Нарок бяха уловили много по-ценна плячка от полуелфите. Удоволствието от това да се хранят с нея бе нещо, на което смятаха да се наслаждават много дълго време. Всичко останало отиваше на втори план. Сякаш бяха забравили да продължат, хванати в опиянението на пиршеството.

Зад Роуан битката не спираше вече двайсет минути. Вятърът и ледът не можеха да помогнат срещу тъмнината, макар Роуан да бе хвърлил и двете към нея веднага щом бариерата бе паднала. Отново и отново, само и само да разкъса вечния мрак и да види какво е останало от принцесата. Дори когато чу топъл и мек женски глас, който го вика в тъмното. Гласът, който се мъчеше да забрави вече векове наред, а сега го разкъса.

– Роуан – промърмори Гавриел и стисна ръката му. Започна да вали. – Нужни сме на полуелфите вътре.

– Не – изръмжа той. Знаеше, че Елин е жива, понеже през всички тези седмици бяха дишали ароматите си, бяха се свързали. Тя бе жива, но може би я измъчваха или се разлагаше. Затова Гавриел и Лоркан го държаха. Иначе щеше да хукне към мрака, където го викаше Лирия.

Заради Елин обаче трябваше да се измъкне.

– Роуан, останалите?

– Не.

Лоркан изруга на плющенето на проливния дъжд.

– Глупако, тя или е мъртва, или ще умре скоро. Но може да спасиш други животи.

Изправиха го на крака и започнаха да го дърпат надалече от нея.

– Ако не ме пуснеш, ще ти откъсна главата – изръмжа той на Лоркан, командира, който му бе предложил група воини за другари тогава, когато си нямаше нищо и никого.

Гавриел отмести поглед към Лоркан в някакъв тих разговор. Роуан се напрегна и се приготви да ги прогони. Те щяха по-скоро да го повалят в несвяст, отколкото да го пуснат сам в мрака, където виковете на Лирия се бяха превърнали в писъци за милост. Това не беше истина.

Елин обаче бе истинска, а животът ù биваше изсмукван през всеки миг, в който го държаха тук. Всичко, което му трябваше, за да ги повали в несвяст, бе Гавриел да свали вълшебния щит, който беше вдигнал срещу силата на Роуан в мига, в който го бе съборил. Трябваше да влезе в тъмното и да я намери.

– Пуснете ме – изръмжа отново.

Тътен разтърси земята и те замръзнаха. Под тях се надигаше някаква огромна сила, бегемот от дълбините. Обърнаха се към тъмнината. Роуан можеше да се закълне, че вижда златисто сияние в нея, което после изчезва.

– Невъзможно! – пое си рязко въздух Гавриел. – Тя изгоря!

Роуан не смееше да мигне. Изгарянията ù винаги бяха причинени от самата нея, вътрешна бариера, породена от страх и желание за нормалност, която ù пречеше да приеме истинската дълбочина на силата си. Създанията се хранеха от болка, ужас и отчаяние. Ами ако... ами ако жертвата се освободеше от тези чувства? Ако ги прегърнеше?

Вместо отговор от стената тъмнина изригна пламък. Огънят се развихри, изпълни дъждовната нощ, ярък като червен опал. Лоркан прокле, а Гавриел вдигна допълнителни щитове от собствената си магия. Роуан не си направи труда.

Не се възпротивиха, когато той се измъкна от хватката им и стана на крака. Пламъкът дори не докосна косата или главата му. Мина над него, славен, безсмъртен и неразрушим.

А там, отвъд камъните, застанала между две от създанията, бе Елин, със странен символ на челото. Косата ù се вееше около нея, вече по-къса и ярка като огъня ù. Златните ù очи светеха като сияен пламък.

Двете същества се стрелнаха към нея, а мракът около тях се завъртя.

Роуан направи цяла една крачка, преди тя да протегне ръце и да хване създанията за съвършените лица. Дланите ù запушиха отворените им усти и тя рязко издиша.

Все едно вля огън в ядрата им. Пламъците изригнаха от очите, ушите и пръстите им. Създанията дори не можаха да изпищят, докато се превръщаха в пепел.

Свали ръце. Магията ù грееше толкова силно, че дъждът ставаше на пара, преди да я докосне. Като оръжие, току-що излязло от наковалнята.

Роуан забрави за Гавриел и Лоркан и се стрелна към нея. Златните, червените и сините пламъци извираха от тялото ù, от тази огнена наследница. Най-накрая тя го забеляза и се усмихна леко. Като кралица.

Ала в тази усмивка имаше умора. Светлата ù магия потръпна. Зад нея Нарок и оцелялото създание – това, което ги бе срещнало в горите – прибираха тъмнината в себе си, като че се готвеха за атака. Тя се обърна към тях и се олюля. Кожата ù бе пребледняла. Те се бяха наяли от нея, а тя бе изцедена от разкъсването на братята им. Този път наистина щеше да изгори, окончателно и безвъзвратно.

Стената от чернота се наду за последен удар, който да я размаже. Тя обаче остана права – златиста светлина в мрака. Роуан разбра какво трябва да стори. Вятърът и ледът нямаше да помогнат, но имаше и друг начин.

Роуан извади кинжала, поряза дланта си и изтича през порталните камъни.

Тъмнината укрепна. Тя знаеше, че ще я нарани. Че ще убие и нея, и Роуан, когато се спуснеше над тях. Но отказа да избяга от нея.

Роуан я стигна, окървавен и задъхан. Тя не го оскърби с молбата да бяга, а той протегна кървавата си длан. Предложи си силата си сега, когато тя наистина бе напълно изчерпана. Тя знаеше, че ще стане. Подозираше го от известно време. Те бяха каранам.

Бе дошъл за нея. Задържа погледа му, когато сграбчи собствения си кинжал и сряза дланта си точно над белега, който си бе оставила на гроба на Нехемия. И макар да знаеше, че той може да разчете думите на лицето ù, го попита:

– До края?

Той кимна и тя сля ръката си с неговата. Кръв до кръвта, душа до душата. Другата му ръка я обгърна плътно. Стиснаха ръце, а той прошепна в ухото ù:

– Ти също си моя, Елин Галантиус.

Вълната мрак се спусна към тях с рев, за да ги погълне.

Ала това не бе краят. Поне не и нейният. Бе оцеляла след загубата, болката и мъчението, бе преживяла робията, омразата и отчаянието. Щеше да премине и през това. Нейната история не бе история на тъмнина. Не се боеше от спускащия се мрак, не и с такъв воин до себе си, не и след храбростта, която този истински приятел ù вдъхваше. Приятел, който ù показа, че животът в крайна сметка не е толкова ужасен, не и когато е с него.

Магията на Роуан се вля в нея, стара, странна и тъй мощна, че коленете ù омекнаха. Ала той я задържа с непоколебимата си сила, а тя обузда дивата му енергия, когато той свали най-скришните си бариери и се сля с нея.

Черната вълна не бе паднала дори наполовина, когато те я разбиха със златната светлина и оставиха Нарок и оцелелия принц зяпнали.

Тя не им позволи отново да призоват тъмнината. Призова силата от бездънния кладенец на Роуан, издърпа пламъка и светлината, жаравата и топлината, сиянието на хиляда изгрева и залеза.

Валгът искаше слънчевата светлина на Ерилея, нея щеше и да си получи.

Нарок и принцът запищяха. Валгът не искаше да си отива, те не искаха всичко да приключи, след като толкова години бяха чакали да се върнат на този свят. Ала тя натъпка светлината в гърлата им и изгори черната им кръв.

Хвана се за Роуан и скръцна със зъби срещу звуците. Настъпи рязка тишина и тя погледна към Нарок, който беше останал неподвижен и я наблюдаваше. Черно копие се стрелна към главата ù – за миг ù предложи още едно видение. Не спомен, а поглед към бъдещето. Звуците, миризмите и образите бяха тъй истински, че само ръката на Роуан я задържа в този свят. След това видението си отиде, а светлината продължи да свети и да ги обгръща.

Накрая светлината стана непоносима и тя я наложи над двамата Валги, които паднаха на колене. Вкара я във всяко тяхно тъмно ъгълче. Можеше да се закълне, че чернотата в погледа на Нарок отстъпва, за да разкрие човешки кафяви очи, пълни с благодарност, пък макар и светнали само за миг, преди демонът и Нарок да изгорят.

Оцелелият принц на Валгите отстъпи само с две крачки, преди да го последва. Отиде си с беззвучен писък на съвършеното лице, когато бе изпепелен.

Щом светлината и пламъците отстъпиха, от Нарок и Валгите останаха само четири нашийника от Камъни на Уирда, които изпускаха пара на влажната трева.

56

Няколко дни след непростимото зверско клане на роби Сорша завършваше писмото до приятелката си, когато някой почука на вратата на кабинета ù. Тя подскочи и надраска центъра на страницата.

Дориан подаде глава ухилен, но усмивката му угасна, щом видя писмото.

– Дано не те прекъсвам – каза той и затвори вратата. Когато се обърна, тя смачка съсипаната хартия и я изхвърли в коша за боклук.

– Съвсем не – каза тя и сви пръсти, когато той зарови лице във врата ù и я прегърна през кръста. – Някой може да ни види!

Той я пусна, но очите му светнаха по начин, който ù каза, че когато останат сами тази нощ, може и да не е толкова лесен за убеждаване. Тя се усмихна.

– Направи го отново – изпъшка той.

Сорша пак се усмихна и направо се разсмя. Изглеждаше учуден, когато тя попита:

– Какво?

– Това е най-красивото нещо, което съм виждал – отвърна той.

Трябваше да сведе поглед, да намери какво да прави с ръцете си. Работеха заедно в тишина, както имаха навика да правят сега, когато Дориан бе научил пътя към работния ù кабинет. Харесваше му да ù помага с отварите на другите пациенти.

Някой се изкашля от прага и те се изправиха. Сърцето на Сорша скочи в гърлото. Не бе забелязала как вратата се отваря, нито пък капитана на стражата, който сега стоеше на нея.

Капитанът влезе вътре, а Дориан се напрегна зад Сорша.

– Капитане – попита тя, – трябва ли ви помощта ми?

Дориан не каза нищо. Лицето му бе необичайно мрачно. Красивите му очи бяха напрегнати и натежали. Прокара топла ръка през кръста ù и я отпусна върху гърба ù. Капитанът тихо затвори вратата и се заслуша в коридора отвън, преди да заговори.

Изглеждаше дори по-мрачен от принца. Широките му рамене бяха сякаш изгърбени под невидима тежест. Златистокафявите му очи обаче бяха ясни, когато срещнаха тези на Дориан.

– Беше прав.

Каол предполагаше, че е цяло чудо, че Дориан се съгласи на това. Скръбта на лицето му тази сутрин му бе подсказала, че може да попита и че той ще се съгласи.

Дориан накара Каол да обясни всичко и на двамата. Това бе цената му. Дължаха му истината. Дължаха го на жената, която заслужаваше да разбере какво рискува.

Каол тихо обясни всичко – магията, Знаците на Уирда, трите кули. Сорша не се усъмни в думите му. Запита се дали тя се ядосва, че не ù е казал по-рано. Не разкри нищо, не и при лечителското си обучение за самоконтрол. Принцът обаче я наблюдаваше и разбра. Целуна Сорша, преди да си тръгне, и промърмори нещо в ухото ù, което я накара да се усмихне. Каол не очакваше да намери Дориан така щастлив с лечителката. Сорша. Бе срамота, че научава името ù чак днес. От начина, по който Дориан я погледна, по който тя го погледна... зарадва се за приятеля си, че я е намерил.

Когато Дориан излезе, Сорша остана усмихната въпреки това, което беше научила. Усмивката ù наистина бе невероятна. Озаряваше цялото ù лице.

– Смятам – каза Каол и Сорша се обърна с вдигнати вежди и готова за работа. – Смятам – повтори той и се усмихна леко, – че кралството има нужда от лечителка за кралица.

Тя не му се усмихна, както се бе надявал. Вместо това стана необяснимо тъжна, когато се върна към заниманията си. Каол напусна, без да продумва за експеримента с Дориан – единствения човек в замъка, а може би и в света, който можеше да му помогне. Който можеше да помогне на всички.

Селена бе казала, че Дориан има груба сила, сила, която можеше да се оформи така, както той пожелае. Това бе едничкото нещо, подобно на силите на Ключовете – нито добро, нито зло. А кристалите, за които Каол веднъж бе чел в книгата за магии на Селена, бяха добри проводници за магия. Не бе трудно да купи няколко от пазара. Всеки – дълъг колкото пръста му, бял като току-що навалял сняг.

Всичко бе почти готово, когато Дориан най-после пристигна в един от тайните тунели и седна на земята. Свещи горяха около тях. Каол обясни плана си, докато изсипваше последната редица червен пясък – от Червената пустош, твърдеше търговецът – между трите кристала. Стоящи на равно разстояние един от друг, те оформяха фигурата, която Муртауг бе нарисувал на картата на континента. В центъра на триъгълника имаше малка купа вода.

Дориан го прикова с поглед.

– Не ме обвинявай, ако се счупят.

– Имам и други.

Не бе излъгал. Наистина бе закупил няколко кристала.

Дориан се загледа в първия.

– Значи искаш просто да... фокусирам силата си върху него.

– След това нарисувай линия до следващия кристал, после към следващия. Представи си, че целта ти е да замразиш водата в купата. Това е всичко.

– Това дори не е заклинание – повдигна вежда принцът.

– Направи го за мое удоволствие – отвърна Каол. – Нямаше да те моля, ако това не бе единственият начин. – Той потопи пръст в купата вода и я накара да забълбука. Нещо в стомаха му нашепна, че заклинанието не се нуждае от нищо повече, освен сила и воля.

Въздишката на принца изпълни коридора, като отекна в камъните и сводестия таван. Дориан погледна към първия кристал, който грубо представяше Рифтхолд. Минути не изпита нищо. Но после се изпоти и преглътна няколко пъти.

– Ти...

– Добре съм – изпъшка Дориан. Първият кристал засия в бяло. Светлината стана по-ярка. Дориан се изпоти и започна да стене, сякаш изпитваше силна болка. Каол щеше да го накара да спре, когато към следващия кристал светна лъч – толкова бързо, че почти не се усети, освен по помръдването на пясъка. Кристалът светна отново и се появи втора линия, водеща на юг. Пясъкът отново се размърда от вълната.

Водата остана течна. Третият кристал засия и последната редица завърши триъгълника, като накара и трите кристала да светнат за миг. А после – бавно и с тихо пукане водата замръзна. Каол отстъпи назад от ужас. Контролът на Дориан бе нараснал.

Кожата на принца бе бледа и потна.

– Така го е направил, нали?

– Преди десет години – кимна Каол – с тези три кули. Били са построени години по-рано, така че това да се случи точно когато нашественическите армии са готови, никой да не отвърне на удара. Заклинанието на баща ти трябва да е много по-сложно, за да замрази магията напълно, но на принципно ниво е сходно с това.

– Искам да видя къде са кулите. – Каол поклати глава, но Дориан го сряза: – Вече ми каза всичко останало. Покажи ми проклетата карта.

С едно махване на ръката – като бог, който разрушава свят, – Дориан събори кристала и освободи силата му. Ледът се стопи, а водата се размърда с пляскане в купата. Просто така. Каол премигна.

Ако успееха да съборят дори една от кулите... Бе голям риск. Трябваше да са сигурни, преди да действат. Каол извади картата, по която Муртауг бе рисувал. Картата, която не смееше да остави никъде.

– Тук, тук и тук – посочи той към Рифтхолд, Амарот и Нолл. – Това са местата, на които са построени кули. Наблюдателни кули, но еднакви – от черен камък, с гаргойли...

– Искаш да ми кажеш, че часовниковата кула в градината е от тях?

– Така мисля – отвърна Каол, без да обръща внимание на невярващия смях на приятеля си.

Принцът се приведе над картата и постави ръка на пода. Прокара линия от Рифтхолд до Амарот, а после от Рифтхолд към Нолл.

– Северната линия минава през Ферианската падина, южната минава право през Морат. Казал си на Едион, че според теб баща ми е изпратил Роланд и Калтейн към Морат заедно с други благородници, които притежават магия в кръвта си. Какъв е шансът това да е просто съвпадение?

– Ферианската падина... – преглътна Каол. – Селена ми каза, че имало плющене на криле в Падината. Нехемия ù разкрила, че разузнавачите ù не се връщали, сякаш нещо се мъти там.

– Две места, където кралят отглежда армиите си, каквито и да са те. Вероятно точи от тази сила, за да поддържа връзка между тях.

– Три. – Каол посочи към Мъртвите острови. – Имаме доклад, че нещо странно се е мътило там... и е било изпратено във Вендлин.

– Но баща ми изпрати Селена... – Принцът изруга. – Няма ли начин да ги предупредим?

– Вече опитахме.

– Значи работиш с тях – изтри потта от челото си Дориан – и си на тяхна страна.

– Не. Не зная. Просто споделяме информация. Но това е информация, която помага на нас. И на теб.

Очите на Дориан изстинаха. Каол направи гримаса от хладния вятър.

– Та какво смяташ да направиш? – попита Дориан. – Да събориш часовниковата кула?

Да съборят кулата бе началото на военни действия. Щяха да застрашат живота на прекалено много хора и нямаше да има връщане назад. Не искаше да споделя наученото дори с Едион и Рен, от страх какво могат да направят. Нямаше да се поколебаят да я изпепелят и може би да убият всички в замъка.

– Не зная. Не зная какво да направя. Прав беше за това.

Искаше да каже нещо повече на Дориан, но дори дребните разговори го измъчваха. Бе близо до намирането на кандидат, който да го замести като капитан на стражата, и всяка седмица изпращаше още куфари към Аниел. Едвам гледаше към хората си. Що се отнася до Дориан... много неща имаше между тях.

– Сега не му е времето – прошепна Дориан, все едно прочел мислите му.

Каол преглътна.

– Искам да ти благодаря. Знам какво рискуваш...

– Всички рискуваме по нещо.

Малко бе останало от приятеля, с когото бе израснал. Принцът погледна към джобния си часовник.

– Трябва да вървя. – Дориан се отправи по стълбите. По лицето му не бе изписан страх или съмнение, когато каза: – Днес ми каза истината, затова и аз ще го сторя. Дори отново да сме приятели, не бих искал да се върна към състоянието отпреди. Към човека, който бях преди. А това... – Той посочи с брадичка пръснатите кристали и купата вода. – То е промяна за добро. Не се бой.

Излезе, а Каол остана със зяпнала уста, без да може да каже каквото и да е. Бе прекалено смаян. Думите на Дориан не бяха на принц.

А на крал.

57

Селена спа два дни.

Почти не помнеше какво се е случило, след като бе изпепелила Нарок и принцовете на Валгите, макар да имаше смътното усещане, че хората на Роуан и останалите са опазили крепостта. Бяха загубили само петнайсет души, тъй като войниците не бяха искали да избият полуелфите, а да ги оставят на Валгите, които щяха да ги отвлекат в Адарлан. Няколко часа след като затвориха победените войници в тъмниците, установиха, че те всички са мъртви. Бяха си носили отрова – и явно не желаеха да бъдат разпитвани.

Селена се бе проснала окървавена в леглото, като се бе намръщила на косата си, достигаща сега само до раменете заради острите нокти на принцовете. След това заспа дълбоко. Когато се събуди, кръвта бе почистена, войниците – погребани, а Роуан бе скрил четирите нашийника от Камъни на Уирда някъде в гората. Щеше да ги отнесе и изхвърли в морето, ала тя знаеше, че бе останал да се грижи за нея – а и не вярваше приятелите му да направят нещо различно от това да ги предадат на Майев.

Когато тя най-накрая се събуди, другарите на Роуан си тръгваха. Бяха останали да помагат за ранените, ала само Гавриел си направи труда да ù благодари. Тя и Роуан излязоха на разходка в гората (едвам го принуди да я пусне от леглото), когато минаха покрай русокосия мъж, мотаещ се около черната порта.

Роуан се напрегна. Бе я попитал директно какво е станало, след като приятелите му са пристигнали, дали някой от тях се бе опитал да помогне. Опита се да избегне въпроса, но той настояваше. Накрая му каза, че само Гавриел бе показал такава склонност. Тя не обвиняваше мъжете – те не я познаваха и не ù дължаха нищо, а и Роуан бе вътре, подложен на риск. Не знаеше защо това има такова значение за него. Той ù каза, че не е нейна работа.

Гавриел обаче ги очакваше на черната порта. Предвид каменното лице на Роуан, тя се усмихна и за двама им, когато приближиха.

– Мислех, че вече ще си си тръгнал – каза Роуан.

Жълтеникавокафявите очи на Гавриел блеснаха.

– Близнаците и Вонан тръгнаха преди час, а Лоркан още призори. Прати ти много поздрави.

Роуан кимна по начин, който подсказваше, че е наясно с факта, че Лоркан не е направил нищо такова.

– Какво искаш?

Не бе сигурна дали двамата имат едно и също разбиране за значението на думата приятел. Гавриел обаче я огледа от глава до пети, а после се обърна към Роуан и каза:

– Внимавай, като срещнеш Майев. Дотогава ще сме пратили докладите.

Изражението на Роуан не се подобри.

– Лек път – каза той и продължи по пътя си.

Селена остана да огледа елфическия воин. В златистите му очи се четеше тъга. Той бе роб на Майев също като Роуан. И все пак ги бе предупредил. Заради кръвната клетва Майев можеше да го принуди да разкрие всеки детайл, включително този момент, и да го накаже заради него.

Ала за приятеля си...

– Благодаря – каза тя на златокосия воин. Той премигна и Роуан замръзна. Ръцете я боляха отвътре навън, а раните по порязаната ù ръка бяха превързани и все още чувствителни, ала тя все пак я протегна към него. – За предупреждението. И че се поколеба онзи ден.

Гавриел погледна ръката ù за миг, преди да я стисне с изненадваща нежност.

– На колко години си? – попита той.

– На деветнайсет – отвърна тя и той въздъхна с тъга, облекчение или по малко от двете. Каза ù, че това прави магията ù дори по-впечатляваща. Тя се запита дали да му сподели прякора, с който го наричаше, но вместо това му намигна. Роуан се мръщеше, когато го настигна, ала не каза нищо.

Когато се отдалечи, Гавриел промърмори:

– Късмет, Роуан.

Роуан я отведе до горско езеро, което не бе виждала досега. Бистрата вода се пълнеше от прекрасен водопад, който сякаш танцуваше на слънчевата светлина. Селена седна на една широка, огряна от слънцето скала, свали ботушите си и нави крачоли, за да натопи крака във водата. Направи гримаса от болката в мускулите и костите си. Роуан се намръщи, ала тя го изгледа кръвнишки, за да не ù каже да се връща в леглото.

Когато краката ù докоснаха езерото и музиката на гората потъна в двамата, Роуан заговори:

– Това, което се случи с Нарок, не може да остане скрито. Щом светът узнае, че Елин Галантиус се е изправила срещу Адарлан, те ще разберат, че си жива. Кралят ще узнае, че си жива и къде си. Че не смяташ да се криеш. Ще те преследва до края на дните ти.

– Приех това от мига, в който излязох от бариерата – каза тихо тя и ритна във водата. Мехурчетата се разпростряха по повърхността ù. Движението предизвика болка в опустошеното ù от магията тяло и тя изсъска.

Роуан ù подаде меха си, който носеше, но не бе докоснал. Тя отпи малко и установи, че в него има от обезболяващата отвара, с която се наливаше от сутринта.

– Късмет, Роуан – бе казал Гавриел на приятеля си. Идваше денят, в който и тя щеше да се сбогува с него. Какви ли щяха да са думите ù на раздяла? Дали щеше просто да му пожелае късмет? Искаше ù се да може да му даде нещо повече – защита срещу кралицата, която го държеше на къса каишка. Окото на Елена бе с Каол, а Амулетът на Оринт – би му го предложила, ако не го беше изгубила. Наследница или не, щеше да e по-спокойна, ако знаеше, че е защитен.

Амулетът, украсен със свещения елен от едната страна... и знак на Уирда от другата.

Селена спря да диша. Спря да вижда принца до себе си, чу как гората около нея пее. Терасен имаше най-славния двор на света. Никога не бяха нападани, никога не бяха завладявани, бяха станали тъй могъщи, че всяко кралство знаеше каква грешка ще е да ги предизвикат. Владетелите им бяха неподкупни. Знанията на цяла Ерилея се намираха във великата им библиотека. Те бяха фар, който събираше най-смелите и дръзките при себе си.

И така разбра къде е бил третият и финален Ключ на Уирда. Бе висял на врата ù през нощта, в която падна в реката. Бе висял на врата на всеки неин предшественик, като започнеше от самия Бранън, който бе спрял в храма на богинята слънце, за да вземе медальона от Върховната жрица на Мала, а после бе унищожил мястото, за да попречи на останалите да проследят стъпките му.

Небесносиният медальон със златния слънчев елен, коронован с безсмъртен пламък. Еленът на Мала, носителката на огъня. След като напуснал бреговете на Вендлин, Бранън бе откраднал същите елени от Терасен и ги бе отнесъл в Оуквалд. Бе поставил третата част от Ключа на Уирда в Амулета и така и не бе казал никому какво е сторил с него.

Ключовете на Уирда сами по себе си не бяха добри или лоши – зависеше как ги използват носителите им. На вратовете на кралете и кралиците на Терасен един от тях бе ползван за добро хилядолетия наред, макар това да не се знаеше.

През нощта, в която падна в реката, я бе защитил. Неговите знаци бяха блестели в ледените дълбини, все едно ги бе призовала с виковете за помощ. Ала тя бе изгубила Амулета на Оринт. Той бе паднал в реката. Или...

Не.

Не бе паднал, иначе тя нямаше да стигне брега. Нямаше да оцелее в часовете след това. Студът щеше да я довърши. Знаеше, че е бил с нея, когато...

Аробин Хамел ù го бе взел. Бе го крил през всички тези години. Награда, за чиято сила не бе и подозирал.

Трябваше да си го върне. Да му го вземе и да направи така, че никой да не узнае какво има вътре. Ако успееше да го вземе... Не смееше да мисли толкова надалече.

Трябваше да побърза към Майев, да научи каквото може и да се върне у дома. Не в Терасен, а в Рифтхолд. Трябваше да се изправи срещу човека, превърнал я в оръжие, унищожил част от живота ù и доказал, че е най-голямата заплаха за нея.

– Какво има? – попита Роуан.

– Третият Ключ. – Тя изруга. Не биваше да казва никому. Ако някой узнаеше... щяха да идат право в Рифтхолд и в Асасинската крепост.

– Елин. – Болка ли имаше в очите му, страх ли, или и двете? – Кажи ми какво си научила.

– Не ù докато си заклет в нея.

– Това е завинаги.

– Знам.

Роуан бе роб на Майев, даже по-лошо. Трябваше да се подчинява на всяка нейна заповед, колкото и лоша да е.

Той се приведе напред и потопи ръка във водата.

– Права си. Не ми казвай нищо.

– Мразя това – въздъхна тя. – Мразя и нея.

Тя отклони поглед към Голдрин, изоставен на скалата зад тях. Бе му разказала историята на оръжието тази сутрин, докато яде като за трима елфи. Роуан не изглеждаше много впечатлен и когато му показа златния пръстен, който бе намерила в ножницата, той каза само:

– Дано ти влезе в употреба.

Дано наистина. Тишината, която се издигаше между тях обаче, бе непоносима. Тя се прокашля. Може би не можеше да му каже истината за третия Ключ, но щеше да му каже нещо друго.

Истината за нея самата. Цялата. След всичко, което бяха преживели, искаше само...

Подготви се.

– Не съм разказвала никому за това. Никой в света не го знае. Но е част от мен. – Тя премигна, за да прогони паренето в очите си. – Време е да го разкажа.

Роуан се облегна на скалата.

– Едно време – каза тя на него, на света и на себе си, – дълго преди земята да стане на пепел, имало принцеса, която обичала кралството си. Много.

И тъй тя му разказа за принцесата с огнено сърце, за великото кралство на Севера, за падението му и за саможертвата на лейди Мериън. Това бе дълга история, Селена понякога млъкваше и плачеше. Тогава той се привеждаше да избърше сълзите ù.

Когато приключи, Роуан просто ù даде още от отварата. Тя му се усмихна, а той остана загледан за дълго в нея, преди също да се усмихне, по начин, по който досега не го бе правил.

Дълго време останаха притихнали. Тя не знаеше защо го прави, ала задържа ръка пред себе си с длан, насочена към водата.

Бавно и с люшкане капка с размера на топче за игра се издигна към дланта ù.

– Неслучайно ти липсва инстинкт за самосъхранение, ако това е цялата ти водна дарба. – Но Роуан я перна по брадичката и тя разбра, че е наясно какво означава, че е призовала дори една капка в ръката си. Почувства как майка ù се усмихва от небето.

Ухили се на Роуан през сълзи и запрати капката към лицето му.

А той я хвърли в езерото. Миг по-късно я последва вътре със смях.

След седмица за възвръщане на силите, тя и останалите ранени полуелфи се възстановиха достатъчно, за да посетят празненството, организирано от Емрис и Лука. Преди да слязат към него с Роуан, Селена погледна към огледалото... и спря на място.

По-късата коса бе най-малката промяна в нея.

Сега имаше цвят, очите ù бяха ясни и ярки и макар да бе възстановила теглото си, изгубено през зимата, лицето ù бе по-слабо. В отражението се усмихваше жена, красива заради белезите и несъвършенствата, показващи, че е оцеляла, красива заради това, че усмивката е истинска. Усети как отдавна забравена радост припламва в сърцето ù.

Тази нощ танцува, а на следващата сутрин разбра, че моментът е настъпил.

Когато двамата с Роуан се сбогуваха с останалите, тя спря в началото на гората и огледа порутената каменна крепост. Емрис и Лука ги чакаха пред дърветата с бледи на утринната светлина лица. Старецът вече бе натъпкал чантите им с припаси, но въпреки това даде топъл хляб на Селена и я погледна в лицето.

– Ще отнеме време – каза тя, – но ако... когато върна кралството си, полуелфите винаги ще имат дом там. А вие двамата, както и Малакай, ще имате място в моя дом, стига да искате. Като мои приятели.

Очите на Емрис светнаха, той кимна и стисна ръката на Лука. Младежът, избрал да запази спечеления в битка белег на лицето си, я зяпна ококорен. Част от сърцето ù се сви заради сянката в погледа му. Селена знаеше, че измяната на Бас ще го преследва дълго време. Ала тя му се усмихна, разроши косата му и се накани да тръгва.

– Майка ти щеше да се гордее с теб – рече Емрис.

Селена постави ръка на сърцето си и се поклони в благодарност.

Роуан се прокашля и тя ги дари с последна усмивка за сбогом, преди да последва принца в гората, по пътя към Доранел и кралица Майев.

58

– Бъди готов да тръгнеш за Сурия след два дни – нареди Едион на Рен, когато се събраха в полунощ в апартамента, в който Рен и Муртауг бяха останали. Все още не подозираха чий е. – Излез през южната порта. В този час е най-малко проверяваната.

Бяха минали седмици от последната им среща и три дни от неясното писмо, което бе пристигнало за Муртауг от Сол от Сурия – покана от стар приятел за посещение. Думите бяха толкова прости, че разбраха как младият лорд намеква за интерес към „възможността“, спомената от Муртауг в предишното писмо. Оттогава Едион бе разучил всеки път на север, като изчисляваше местонахождението и движенията на всеки легион и гарнизон. След още два дни дворът може би щеше да започне отново да се събира.

– Защо тогава чувството е все едно бягаме? – попита Рен, като спря обичайното си крачене напред-назад. Младият лорд на Олсбрук се бе излекувал и бе превърнал част от хола в свое лично помещение за тренировки, в което да възстанови силите си. Едион се питаше колко ли очарована ще е кралицата от това.

– Ами, защото бягаш – измърка Едион и отхапа от една от ябълките, които бе взел на пазара за Рен и стареца. – Колкото по-дълго останеш тук, толкова по-голям риск има да те намерят и всичко да се провали. Прекалено си разпознаваем, повече работа ще свършиш в Терасен. Няма да се пазаря, тъй че не си прави труда да отговаряш.

– Ами ти? – попита Рен капитана, който бе седнал на обичайния си стол.

Каол се намръщи и отговори тихо:

– След няколко дни се връщам в Аниел.

За да изпълни сделката, в която бе продал свободата си, за да изведе Елин във Вендлин. Ако Едион се оставеше да мисли прекалено дълго за това, щеше да се почувства зле. Не че харесваше капитана. Дори не го уважаваше. Всъщност съжаляваше, че Каол го е видял на онова стълбище да страда за смъртта на народа си в трудовите лагери. Но ето че бяха тук. Нямаше връщане назад.

– Като наш шпионин? – спря Рен, за да погледне капитана.

– Ще ви трябва вътрешен човек, все едно дали съм в Рифтхолд, или Аниел.

– Имам си вътрешни хора – отвърна Рен.

– Не ме интересува, Рен – махна с ръка Едион. – Просто се подготви да вървиш и спри да ме тормозиш с безкрайните си въпроси. – Ако трябваше, щеше да го върже за коня.

Едион се канеше да се извърне, когато по стълбите отекнаха стъпки. Всички извадиха мечове, вратата се отвори и Муртауг се появи задъхан на прага. Очите на стареца бяха ококорени, а устата му се отваряше и затваряше. Зад него не се виждаше заплаха по стълбите, не изглеждаше като да го преследват. Едион обаче остана с изваден мач и се премести за по-добра позиция.

Рен изтича до Муртауг и го прегърна през рамо. Старецът обаче заби пети в килима.

– Тя е жива – каза той на Рен, на Едион и на себе си. – Наистина.

Сърцето на Едион прескочи един удар. После пак запулсира и пак спря. Той бавно прибра меча и си наложи да се успокои, преди да каже:

– Изплю камъчето, старче.

Муртауг премигна и се разсмя задавено.

– Жива е! Във Вендлин!

Капитанът приближи. Едион щеше да го последва, ако краката му не бяха омекнали. Щом Муртауг бе научил за нея...

– Кажи ми всичко – нареди капитанът.

– Целият град говори за това – поклати глава той, – хората са излезли по улиците.

– Давай по същество – сопна се Едион.

– Легионът на генерал Нарок наистина е стигнал Вендлин – рече Муртауг. – Никой не знае как или защо, но Елин е била там, в Камбрийските планини, и го посрещнала в бой. Казват, че през цялото това време се е крила в Доранел.

„Жива – повтори си Едион. – Жива, а не мъртва след битката, дори ако Муртауг бърка детайлите.“

Старецът се бе ухилил.

– Убила е Нарок и хората му. Спасила мнозина с магията си. Казват, че владеела огъня със сила, невиждана от времената на самия Бранън.

Сърцето на Едион се сви до такава степен, че го заболя. Капитанът просто гледаше към стареца.

Това бе послание за целия свят. Елин бе воин, способна да се бие както с меч, така и с магия. Бе спряла да се крие.

– Тръгвам на север още днес. Това не може да чака – обърна се Муртауг към вратата. – Преди кралят да попречи на новините да се разпространят. Трябва да съобщя вестите в Терасен.

Последваха го по стълбите, към склада отдолу. Дори отвътре елфическият слух на Едион долови нарастващото напрежение по улиците. В мига, в който влезнеха в двореца, щеше да трябва да преценяват всяка своя стъпка, всяка своя дума. Отсега нататък много хора щяха да го държат под око.

Елин, неговата кралица. Едион бавно се усмихна. Кралят никога нямаше да разбере кой всъщност я е изпратил във Вендлин. Че неговият собствен шампион е унищожил Нарок. Малцина знаеха за недоверието, което семейство Галантиус изпитваше към Майев, затова Доранел беше в очите им добро скривалище да отгледаш млада кралица през всичките тези години.

– Изляза ли от града – рече Муртауг, докато вървеше към коня в склада, – ще пратя ездачи към всичките ни контакти във Фенхароу и Мелисанде. Рен, ти остани тук. Аз ще се справя със Сурия.

Едион стисна рамото на стареца.

– Кажи на Гибелния легион да се крие, докато се върна, но нека връзката за припаси с бунтовниците остане отворена. На всяка цена!

Не пусна Муртауг, докато възрастният човек не кимна.

– Дядо – каза Рен и помогна на мъжа да се качи на седлото, – нека аз ида.

– Тук ще стоиш – нареди Едион и Рен настръхна.

– Събери каквато информация можеш и после ще дойдеш при мен, когато съм готов – промърмори старецът в съгласие.

Едион не даде време на Рен да откаже, а отвори вратата на склада за Муртауг. Студен нощен въздух влезе вътре и се смеси с шумотевицата от града. Елин го бе сторила, Елин бе предизвикала това вълнение. Жребецът удари с копито и изпръхтя. Муртауг щеше да се отдалечи в галоп, ако капитанът не бе скочил да хване юздите му.

– Ейлве – прошепна Каол. – Кажи и на хората от Ейлве. Да не се предават. Да са готови. – Може би от светлината, а може би и от студа, но Едион можеше да се закълне, че в очите на капитана плуват сълзи. – Кажи им, че е време да отвърнат на удара.

Муртауг Олсбрук и ездачите му разпространиха новините като пожар. По всеки път, по всяка река, на север, юг и запад, през сняг, дъжд и мъгла, копитата на конете им отекнаха във всяко кралство. И от всеки град, от всеки хан, след всяка среща, тръгваха нови ездачи.

И така, докато не остана непокрит път, докато не остана човек, който да не знае, че Елин Галантиус е жива и готова да се изправи срещу Адарлан.

През Планините на Белия зъб и Рюн, по пътя към Западната пустош и червенокосата кралица, която управляваше от рушащия се замък. Към Пустинната земя и крепостта в оазиса на Тихите асасини. Конски тропот отекна по пътищата на целия континент, та чак до Банджали и речния дворец на краля и кралицата на Ейлве, все още носещи траурни дрехи.

„Не се предавайте“ – казаха ездачите на света.

Не се предавайте.

Дориан никога не бе виждал баща си толкова ядосан. Тази сутрин двама министри бяха екзекутирани. Единственото им прегрешение беше, че бяха опитали да го успокоят. Цял ден след новините за стореното от Елин във Вендлин баща ù все още кипеше от гняв и търсеше отговори.

На Дориан щеше да му е смешно – бе в стила на Селена да се завърне по такъв начин, – ако не бе толкова ужасен. Бе начертала граница. Нещо повече, бе победила един от най-смъртоносните генерали на краля.

Никой, правил това, не бе оцелявал. Никога.

Някъде във Вендлин приятелката му променяше света, изпълняваше обещанието, което му бе дала. Не го бе забравила, нито него, нито останалите тук.

Когато намереха начин да унищожат кулата и да освободят магията от игото на баща му, тя щеше да разбере, че и те не са я забравили. Че той не я е забравил.

Затова Дориан остави баща си да беснее. Стоеше на съвещанията и потисна ужаса и погнусата си, когато кралят прати трети министър на гилотината. Заради Сорша, заради обещанието да я опази в безопасност и заради това, че някой ден нямаше да има нужда да крие кой е и какъв е. Запази маската си, предлагаше банални съвети какво да правят с Елин и се преструваше. За последно.

Когато Селена се върнеше, както се бе заклела...

Щяха да променят света заедно.

59

На Селена и Роуан им отне цяла седмица да стигнат до Доранел. Пътуваха през сурови и неприветливи планини, където дивите вълци на Майев ги наблюдаваха денем и нощем, а после слязоха в тучната долина през гори и поля. Въздухът ухаеше на подправки и на магия.

Колкото по юг пътуваха, толкова повече се вдигаше температурата, но ветровете пречеха да стане неприятно горещо. След време видяха в далечината красиви каменни селища. Роуан обаче продължи да я води право напред и така докато не изкачиха един скалист хълм и Доранел не се ширна пред тях.

Дъхът ù секна. Дори Оринт не можеше да се сравнява с него. Неслучайно бе наречен Градът на реките – бе построен от бели камъни върху огромен остров в центъра на още няколко реки. Там, където притоците на околните хълмове и планини се смесваха, водата беснееше. В северния край на острова реките преминаваха в могъщ водопад, а основата му бе така голяма, че мъглата се сливаше с ясния ден и караше куполите, перлените кули и сините покриви да блестят. В началото на града нямаше закотвени лодки, макар два елегантни каменни моста да прекосяваха реката. И двата бяха строго охранявани. По тях се движеха елфи с каруци, натоварени с всевъзможни стоки – зеленчуци, сено, вино. Някъде трябваше да има полета, ферми и градове, които да ги снабдяват. Подозираше обаче, че Майев има и много резерви.

– Предполагам, че обикновено прелиташ отгоре и не си правиш труда да ползваш мостовете – каза Селена на Роуан, който се мръщеше на града и не приличаше на воин, който се прибира у дома.

Той кимна разсеяно. През последния ден бе тих. Не бе груб, но бе станал мълчалив и разсеян, все едно издига отново стената между тях. Тази сутрин, когато се бе събудила в бивака им на хълма, го завари загледан в изгрева, сякаш разговаряше със света. Не бе имала смелостта да го попита дали се моли на Мала, носителката на огъня, и дали изобщо разговаря със слънчевата богиня. Но усети странно позната топлина в лагера. Можеше да се закълне, че магията ù скача весело в отговор. Не си позволи да обмисля това, понеже последният ден и тя бе потънала в себе си. Събираше сили, проясняваше мислите си. Не бе имала възможност да говори много и дори сега ù бе трудно да се съсредоточи върху настоящето.

– Е – каза тя и въздъхна престорено тежко, като потупа дръжката на Голдрин, – нека видим обичната ми леля. Не бих искала да я карам да чака.

Стигнаха моста през нощта. Селена беше доволна от това – по-малко елфи видяха пристигането им, въпреки че криволичещите красиви улици бяха пълни с музиканти, танцьори и амбулантни търговци, които продаваха топла храна и напитки. В Адарлан също имаше такива, ала тук липсваха натискът на империята, мракът, студът и отчаянието. Майев не бе изпратила помощ преди десет години и докато елфите танцуваха и пиеха греяно вино, хората на Селена биваха избивани и изгаряни на клада. Знаеше, че вината не е тяхна, но докато вървеше през града към северната част на водопада, не можа да си наложи да се усмихне на веселието.

Напомни си, че и тя бе танцувала и пила скрита, докато хората ù бяха страдали десет години. Не бе в позицията да се сърди на елфите или на когото и да е, освен на кралицата, която управляваше града.

Никой от стражите не ги спря, макар тя да забеляза сенките им по улиците и покривите, както и няколко лешояди, които кръжаха над тях. Роуан не им обърна внимание, макар тя да видя блясъка на зъбите му на златистата светлина от лампите. Явно и принцът не бе доволен от този ескорт. Колко ли от тях познаваше лично? С колко ли се бе бил рамо до рамо, колко ли бе водил в непознати земи? Нямаше и следа от приятелите му. Той не бе казал дали очаква да ги види, или не. Макар погледът му да сочеше право напред, тя разбра, че е наясно със стражите, които ги наблюдава, че чува всеки техен дъх.

Но в нея нямаше място за съмнение или страх. Докато вървяха, играеше с пръстена в джоба си, като го въртеше отново и отново. Напомни си за плана и за това, което трябваше да постигне, преди да напусне града. Тя бе толкова кралица, колкото и Майев. Суверен на горди хора и могъщо кралство. Тя бе наследница от пепел и огън. Нямаше да се кланя на никого.

Бяха ескортирани до сияен дворец от бял камък, със сини завеси и подове от изящни мозайки, изобразяващи различни картини – от танцуващи девици до нощно небе. Реката течеше на малки поточета през сградата и понякога се събираше в басейни с цъфтящи през нощта лилии. Жасмин се увиваше около огромните колони, а от извитите тавани висяха лампи от разноцветно стъкло.

Достатъчно голяма част от двореца бе отворена за природните стихии, за да подскаже, че тук времето винаги е меко. Музика свиреше от далечни зали, ала бе лека и спокойна, в сравнение с тътена от звук и цветове в града отвъд гигантските стени на мраморния дворец.

Навсякъде имаше стражи. Криеха се от погледа им, ала тя ги надушваше с елфическите си сетива – стоманата и острия аромат на сапуна, който ползваха в казармите. Не бе толкова различно от стъкления дворец. Крепостта на Майев обаче бе изкована от камък. Навсякъде блед, полиран, блестящ. Знаеше, че Роуан има лични покои в двореца, както и че рода на Белия трън има няколко жилища в Доранел, ала не срещнаха негови роднини. По време на пътуването ù бе казал, че в семейството му има още няколко принцове, а братът на баща му ги управлява. За щастие на Роуан, чичо му имаше трима синове, което освобождаваше него от тегобата на наследството. Макар те да се бяха опитвали да използват позицията на Роуан, когато се пазаряха за власт с Майев. Интриги, според Селена не много различни от тези на кралските родове на Адарлан.

След дълго ходене в тишина Роуан я отведе на широка веранда, гледаща към реката. Бе достатъчно напрегнат, за да предположи, че чува и надушва неща, скрити за нея, ала не ù каза нищо. Водопадът отвъд двореца бучеше, макар и не толкова, че да удави разговора им.

В другия край на верандата върху каменен трон седеше Майев.

От двете ù страни бяха вълците близнаци, единият – бял, а другият – черен. Наблюдаваха пристигането им с лукавите си златни очи. Други нямаше. Не надушваше останалите приятели на Роуан, когато минаха по покрития с плочки под. Съжали, че Роуан не я е оставил да се освежи в покоите му, но предполагаше, че срещата не е от този тип.

Докато вървяха към малкия подиум пред резбованите перила, Роуан бе редом с нея. Когато спряха, той падна на колене и сведе глава.

– Ваше Величество – прошепна.

Леля му дори не го погледна и не му позволи да се изправи. Остави го коленичил, насочи виолетовите си подобни на звезди очи към Селена и се ухили като паяк.

– Явно си изпълнила задачата си, Елин Галантиус.

Това бе поредният тест да види каква реакция ще предизвика името ù.

– Наистина – усмихна се тя в отговор.

Роуан остана със сведена глава, загледан в пода. Майев можеше да го остави коленичил и сто години, стигаше само да го поиска. Вълците до трона не мръднаха и на сантиметър.

Майев си позволи да погледне към Роуан и след това отново се усмихна на Селена.

– Признавам си, изненадана съм, че си спечелила одобрението му така бързо. Та – отпусна се Майев на трона, – покажи ми какво си научила през тези месеци.

Селена стисна пръстена в джоба си, без да свежда глава и на милиметър.

– Бих предпочела първо да науча какво си пазела в тайна досега.

– Не ми ли вярваш? – изцъка с език Майев.

– Не може да очакваш да ти дам всичко, което поискаш, просто тъй, без да знам, че ще изпълниш своята част от договорката.

Раменете на Роуан се напрегнаха, ала главата му остана сведена надолу.

– Ключовете на Уирда – присви очи Майев.

– Как могат да бъдат унищожени, къде се намират и какво още знаеш за тях.

– Не могат да бъдат унищожени. Може само да ги върнеш в портата.

Стомахът на Селена се сви. Тя вече знаеше това, но ù бе трудно да чуе потвърждението.

– Как да ги върна в портата?

– Не смяташ ли, че ако някой знаеше, вече щяха да са там?

– Каза, че знаеш за тях.

Тя се усмихна като пепелянка.

– Знам. Знам, че могат да се използват да твориш, да рушиш, да отваряш разломи между световете. Ала не и как да ги върна. Никога не научих как. Когато Бранън ги отнесе отвъд морето, не ги видях повече.

– Как изглеждаха? Какво бе усещането около тях?

Майев разтвори длан и се загледа в нея, сякаш можеше да види Ключовете там.

– Черни и лъщящи парчета, като от камък. Ала не са каменни. Не са от материал, идващ от тази земя или която и да е друга. Чувството е сякаш държиш живата плът на бог, диханието на всяко живо същество от всички светове наведнъж. Лудост и радост, ужас и отчаяние. Вечност.

При мисълта, че Майев е държала и трите Ключа макар и за кратко, Селена се ужаси до такава степен, че не си позволи да го осмисли, а просто попита:

– Какво още може да ми кажеш?

– Уви, помня само това. – Майев се облегна в трона си.

Трябваше да има някакъв начин. Не бе възможно да е изкарала всички тези месеци за едното нищо. Да я измамят така... Ала ако Майев не знаеше това, имаше други неща, които можеше да научи, нямаше да си тръгне с празни ръце.

– Какво можеш да ми кажеш за принцовете на Валгите?

За няколко мига Майев остана мълчалива, все едно мислеше дали има смисъл да казва повече, отколкото е обещала. Селена не знаеше дали иска да разбере защо кралицата отсъди в нейна полза.

– Ами да, шпионите ми ме информираха за присъствието им. – Майев замълча за момент. Несъмнено търсеше знанието в древните си спомени. – Има много и различни раси във Валг. Създания, които биха подплашили и най-лошите ти кошмари. Управляват ги принцове, изтъкани от сянка, отчаяние и омраза. Те си нямат тела, освен на тези, които са обсебили, и са малцина. Ала веднъж видях цял легион елфи погълнат за часове само от шестима.

Тръпки полазиха по гърба ù и дори вълците настръхнаха.

– Ала аз ги убих с огъня и светлината...

– Защо, мислиш, Бранън си спечели такава слава и цяло кралство? Той бе никой. Син, нежелан и от двамата си родители. Мала обаче го обичаше искрено и пламъците му понякога бяха достатъчно силни, че да държат Валгите настрана, докато успеем да призовем сила, която да ги отблъсне.

Селена отвори уста да попита още нещо, ала се спря. Майев не бе от онези, които даваха информация просто така.

– Нима Бранън не е крал по рождение?

– Нима никой не ти е казвал какво означава белега на челото ти? – килна глава Майев.

– Чух, че е свещен знак.

– Само заради основателя на кралството ви – светнаха весело очите на Майев. – Ала преди това беше едно нищо. Бранън бе роден със знака на копелето, който всяко нежелано и неприпознато дете притежаваше. То те прави нежелан и безименен. Всички наследници на Бранън, при все славния си род, се раждат с него. Знакът на безименния.

Той бе пламнал по време на дуела ù с Каин, пред самия крал на Адарлан. Цялата потрепери.

– Но защо засия, когато се бих с Каин и когато се изправих срещу принцовете на Валгите?

Беше сигурна, че Майев знае за сенчестото създание, загнездило се в Каин. Може би не бе принц на Валгите, а нещо достатъчно малко, че пръстенът на Уирда, който носеше той вместо нашийник, да го удържи. Бе разпознало Елена. „Бяхте доведени тук – всички вие. Всички играчи в една недовършена игра.“

– Може би кръвта ти е разпознала присъствието на Валга и е искала да ти подскаже нещо. А може да не означава и нищо.

Тя не мислеше така. Не и предвид вонята на Валга, проникнала в спалнята на родителите ù сутринта, когато бяха убити. Или асасинът беше бил обсебен, или бе знаел как да използва силите на Валгите, за да задържи родителите ù в несвяст, докато ги убива. Цялата тази информация трябваше да бъде подредена по-късно, когато Селена щеше да е далеч от Майев. Стига да я пуснеха да си тръгне.

– Само огънят и светлината ли могат да убият принцовете на Валгите?

– Те са корави създания, ала не непобедими – призна Майев. – Начинът, по който кралят на Адарлан ги е подчинил с тези нашийници, върши работа. Върнеш ли се във владенията му, се опасявам, че това ще е едничкият начин.

Понеже в Адарлан магията все още бе блокирана от краля. Изправеше ли се срещу някой от принцовете отново, щеше да се наложи да го убие с меч или с ума си.

– Ако кралят наистина призовава Валги в армиите си, какво може да сторим, за да ги спрем?

– Кралят на Адарлан явно прави това, което аз никога не посмях, докато притежавах Ключовете. Без да държи и трите, той има ограничени възможности. Може да отваря за кратко портали между световете, колкото да пусне един принц да обсеби подготвеното тяло. Ала с трите ще може да отвори огромен портал, да призове всичките армии на Валгите и да поведе техните обсебващи принцове към смъртни тела... – Майев изглеждаше повече любопитна, отколкото ужасена. – Ако има трите Ключа, може и да не му трябват гостоприемници. Сред Валгите има безброй по-низши духове, които жадуват да се промъкнат в нашия свят.

– Значи ще му трябват безброй много нашийници.

– Няма, не и с трите Ключа. Контролът му ще е абсолютен. Не ще има нужда и от живи гостоприемници, само от тела.

Сърцето на Селена прескочи един удар, а Роуан се напрегна от мястото си на земята.

– Ще може да призове армия живи мъртъвци, обсебени от Валгите. Армия, която няма да има нужда да яде, спи или диша и ще плъзне като чума из твоя, а после и из други континенти. Може би и в други светове.

Затова обаче му трябваха и трите Ключа. Сърцето ù се сви, все едно въздухът, дворецът, реката и звездите се опитваха да я смачкат. Нямаше армия, която да спре такова нещо. Без магията бяха изгубени. Тя бе изгубена. Тя...

Спокойна топлина се уви около нея, все едно някой я бе прегърнал. Женствена, щастлива и безкрайно могъща.

„Гибелта още не е настъпила – сякаш ù прошепна присъствието. – Има още време. Не се поддавай на отчаянието.“

Майев я наблюдаваше с котешки интерес и Селена се запита дали тъмната кралица е усетила успокоителното древно присъствие. Селена обаче отново бе стоплена, а паниката си отиде. Макар прегръдката да изчезна, тя бе сигурна, че присъствието не е далеч. Имаше време. Кралят все още не притежаваше и трите Ключа.

Бранън ги бе притежавал, ала бе избрал да ги скрие, а не да ги държи заедно. Това се превърна в най-важния въпрос. Защо?

– Що се отнася до местонахождението на трите Ключа – добави Майев, – не зная къде са. Отнесоха ги отвъд морето, а през последните десет години не съм и чувала за тях. Кралят има поне един, може би и два. Третият обаче... – Тя я погледна отвисоко, ала Селена отказа да потрепери. – Ти имаш представа къде е, нали?

Тя отвори уста, ала пръстите на Майев стиснаха облегалката на трона, което накара Селена да погледне към камъка. Тук имаше толкова много камък – в двореца, в града... Думата, която Майев бе използвала по-рано...

– Нали? – настоя Майев.

Само камъни, нито следа от дърво, освен растенията и мебелите.

– Не – отвърна Селена.

– Кажи ми истината, Роуан – наклони глава Майев.

Ръцете му се свиха в юмруци, но той се изправи пред кралицата си и преглътна. Два пъти.

– Тя е открила загадката и знае, че кралят на Адарлан притежава поне единият от Ключовете, без да има представа къде го държи. Също така знае какво е сторил Бранън с третия и къде се намира той. Но не поиска да ми каже. – В очите му имаше ужас, а юмруците трепереха, сякаш невидима сила го бе принудила да изрече това.

Вълците само го наблюдаваха.

– Тайни ли пазиш, Елин? – изцъка Майев. – От собствената си леля?

– За нищо на света няма да ти кажа къде е третият Ключ.

– О, знам – измърка Майев и щракна с пръсти. Вълците се изправиха и се превъплътиха в най-красивите мъже, които Селена бе виждала. Воини със смъртоносна грация, единият светъл, а другият тъмен, и двамата съвършени.

Селена посегна към Голдрин, ала близнаците отидоха при Роуан, който не стори нищо и не се възпротиви, когато го хванаха за ръцете и го събориха на колене. Още двамина се появиха от сенките. Гавриел, чиито пъстри очи бяха съвсем празни, и Лоркан, който бе с каменно изражение на лицето. А в ръцете им...

При вида на обкованите с желязо камшици, които носеха, Селена забрави да диша.  Лоркан не се поколеба да разкъса жилетката на Роуан, а след това туниката и ризата.

– Докато не ми отговори – каза Майев, все едно бе поръчала чаша чай.

Лоркан разви камшика, а железният му край изтрака по камъните. След това вдигна ръка. Грубото му лице бе безмилостно, капчица състрадание нямаше към приятеля в краката му.

– Моля ви – прошепна Селена.

Камшикът изпука и светът се разпадна на части, когато елфът се приведе под удара в гърба му. Изскърца със зъби, ала не извика.

– Моля ви – повтори Селена.

Гавриел удари тъй бързо, че Роуан имаше време само колкото да си поеме дъх. Нямаше жалост и по красивото лице на русокосия – следа не бе останала от мъжа, благодарил ù преди седмици.

– От теб зависи колко ще продължи това, племеннице – каза Майев.

Селена не посмя да отклони поглед от Роуан, който понесе бичуването както бе правил и преди – все едно знаеше колко болка може да очаква и си я разпределяше. Очите на приятелите му бяха мъртви, все едно и те бяха понасяли същото наказание.

Майев бе била Роуан и преди. Колко от белезите му бяха нейно дело?

– Спри! – изръмжа Селена.

– За нищо на света ли каза, Елин? Дори не и за принц Роуан?

Последва нов удар. Кръв плисна по камъните. А звукът от камшика... отекваше в кошмарите ù, смразяваше кръвта ù.

– Кажи къде е третият Ключ, Елин?

Удар. Роуан потръпна в желязната хватка на близнаците. Затуй ли се бе молил на Мала тази сутрин? Това ли очакваше от Майев?

Отвори уста, ала Роуан вдигна глава и оголи зъби. Лицето му бе изкривено от болка и гняв. Знаеше, че тя разчита думата в очите му, но въпреки това я изрече:

– Недей.

Това непокорство наруши собствените ù забрани през последния ден – юздите, които бе сложила на собствените си сили. Плъзна се към ядрото на магията си и издърпа колкото може повече.

Горещината бликна от нея и загря камъните така бързо, че кръвта на Роуан стана на червена пара. Спътниците му изругаха и почти невидими щитове се вдигнаха около тях и господарката им.

Разбра, че златистото в очите ù е станало на жарава, понеже лицето на Майев бе пребледняло от погледа ù.

И тогава Селена подпали света.

60

Майев не гореше, нито пък Роуан и приятелите му, чиито щитове Селена разкъса с лекота. От реката около тях обаче излизаше пара, а из двореца и от града се разнесоха викове. Навсякъде имаше пламъци, които не горяха и не нараняваха никого, ала обгръщаха всичко. Целият остров бе увит в огън.

Майев се изправи и слезе от трона. Селена позволи малко повече горещина да се процеди през контрола ù върху пламъка, за да загрее кожата на леля ù. Изправи се срещу нея. Роуан висеше ококорен от ръцете на приятелите си, а кръвта му капеше по камъните.

– Нали искаше демонстрация? – каза тихо Селена. Пот потече по гърба ù, ала тя стисна магията с цялата си сила. – Само да поискам и градът ти ще изгори.

– Той е от камък – сопна се Майев.

– Ала народът му не е – усмихна се Селена.

– Невинни ли би избила, Елин? – разшириха се ноздрите на Майев. – Като нищо. С това се препитаваше, нали?

Усмивката на Селена не угасна.

– Опитай да ме притиснеш, лельо, и виж какво ще излезе. Но не желаеше ли именно това? Не да овладея магията си, а да видиш колко съм силна. Не колко от кръвта на сестра ти тече във вените ми – от самото начало знаеше, че имам малко от силите на Маб. Трябваше ти да знаеш какво съм наследила от Бранън!

Пламъците се издигнаха, а с тях и виковете. На ужас, а не на болка. Пламъците нямаше да ранят никого, освен ако не пожелаеше. Усети, че чужда магия се надига срещу нейната и пробива силата ù, но огънят около верандата остана силен.

– Никога не си давала Ключовете на Бранън и не си пътувала с него и Атрил да ги вземеш от Валгите – продължи Селена и образува огнена корона около главата си. – Откраднала си ги. Искала си да ги задържиш. Веднага щом Бранън и Атрил узнали това, се изправили срещу теб. А Атрил... – Селена изтегли Голдрин, а дръжката му пламна в кървавочервено. – Любимият ти Атрил, най-добрият приятел на Бранън... ти си го убила, когато се изправил срещу теб. Ти, а не Валгите. Толкова си била посрамена и опечалена, че точно Бранън ти е взел Ключовете. Не вражеска сила е унищожила храма на богинята слънце, а самият Бранън. Изгорил всяка своя следа, за да не можеш ти да го намериш. Оставил само меча в памет на приятеля си – в пещерата, в която самият Атрил извадил окото на онова нещастно езерно създание – и така и не ти казал. След като отплавал от тези брегове, не си посмяла да го последваш заради Ключовете, но и заради тъй силната му магия – моята магия.

Затова Бранън бе скрил Ключа в медальона на рода им. Да им даде допълнителна сила, не срещу обикновени врагове, а срещу Майев, ако тя решеше да дойде за тях. Може би не бе върнал Ключа в Портите, понеже искаше да може да призове силите им в случай, че Майев решеше да стане господарка на целия свят.

– Затова изостави земята си отвъд хълмовете да гние. Затова построи каменен град, обкръжен от вода. За да не могат наследниците на Бранън да се върнат и да те опекат жива. Затова искаше да ме видиш, затова се пазари с майка ми. Да разбереш доколко съм опасна за теб. И какво ще стане, ако кръвта на Бранън се смеси с тази на Маб. – Селена разпери ръце, а Голдрин засия в едната от тях. – Ами, виж силата ми, Майев. Виж с какво сразих дълбокия мрак, виж какво бушува под кожата ми.

Селена въздъхна и угаси всички пламъци в града.

Силата не бе в могъществото или умението, а в контрола. В това да владее самата себе си. Знаеше отдавна колко мощен е пламъкът ù. Преди няколко месеца бе готова да убие и пожертва всичко и всички, за да изпълни клетвата си. Ала онова не бе сила. Бе гневът и болката на едно пречупено момиче. Сега разбра какво имаше предвид майка ù, когато я бе погалила в нощта, когато ù бе дала Амулета.

Когато светлините в Доранел угаснаха и светът потъна в мрак, Селена отиде до Роуан. Близнаците го пуснаха само като ги изгледа с оголени зъби. Гавриел и Лоркан не сториха нищо, а останаха с окървавени камшици, а Роуан се отпусна в нея, шепнейки името ù.

Светлините пламнаха. Майев остана на място. Роклята ù бе покрита със сажди, а лицето – мокро от пот.

– Ела тук, Роуан.

Роуан се напрегна и изпъшка от болка, ала тръгна с олюляване към подиума. Кръв прокапа от ужасните рани на гърба му. Селена щеше да повърне, ала продължи да се взира в кралицата. Майев даже не я погледна, когато изсъска:

– Дай ми този меч и се махай.

– Не мисля – поклати глава Селена. – Бранън го е оставил в онази пещера за този, който го намери. По правото на кръвта, огъня и мрака е мой. – Тя прибра Голдрин в ножницата. – Не е приятно, когато не ти дават това, което искаш, нали?

Роуан просто стоеше там с лице с наложена маска на спокойствие при все раните, ала очите му бяха пълни с печал. Приятелите му гледаха притихнали, готови да нападнат, стига Майев да им нареди. Нека се пробват.

– Горко ще съжаляваш за това – сви устни Майев.

Селена обаче отново тръгна към нея, хвана я за ръката и каза:

– Не мисля.

След това разкри ума си на кралицата.

Е, поне част от ума си – видение, което Нарок ù даде, докато го изгаряше. Той бе знаел. По някакъв начин бе видял потенциала ù, може би докато принцовете на Валгите ровеха из спомените ù. Не бе бъдеще, издялано в камък, но тя не позволи на леля си да разбере това. Представи ù спомена като истина, като част от план.

Ревът на тълпата отекваше оглушително по белите каменни коридори на кралския замък в Оринт. Повтаряха името ù, почти го виеха. Елин. Тътен отекваше с всяка крачка, която правеше в потъмнялото стълбище. Голдрин тежеше на гърба ù, а светлината на рубина му сияеше. Туниката ù бе красива, ала проста, а металните ръкавици, въоръжени със скрити ножове, служеха колкото за украса, толкова и за смърт.

Стигна долния етаж и мина по него покрай високите мускулести воини, които дебнеха в сенките край портала. Те бяха нейните воини, нейните придворни – Едион и още неколцина, чиито лица бяха скрити в сенките. Зъбите им блеснаха, когато ù се усмихнаха зверски. Този двор щеше да промени света.

Виковете се усилиха, а Амулетът подскачаше между гърдите ù при всяка крачка. Продължи да гледа напред с полуусмивка на лицето, преди да излезе на балкона. Виковете на тълпата пред двореца станаха неистови. Хиляди се бяха събрали по улиците и крещяха името ù. Младите жрици на Мала танцуваха на двора с тътена на името ù, потънали във фанатичен транс.

Със силата на Ключовете, които си бе спечелила, бе създала армии, с които да прогони враговете си. Посевите бяха порасли, сенките бяха изчезнали. Бе вършила чудеса. Тя не бе човек, дори не и просто кралица.

Елин.

Възлюбена. Безсмъртна. Благословена.

Елин.

Елин Дивия огън. Елин Огненото сърце. Елин Носителката на светлината.

Елин.

Вдигна ръце и лице към слънчевите лъчи, а писъците им накараха Белия дворец да потрепери. На челото ù свещеният знак на Бранън засия в синьо. Тя се усмихна на своя народ и на своя свят, който щеше да завладее.

Селена се отдръпна от Майев. Лицето на кралицата бе пребледняло. Беше се хванала на лъжата и не бе прозряла, че видението е дадено на Селена като предупреждение за това в какво може да се превърне, ако намери Ключовете и ги задържи за себе си. Това бе последният дар от човека, който някога бе Нарок.

– Предлагам – каза тя на кралицата – да помислиш хубавичко преди да заплашваш мен или близките ми. Или преди да нараняваш Роуан отново.

– Роуан принадлежи на мен – изсъска Майев. – Ще правя с него каквото поискам.

Селена погледна към принца, който стоеше неподвижен. Очите му бяха помътнели от болка. Не от раните на гърба, а от раздялата, която приближаваше и двамата с всяка тяхна стъпка по пътя към Доранел.

Селена бавно измъкна пръстена от джоба си.

Не пръстена на Каол бе стискала през последните няколко дни, а простичкото украшение, останало в ножницата на Голдрин. Бе го крила през всичките тези седмици, бе карала Емрис да разказва приказка подир приказка за Майев, докато внимателно бе сглобила истината за леля си, само за този момент.

Когато Селена вдигна пръстена между пръстите си, Майев замръзна като мъртва.

– Мисля, че отдавна търсиш това – рече Селена.

– То не ти принадлежи.

– Нима? В крайна сметка аз го намерих. В ножницата на Голдрин, където Бранън го е оставил, след като го е взел от трупа на Атрил. Семейният пръстен, който той е щял да ти даде някой ден. Хиляди години са минали оттогава, а ти така и не си го намерила. Мисля, че се полага на мен. – Селена сви пръсти около украшението. – Но кой би повярвал, че си сантиментална?

Устните на Майев изтъняха.

– Дай ми го!

– Нищо няма да ти дам – изсмя се Селена.

Но усмивката ù помръкна. Лицето на Роуан зад трона на Майев остана неразгадаемо, когато се извърна към водопада.

Всичко това бе заради него. За Роуан, който знаеше кой меч е взела онзи ден в планинската пещера, който ù го бе дал в леда, за да се пазари за в бъдеще – едничката ù защита срещу Майев, стига да бе достатъчно умна, за да се сети. Осъзна какво е сторил – че е знаел за това винаги, – когато ù спомена пръстена преди седмици и ù разказа, че се надява тя да му намери приложение. Роуан не разбираше, че тя не иска да се пазари за власт, сигурност или бъдещ съюз.

Селена каза:

– Ала съм готова да сключа сделка. – Майев се намръщи и тя вирна брадичка. – Пръстенът на любимия ти. В замяна на свободата на Роуан.

Роуан се напрегна. Приятелите му насочиха погледи към нея.

– Кръвната клетва е вечна – каза Майев нервно. Селена не мислеше, че в този момент приятелите му дишат.

– Не ми пука. Освободи го. – Тя отново вдигна пръстена. – Или ще стопя този пръстен още сега.

Това бе голям риск. Седмици наред кроежи и тайна надежда. Дори сега Роуан не се извърна.

Очите на Майев останаха приковани в пръстена. Селена знаеше защо. Затова бе и дръзнала да рискува. След дълго мълчание роклята на Майев изшумоля, когато кралицата се изправи с пребледняло и изопнато лице.

– Много добре. И без това последните десетилетия компанията му ме отегчава.

Роуан се извърна към нея – бавно, като че не вярваше какво чува. Срещна погледа на Селена, а не на Майев. Очите му засияха.

– В името на кръвта ми, която тече в теб – рече Майев, – и не заради безчестие или измяна, те освобождавам, Роуан от рода на Белия трън. Кръвната ти клетва към мен вече не важи.

Роуан просто я зяпна, а Селена не чу останалото, което Майев изговори на Древния език. Роуан обаче измъкна кинжал и проля от кръвта си по камъните, каквото и да означаваше това. Не бе чувала кръвна клетва да се нарушава, но бе рискувала. Може би за пръв път в историята на света някоя се нарушаваше с такава чест. Приятелите му го гледаха изцъклени и притихнали.

– Освободен си от моята воля, принц Роуан от Белия трън – завърши Майев.

На Селена ù трябваше да чуе само това, за да подхвърли пръстена на кралицата. Роуан изтича към нея и постави ръце на бузите ù, след което опря чело в нейното.

– Елин – промълви той, не за да ù се скара или да благодари, а... да ù се помоли. – Елин – прошепна той отново и я целуна по челото, преди да коленичи пред нея.

Когато понечи да хване китката ù, тя се отдръпна назад.

– Свободен си. Вече си свободен.

Застанала зад тях, Майев ги наблюдаваше с вдигнати вежди. Но Селена не можеше да приеме, да се съгласи на това.

Кръвният обет водеше до пълно подчинение. Щеше да ù даде всичко. Животът, собствеността си, свободната си воля. Но лицето на Роуан бе спокойно, уверено. „Довери ми се.“

„Не искам да си мой роб. Не съм такава кралица.“

„Нямаш си придворни. В момента си сама, без земи и съюзници. Може и да те пусне да си тръгнеш днес, ала утре вече ще е подире ти. Знае колко могъща си станала. И колко могъщи сме заедно. Това ще я разколебае.“

„Не го прави. Всичко друго, но не и това.“

„Ти си моя, Елин. До края.“

Щеше да продължи да спори с него, ала странната женствена топлина, която бе усетила тази сутрин край лагерния огън, я прегърна, все едно да я увери, че е нормално да иска това толкова силно, че да я боли, да ù каже, че може да се довери на принца и – дори повече – на самата себе си. Затова, когато Роуан посегна към китката ù, не се възпротиви.

– Ще се измъкнем от това заедно, Огнено сърце – каза той и дръпна ръкава си, – заедно. – След това вдигна поглед от китката си. – Двор, който да промени света – обеща.

Тя закима и се усмихна, когато той извади кинжала от ботуша си и ù го предложи.

– Кажи го, Елин!

Без да смее да остави ръцете си да потреперят пред Майев и смаяните приятели на Роуан, тя взе кинжала и го вдигна над собствената си оголена китка.

– Роуан от рода на Белия трън, обещаваш ли да служиш в моя двор от този ден до деня на смъртта ти?

Не знаеше точните думи на Древния език, ала кръвната клетва не се даваше със засукани фрази.

– Заклевам се. До сетния си дъх и на оня свят. До край!

Щеше да спре, да го попита дали наистина иска това, ала Майев бе още там, като сянка, таяща се зад тях. Затова го бе сторил сега, за да не може Селена да възрази, да го разубеди.

Типично за Роуан. Тя се ухили, когато прокара кинжал по китката си и остави капка кръв по пода. След това му подаде ръка.

С изненадваща нежност, той взе китката ù в ръце и сведе уста до кожата ù.

За миг нещо ярко като светкавица мина между тях, а после се успокои – нишка, която се сплиташе все по-здраво с всяка глътка кръв, изпита от Роуан. Когато той вдигна глава с устни, блестящи от кръвта ù, погледът му бе светнал и твърд като стомана.

Нямаше думи, които да опишат това, което мина през тях в този миг.

Майев обаче ги освободи от задължението да си спомнят как се говори, като изсъска:

– След като успяхте да ме обидите още повече, сте свободни. Излизайте! Всичките!

Приятелите му изчезнаха за миг и потънаха в сенките, като отнесоха със себе си и проклетите камшици.

Селена помогна на Роуан да се изправи на крака и му позволи да изцери раната на китката ù, докато тези по неговия гръб се затваряха. Застанали рамо до рамо, те погледнаха отново към кралицата на елфите.

Ала видяха само как една бяла сова отлита в нощта.

Бързо излязоха от Доранел и не спряха, докато не намериха тих хан в малко полузабравено градче на няколко километра. Роуан не посмя дори да се върне в дома си, за да си събере вещите, а ù каза, че няма какво толкова ценно да взема. Приятелите му не дойдоха при тях, не опитаха да се сбогуват, когато двамата минаха по моста и изчезнаха в скритите от нощта земи отвъд. След часове на бягство Селена падна в леглото си и спа като заклана. Но призори помоли Роуан да извади иглите и мастилото от чантата си.

Изкъпа се, докато той приготвяше всичко, което му бе необходимо, и се изтърка с едра сол, докато кожата ù не започна да лъщи. Роуан не каза нищо, когато тя се върна в спалнята и само я погледна, когато свали роклята си и легна по корем гола до кръста на работната маса, която бе поръчал. Иглите и мастилото вече бяха на масата. Бе навил ръкави до лактите, а косата му бе вързана назад. Така елегантните линии на татуировката му ставаха още по-видими.

– Поеми си дълбоко въздух – каза той. Тя се подчини и подпря ръце под брадичката си, докато играеше с огъня, завихряйки собствените си пламъци в жаравата. – Нахрани ли се добре, пи ли достатъчно вода?

Тя кимна. Бе погълнала цялата закуска, преди да иде в банята.

– Кажи ми, ако имаш нужда да станеш – каза той, след което я уважи, като не я предупреди за болката и не я попита дали е сигурна в решението си. Вместо това погали със сигурна ръка белязания ù гръб – като художник, който наблюдава платното. Прокара силните си белязани пръсти по всеки белег, а кожата ù настръхна.

След това започна да скицира знаците и така часове наред. След закуска бе подготвил няколко дизайна, които тя да одобри. Бяха толкова съвършени, все едно ги бе извадил от душата ù. Не се изненада.

След като свърши основата, остави я да иде до тоалетна, и скоро тя се върна по корем на масата, подпряла брадичка с ръце.

– Сега не мърдай повече. Започвам.

Тя изсумтя в знак на съгласие и се загледа в огъня, в жаравата, докато топлината на тялото му приближи нейното. Чу как си поема рязко дъх, а после...

Първата игла заболя. Мили богове, с желязо и сол здравата си болеше. Стисна зъби, овладя и прие болката. За такава татуировка се слагаше сол, бе ù казал Роуан – да напомня на носителката ù за болката. „Хубаво – успя само да помисли тя, когато болката плъзна в гърба ù. – Много добре.“

Когато Роуан направи следващата татуировка, тя отвори уста и започна своите молитви.

Бяха молитви, които трябваше да изрече преди десет години – поток от думи на Древния език, който разказваше на боговете за смъртта на родителите ù, на чичо ù, на лейди Мериън. Четири живота, изгубени за два дни. С всяко убождане от иглата на Роуан тя молеше безликите безсмъртни да отнесат душите на близките ù в техния рай и да бдят над тях. Разказа им, че го заслужават заради добрите дела, топлите думи и смелите подвизи, които бяха извършили.

Спираше само колкото да си поеме дъх и продължаваше да изрича молитвите, които дължеше като дъщеря, приятелка и наследница.

Роуан се трудеше с часове, движенията му потънаха в ритъма на думите ù. А тя пееше и се молеше. Той не проговори нищо, иглите и чукчето му бяха барабан за нейните молитви и сплитаха труда му. Не я оскърби с предложение за вода, когато гласът ù прегракна до степен, че трябваше да шепти. В Терасен се пееше от изгрев до залез, с колене в чакъла, без храна, вода или почивка. Тук щеше да пее, докато татуирането завърши, а агонията в гърба ù бе нейната жертва към боговете.

Когато всичко приключи, гърбът ù болеше като одран. С мъка стана от масата. Роуан я последва до близкото нощно поле и коленичи с нея на тревата. Тя вдигна очи към луната и изпя последната свещена за дома ù песен – риданието на елф, закъсняло с десет години.

Роуан дори не продума, докато тя пееше с дрезгав глас. Остана на полето с нея до зори, постоянен спътник като татуировката на гърба ù. Три редици текст минаваха по най-големите ù белези – историята на любовта и загубата ù, изписани върху нея. Един ред за родителите и чичо ù, втори – за лейди Мериън, трети – за придворните и народа ù.

На по-малките белези бе изписала съдбите на Нехемия и Сам, обичните ù мъртви. Вече нямаше да ги държи заключени в сърцето си.

Вече нямаше да се срамува.

61

Военните игри започнаха.

На всички кланове на Железните зъби бе дадена почивка предишния ден, ала никой не се възползва от нея. Вместо това тренираха спускания за последно или преговаряха плановете и стратегиите си.

Официални лица и съветниците от Адарлан пристигаха вече дни наред, за да наблюдават игрите от върха на Северен зъб. Щяха да докладват на краля на Адарлан какви са вещиците и уивърните им, а също и кой е спечелил.

Когато преди седмица Абраксос мина през Прохода, Манон бе посрещната в Омега с усмивки и аплодисменти. Баба ù не се виждаше никаква, но това не бе изненада. Манон не бе постигнала нищо особено, а само това, което се очакваше от нея.

Нито видя, нито чу нещо за крочанската пленница в търбуха на Омега. Явно никой друг не знаеше нищо за нея. Изкуши се да попипа баба си, ала матроната не я бе извикала при себе си, а на Манон не ù се ядеше още бой.

Последните дни нервите ù бяха опънати. Клановете се бяха затворили в отделните си помещения и почти не си говореха. Каквото и единство да бяха показали в нощта, в която Абраксос премина изпитанието си, когато военните игри започнаха, бяха останали само вековното съперничество и кръвната вражда.

Игрите трябваше да се проведат във и около два високи върха, видими от Северен зъб, включително и в най-близкия каньон. Всеки от трите клана щеше да си има собствено гнездо на някой от близките планински върхове – истинско гнездо от съчки и клони. И в центъра на всяко имаше стъклено яйце.

Яйцата щяха да им донесат победа или поражение. Всеки клан трябваше да плени тези на двата вражески отбора, но и да остави защитнички на собственото си яйце. Печелеше кланът, взел две други яйца от гнездата на съперниците, където не можеха да ги нападат нито защитничките, нито останалите вражески сили. Ако някое яйце се пръснеше, това означаваше незабавна дисквалификация за тази, в чиито ръце е било.

Манон постави леката си броня и кожите за летене. Имаше метал по китките, раменете и бедрата си – местата, където можеше да я удари стрела или меч, или да бъде ухапана от уивърн. Бе свикнала с тежестта и ограничените движения – Абраксос също, благодарение на тренировките, през които бяха минали Черноклюните през последните няколко седмици.

Имаха строги заповеди да не убиват или раняват останалите. Бе им разрешено да носят по две оръжия, затова Манон взе Ветросеч и най-острия си кинжал. Сенките, Астерин, Лин и двете близначки нарамиха лъкове. Вече можеха да стрелят от уивърните си, след упражнения, в които улучваха мишените право в десетката, докато летяха в каньоните. Астерин бе минала самодоволно през столовата тази сутрин, наясно с това, че е смъртоносна като дявол.

Всеки клан носеше ивици боядисана кожа на челото си – в черно, синьо и жълто. Уивърните бяха украсени по същия начин по опашките, шиите и страните. Когато сборищата полетяха, се събраха в небесата и се представиха заедно на малките смъртни в планините под тях. Тринайсетте летяха начело на Черноклюните в перфектна формация.

– Бедни смъртни глупци – промърмори Астерин, а вятърът донесе думите ù на Манон. – Не знаят какво отприщват.

Манон изсъска в знак на съгласие.

Летяха в отличен ред – Манон най-отпред, Астерин и Веста от двете страни зад нея, после в редици по три – Имоген, обградена от зеленооките демони, Гислейн, прикривана от Кая и Тея, двете Сенки и Лин, а най-отзад – Сорел. Таран, балансиран и безжалостен, способен да съкруши вражеските редици.

Ако Манон не ги повалеше, щяха да ги стигнат тежките мечове на Астерин и Веста. Ако и това не ги спреше, шестте по средата бяха смъртоносен капан. Повечето нямаше дори да доближат Сенките и Лин, които щяха да наблюдават със зорките си очи околностите. Или пък Сорел, която бе най-отзад.

Щяха да повалят враговете един по един, с ръце, крака и лакти там, където обикновено оръжията щяха да свършат работа. Целта бе да си вземат яйцата, а не да убият останалите, напомняше тя отново и отново на Тринадесетте.

Игрите започнаха със звъна на мощна камбана някъде в Омега. Миг по-късно небесата избухнаха от криле, нокти и писъци.

Най-напред тръгнаха подир яйцето на Синьокръвните. Манон знаеше, че Жълтоногите ще тръгнат най-напред към гнездото на Черноклюните. Така и направиха. Манон даде знак на вещиците си и една трета от силите ù се върнаха назад зад бойните редици и вдигнаха стена от зъби и криле, в която Жълтоногите да се разбият.

Синьокръвните, които най-вероятно бяха планирали най-малко за сметка на различните си ритуали и молитви, също изпратиха силите си срещу Черноклюните, за да проверят дали с допълнителен натиск няма да пробият желязната им защита.

Още една грешка.

След десет минути Манон и Тринадесетте обградиха гнездото на Синьокръвните и стражата, която пазеше съкровището в него.

Чуха се викове, ала не от Тринадесетте, които напредваха с каменни лица и блеснали очи, а от другите Черноклюни. Последната трета от тях се отскубна, направи кръг наоколо и се присъедини към Манон и връщащата се сила, за да разбият Синьокръвните и Жълтоногите, намиращи се между тях.

Вещиците и уивърните се спускаха и издигаха, но това бе колкото за показ, толкова и за победа. Манон не отстъпи и милиметър, докато нападаха отпред и отзад – въздушна маневра, която почти накара уивърните да хвърлят ездачите си от страх.

Бе създадена за това. Дори битките от метлите не бяха тъй бързи, брилянтни и смъртоносни. Щом се изправеха срещу враговете си с оръжия...

Манон се ухили, когато постави Синьокръвното яйце в гнездото на Черноклюните на плоския планински връх.

Няколко мига по-късно с Абраксос се плъзгаха обратно към боя, а Тринадесетте зад тях се прегрупираха. Астерин, която единствена бе останала наблизо през цялото време, се хилеше като луда. И когато братовчедка ù и уивърнът прелетяха покрай Северен зъб и наблюдателите, златокосата вещица се изправи на седлото и скочи от крилото на звяра.

Жълтоногата вещица на уивърна отдолу не видя Астерин, докато тя не се присъедини към нея с ръка на гърлото ù там, където би притиснала кинжал. Дори Манон ахна от удоволствие, когато Жълтоногата вдигна ръце в знак, че се предава.

Астерин я пусна и също вдигна ръце, за да бъде хваната от ноктите на собствения си уивърн. След подхвърляне и ужасяващо падане Астерин се върна на седлото си и се спусна до Манон и Абраксос. Той игриво замахна към синия уивърн на Астерин с крило – жест на флирт, който накара женския уивърн да изцвърчи от удоволствие.

Манон повдигна вежди към Втората.

– Обучавала си се, като гледам.

– Не съм станала Втора, седейки си на задника! – ухили се в отговор Астерин.

След това отново се спусна, но в рамките на формацията, на един мах на криле разстояние. Абраксос изрева и Тринадесетте се събраха около Манон. Следваха ги четири сборища. Трябваше да вземат яйцето на Жълтоногите и да го сложат в гнездото на Черноклюните. И всичко щеше да свърши.

Заобикаляха биещите се вещици и когато стигнаха редиците на Жълтоногите, Тринадесетте се отдръпнаха и изпратиха останалите четири сборища зад тях напред като стрели. Така те пробиха бариерата и тогава Тринадесетте минаха напред.

Гнездото на Жълтоногите бе най-близо до Северен зъб. Пазеха го не три, а четири сборища. Голяма част от тях бяха останали назад. Вдигнаха се от гнездото – не поотделно, а заедно. Манон се ухили на себе си.

Тръгнаха към тях. Жълтоногите не отстъпиха...

Манон подсвирна. Двете със Сорел размениха позиции и сборището ù се раздели на три, както се бяха обучавали. Удариха редиците на Жълтоногите като едно същество, като всяко сборище се оказа смесено с непознати и уивърни, с които не бяха летели преди. Объркването се влоши, когато Тринадесетте се пръснаха сред тях. Раздадоха се заповеди, извикаха се имена, но въпреки това се възцари пълен хаос.

Приближиха гнездото, когато четири Синьокръвни сборища се появиха от нищото. Водеше ги Петра, яхнала звяра си Кийли. Почти падаше към гнездото, оставено открито, докато Черноклюните и Жълтоногите се бореха помежду си. Бе чакала за това като лисица в бърлогата си.

Влезе вътре, а Манон я последва със звучна ругатня. Блесна жълто и се чу писък на гняв. Манон и Абраксос отстъпиха, когато Искра профуча през гнездото и се блъсна право в Петра.

Двете наследници и техните уивърни сключиха нокти и започнаха да се носят надолу във въздуха, като се деряха и хапеха. От планината и от летящите вещици се разнесоха викове.

Манон се задъха, запази равновесие върху Абраксос и се спусна към гнездото, за да подпечата победата си. Бе готова да го пришпори за гмуркане, когато Петра изпищя. Не от гняв, а от болка.

Агонизираща болка, каквато Манон не бе чувала. Уивърнът на Искра бе сключил челюсти около врата на Кийли. Искра нададе триумфален вой, а мъжкарят ù разтърси Кийли. Петра се бе хванала отчаяно за седлото.

Сега бе моментът да сграбчи яйцето. Подкани Абраксос.

– Давай – изсъска тя и се приготви за спускането.

Абраксос не мръдна, а се снижи, загледан в това как Кийли се бори без резултат. Крилете ù едва плющяха, а Петра отново извика. Молеше Искра да спре.

– Сега, Абраксос! – пришпори го тя. Но той отново отказа да помръдне.

Искра излая заповед към уивърна си.

Звярът ù пусна Кийли.

Втори писък разтърси планината. Той идеше от Синьокръвната матрона, която извика, когато дъщеря ù започна да пада към скалите надолу. Другите Синьокръвни се завъртяха, ала бяха твърде далеч. Уивърните им не можеха да спрат фаталното спускане.

Абраксос обаче можеше.

Манон не знаеше дали е дала заповед, или си го е помислила, ала този писък, този майчин писък, какъвто не бе чувала никога, я накара да се приведе напред. Абраксос се спусна като падаща звезда с бляскавите си криле към прекършения уивърн и все още живата вещица на гърба му.

Вятърът брулеше лицето и дрехите на Манон. Когато приближи, тя осъзна, че Кийли също все още диша.  И все още се опитва да спаси вещицата на гърба си. Не себе си – знаеше, че всеки миг ще загине.

Петра бе припаднала, оплетена в седлото си, от налягането или от загубата на въздух. Висеше несигурно, въпреки опитите на Кийли с последните удари на сърцето си да направи кацането гладко и бавно. Крилете на уивърна се изкривиха. Изпищя от болка.

Абраксос профуча и разпери криле, като направи първо един, а после и втори преход. Каньонът приближаваше със страшна сила. Когато приключи второто спускане, толкова близо, че можеше да докосне кървавите люспи, Манон разбра.

Не можеше да спаси Кийли. Тя бе прекалено тежка, а той – твърде малък. Можеше обаче да спаси Петра. И той бе видял как Астерин прави скока. Манон трябваше да измъкне изпадналата в несвяст вещица от седлото.

Абраксос изрева на Кийли. Манон можеше да се закълне, че двата уивърна говорят на непознат език. Ревеше някаква заповед. Кийли направи последно усилие за ездачката си и се уравновеси във въздуха като площадка за кацане.

„Моята Кийли“ – бе казала Петра. С усмивка.

Манон си внуши, че прави това заради бъдещия съюз. И за шоуто.

Но всичко, което можеше да види, докато разкопчаваше хамутите, за да се изправи от седлото и да скочи от Абраксос, бе безкрайната любов в очите на умиращия уивърн.

62

Манон удари Кийли и звярът изпищя, но се задържа, когато вещицата балансираше срещу напора на вятъра на седлото, където висеше Петра. Ръцете ù бяха изтръпнали, а ръкавиците ги правеха дори по-непохватни, когато разсече с острие една след друга кожите. Абраксос изрева предупредително. Каньонът приближаваше.

Дано Тъмнината бъдеше милостива...

Манон освободи Петра. Синьокръвната наследница увисна като труп в ръцете ù, а косата ù я шибна през лицето като хиляда малки ножа. Уви парче кожа около себе си и Петра – веднъж, втори път. Върза го и прокара ръце между тези на Петра. Кийли остана стабилна. Каньонът се затвори около тях, всичко потъна в сянка. Манон изрева от тежестта, когато изтръгна вещицата от седлото и стремената. Скалите профучаха между тях, но сянка затъмни слънцето – Абраксос, който се бе спуснал към нея, малък и пъргав. Бе единственият уивърн, спускал се с такава скорост в каньона някога.

– Благодаря – каза тя на Кийли и изстреля себе си и Петра във въздуха.

Падаха около миг, прекалено бързо, но после Абраксос се появи с разперени нокти. Грабна ги и ги отнесе над ръба на каньона, високо във въздуха, в безопасност.

Кийли удари дъното на каньона с тътен, който отекна в планините, и не се изправи повече.

Черноклюните спечелиха военните игри, а Манон бе коронована за Водачка на крилото пред всичките натруфени и потни мъже на Адарлан. Тя обаче бе видяла лицето на баба си, когато свали Петра на наблюдателната площадка – видя отвращението, изписано върху него.

Манон пренебрегна Синьокръвната матрона, която бе паднала на колене от благодарност. Дори не видя Петра, докато се измъкваше. На следващия ден се разнесе мълва, че Петра не може да стане от леглото си. Нещо в душата ù се прекършило със смъртта на Кийли.

Злощастен инцидент, причинен от неконтролируемите уивърни, бе казала матроната на Жълтоногите, а Искра ù пригласяше. Манон обаче бе чула заповедта ù за убийство.

Бе готова да я предизвика, но и Петра бе чула заповедта. Отмъщението се полагаше на нея.

Трябваше да остави вещицата да умре, ù бе креснала баба ù онази нощ и я бе зашлевявала отново и отново заради липсата на дисциплина, подчинение и жестокост.

Ала Манон не се извини. Не можеше да заглуши звука от удара на Кийли в земята. Малка част от нея, може би слаба и недисциплинирана, се зарадва, че животното не бе умряло напразно.

Манон получи похвала от всички останали и прие похвалите на всички прокълнати от боговете сборища, все едно от чия кръв бяха.

Водачка на Крилото. Повтори си го тихо, когато двете с Астерин, следвани от половината от останалите Тринадесет, приближиха столовата, където трябваше да се състоят празненствата.

Другата половина вече бяха там и търсеха възможни заплахи или клопки. Вече бе Водачка на Крилото и бе унизила Искра. Останалите щяха да са още по-свирепи. Щяха да искат да я победят и да вземат поста ù.

Тълпата бе весела, навсякъде блестяха железни зъби, а в чашите се лееше истинска прясна бира, донесена от отвратителните мъже от Адарлан. Манон получи една, а Астерин ù я взе, отпи малко и изчака за миг, преди да ù я върне.

– Биха те отровили – рече Втората и ù намигна, докато крачеха към предната част на залата, където я чакаха трите матрони. На игрите мъжете бяха направили малка церемония, ала тази бе за вещиците. За Манон.

Скри усмивката си, когато тълпата се раздели, за да я пусне.

Трите Върховни вещици седяха на импровизирани тронове, подобни на богато украсените столове, които бяха намерили. Когато Манон притисна два пръста в челото си, Синьокръвната матрона се усмихна. Жълтоногата не направи нищо, а баба ù, която седеше в центъра, се усмихна съвсем леко.

Като змия.

– Добре дошла, Водачко – рече баба ù. Вещиците се развикаха, с изключение на Тринадесетте, които останаха сдържани и спокойни. Нямаше нужда да крещят. Те бяха безсмъртни, вечни и напълно смъртоносни.

– Какъв дар бих могла да ти дам, каква корона да положа на челото ти, та да почета това, което ще сториш за всички нас? – запита се баба ù. – Имаш хубав меч, вярна дружина... – Тринадесетте си позволиха да се усмихнат. – Какво да ти дам, което още нямаш?

Манон сведе глава.

– Нищо не искам, освен честта, която вече си ми дала.

– А ново наметало? – изсмя се баба ù.

Манон се изпъна. Не можеше да откаже, ала... това бе нейното наметало. Винаги бе било.

– Твоето е доста опърпано – продължи баба ù, след което махна на някой в тълпата. – Ето го дара ни за Водачката на Крилото. Ново наметало.

Чуха се стенания и ругатни, ала тълпата ахна жадно и нетърпеливо, когато окована вещица с кафява коса бе замъкната от три Жълтоноги бабички и поставена на колене пред Манон. Ако съсипаните ръце, изпочупените пръсти, раните и изгарянията не подсказваха каква е, то кървавочервеното наметало го правеше.

Крочанската вещица вдигна очи, имащи цвета на току-що разорана земя, към Манон. Как можеше погледът ù да блести така след ужасите по тялото ù и как не се молеше за милост, Манон нямаше представа.

– Дар – каза баба ù и протегна обкованата си в желязо ръка към крочанката, – достоен за внучката ми. Убий я и вземи наметалото.

Манон веднага разбра предизвикателството. И все пак изтегли кинжала. Астерин се приближи, без да изпуска от очи крочанката.

За миг Манон се загледа във вещицата, в своя смъртен враг. Крочанките ги бяха проклели. Бяха ги направили вечни изгнаници. Заслужаваха да умрат до последната.

Но не нейният глас изричаше тези думи в ума ù. А този на баба ù.

– Наслади се на момента, Манон – изгука баба ù.

Крочанската вещица отново погледна към Манон и се изсмя задавено, въпреки напуканите си устни.

– Манон Черноклюна – прошепна тя по начин, който щеше да бъде мъркащ, ако зъбите ù не бяха изпочупени, а гърлото – ранено. – Познавам те.

– Убий кучката! – извика вещица от дъното на залата. Манон погледна към лицето на врага си и повдигна вежди.

– Знаеш ли как те наричаме? – Кръв покапа от устните на крочанката, когато те се разтеглиха в усмивка. Присви очи, сякаш се наслаждаваше. – Наричаме те Белия демон. В списъка си. Списъкът на чудовищата, които бихме убили на място, ако намерим. И ти... – Тя отвори очи и се усмихна триумфираща, непримирима, гневна. – Ти си на първото място в списъка. Заради всичко, което си извършила.

– Това е чест – отвърна Манон на крочанката и се ухили така, че да разкрие железните си зъби.

– Отрежи ù езика! – извика някой.

– Довърши я – изсъска Астерин.

Манон завъртя кинжала и го наклони така, че да прониже сърцето на крочанката.

Вещицата се изсмя, но звукът се превърна в кашлица, когато по пода пръсна синя кръв. Сълзи потекоха от очите ù и Манон видя дълбоките инфектирани рани на гърдите ù. Когато вдигна глава с кръв, оцапала краищата на устата ù, тя се усмихна отново.

– Гледай колкото искаш. Виж какво ми сториха сестрите ти. Сигурно им е голяма болка, че не успяха да ме пречупят до края.

Манон загледа съсипаното ù тяло.

– Знаеш ли какво е това, Манон Черноклюна? – попита крочанката. – Аз знам. Чух какво говорят за стореното от теб по време на игрите.

Манон не бе сигурна защо позволява на вещицата да говори, но и да искаше, не можеше да мръдне.

– Това – каза крочанката – е напомняне. Смъртта ми, убийството ми от ваша страна е да напомни. Не на тях... – Тя си пое дълбоко въздух и прикова Манон с очите си в цвят на почва. – А на теб. Напомняне за какво си направена. Те са те направили такава.

– Знаеш ли каква е голямата крочанска тайна? – продължи тя. – Голямата истина, която пазим от вас с цената на живота си? Не е къде се крием, нито пък как да развалите проклятието. Вие знаете как да го сторите – знаете го пет столетия. Спасението ви е във вашите собствени ръце. Голямата ни тайна е, че ни е жал за вас.

Вече никой не говореше.

Крочанката обаче не сведе поглед от този на Манон, а Манон не удари с кинжала.

– Мъчно ни е за всяка от вас. За това, което правите с децата си. Те не са родени зли, ала вие ги карате да убиват, да измъчват, да мразят, докато в тях не остане нищо друго. Това е причината да си тук тази вечер, Манон. Защото си заплаха за чудовището, което наричаш своя баба. Заплаха е, че избра да проявиш милост и да спасиш живота на съюзничката си. – Тя опита да поеме въздух, а сълзите ù рукнаха, когато оголи зъби. – Превърнали са ви в чудовища. Превърнали, Манон! И на нас ни е жал за вас!

– Достатъчно – излая матроната зад нея. Ала цялата зала бе притихнала и Манон бавно вдигна очи към баба си.

В тях видя обещание за насилие и болка, които ще последват неподчинението ù. А зад това грееше само удовлетворение. Все едно Черноклюната знаеше, че крочанката говори истината.

А очите на крочанката блестяха с дързост, която Манон не можеше да проумее.

– Направи го – прошепна крочанката. Манон се запита дали някой друг разбира, че това не е предизвикателство, а молба.

Отново наклони кинжала, като го въртеше в ръката си. Не погледна към крочанката или към баба си, или към когото и да е, когато стисна вещицата за косата и издърпа главата ù назад.

А след това ù преряза гърлото.

Манон бе седнала на едно плато в планините Рюн, а краката ù висяха от ръба на скалата. Абраксос се бе отпуснал на една страна и душеше цветята, цъфнали през нощта на пролетната ливада.

Нямаше друг избор, освен да вземе наметалото на крочанката и да постави старото си върху тялото, което падна, за да бъде разкъсано от насъбралите се вещици.

„Превърнали са ви в чудовища.“

Манон погледна към уивърна. Върхът на опашката му шаваше като на котка. Никой не бе забелязал, когато тя напусна празненствата. Дори Астерин пи от кръвта на крочанката и не видя как Манон изчезва в тълпата. Каза на Сорел, че ще види Абраксос. А третата по някакъв начин я остави да си тръгне сама.

Летяха, докато луната не се извиси и вече не можеше да чуе виковете и кикота на вещиците в Омега. Заедно седнаха на последната от планините Рюн. Тя се загледа в безкрайните поля между върховете и западното море. Нейде там, зад хоризонта, бе домът, който не познаваше.

Крочанките бяха лъжкини и обичаха да поучават. Вещицата вероятно бе харесала малката си реч. Последен подвиг.

„Жал ни е за вас.“

Манон потърка очи, опря лакти на коленете си и надникна в пропастта долу.

Не трябваше да обръща внимание на това. И нямаше, ако не бе погледът на Кийли, докато падаше, докато се бореше с последни сили да спаси своята Петра. Ако не бе крилото на Абраксос, пазило Манон от ледения дъжд.

Уивърните бяха създадени да убиват, да всяват ужас в сърца на враговете си, да разкъсват. И все пак...

И все пак. Манон погледна към обсипания със звезди хоризонт и остави лицето си на топлия пролетен вятър, доволна от спокойния силен спътник, застанал до нея. Бе странно. Да е благодарна, че някой друг го има.

А имаше и още едно странно чувство, което я притискаше, караше я да си повтаря сцените от столовата отново и отново. Не познаваше съжалението. Не и наистина.

Ала съжаляваше, че не знае името на крочанката. Че не знае кому е принадлежало новото наметало върху раменете ù, откъде е дошла носителката му, как е живяла...

И макар вечният живот да си бе отишъл още преди десет години, тази мисъл я накара да се почувства невероятно тленна.

63

Едион подсвирна тихо и предложи на Каол да си разделят бутилка вино на покрива на апартамента на Селена. Каол, на който не му бе до пиене, поклати глава.

– Съжалявам, че не съм бил там да го видя с очите си – усмихна се генералът като вълк – и съм изненадан, че не ме осъждаш за това, че го казвам.

– Каквито и същества да е пратил кралят с Нарок, не смятам, че са били невинни хора – отвърна Каол. – Не съм сигурен дали изобщо са били хора.

Бе го сторила. Бе направила такова изявление, че дни по-късно Едион продължаваше да празнува. Тихо, разбира се.

Тази вечер Каол бе дошъл с идеята да каже на Едион и Рен какво знае за заклинанието, което кралят бе използвал и как могат да го унищожат. Но още не го бе направил. Чудеше се какво би сторил Едион с това знание, особено след три дни, когато Каол заминеше за Аниел.

– Когато тя се върне у дома, ще трябва да се криеш в Аниел – рече Едион и отпи от бутилката. – Щом се разбере коя е била през всичките тези години.

Каол знаеше и вече се готвеше да изведе и Дориан и Сорша от замъка. Не бяха сторили нищо лошо, но бяха негови приятели. Ако кралят узнаеше, че Селена е Елин, щеше да е точно толкова смъртоносно, колкото и ако разбереше, че Дориан е магьосник. Когато тя се върнеше, всичко щеше да се промени.

А Елин щеше да се върне. Макар и не при Каол. Щеше да се върне в Терасен, при Едион, Рен и придворните, които се събираха в нейно име. Щеше да си отиде у дома, за да се вдигне на война, натоварена с отговорност за предстоящите кланета.

Част от него все още не можеше да осъзнае какво е сторила с Нарок. Това бе нейният боен вик, отекнал през морето. Не можеше да приеме, че в нея има такава кръвожадност и непоклатимост. Дори като Селена на моменти му бе трудно да я преглътне и бе отклонявал поглед, ала като Елин... От мига, в който осъзна коя е, бе наясно, че Селена винаги би избирала него, Елин обаче – не.

И не Селена Сардотиен щеше да се върне на континента. Щеше да отнеме време, знаеше той – да спре да го боли, да я забрави. Но болката нямаше да е завинаги.

– Има ли нещо... – Едион стисна челюсти, все едно се чудеше дали да зададе останалата част от въпроса си, – което искаш да ù кажа или да ù дам?

Във всеки момент и по всяко време Едион можеше да избяга към Терасен и към кралицата си. Окото на Елена грееше на врата му Каол. Той почти се протегна към него. Ала не можеше да събере сили да ù предаде това послание, нито да се откаже окончателно от нея. Още не. Така и не можа да се реши да каже ли на Едион за часовниковата кула.

– Кажи ù – прошепна Каол, – че нямам нищо общо с теб, че почти не сме говорили. Нито пък с Дориан. Кажи ù, че ми е добре в Аниел. Че всички сме в безопасност.

Едион остана смълчан и Каол стана да си върви. Тогава обаче генералът попита:

– Какво би дал само да я видиш отново?

Каол дори не се обърна.

– Вече няма значение.

Сорша подпря глава на мекото място между рамото и гърдите на Дориан и вдиша от аромата му. Той вече бе заспал дълбоко. Почти бяха избягали още тази нощ, ала тя се бе поколебала. Когато той попита дали е готова, глупашкото съмнение се появи отново. Искаше да каже „да“, но отвърна с „не“.

Лежеше будна, със свит стомах и напрегнат ум. Толкова много неща искаше да види и да направи заедно с него. Ала можеше да усети как светът се променя, как вятърът вее в друга посока. Елин Галантиус бе жива. Сорша бе готова да даде всичко на Дориан, но идващите седмици и месеци щяха да са достатъчно трудни за него и без да има да се притеснява за нея.

Ако капитанът и принцът вземеха решение да действат със знанието, което бяха придобили, и магията бъдеше отприщена... щеше да настане пълен хаос. След внезапното ù завръщане хората можеха да полудеят, както бе станало при изчезването ù. Не искаше да мисли какво би сторил кралят.

Ала каквото и да станеше утре, след седмица или догодина, тя бе благодарна. На боговете и на съдбата, че бе дръзнала да го целуне онази нощ. За малкото време, което ù бяха дали с него.

Все още мислеше за думите, които капитанът каза преди толкова седмици – че Адарлан има нужда от кралица като нея.

На Дориан обаче му трябваше истинска кралица, за да преживее това. Някой ден може би щеше да се изправи пред избора да го остави в името на висшето благо. Тя бе малка и страхлива. Не можеше да се опълчи дори на Амити. Как би могла да се бори за страната си? Не, не я биваше за кралица. Храбростта ù бе ограничена. Не можеше да предложи много.

Ала сега... е, имаше още малко време, в което да е егоистка.

Два дни Каол изготвяше плана за бягство, който трябваше да спаси Сорша и Дориан, а Едион му помагаше. Не бяха възразили, когато им обясниха. Даже в погледа на принца се прочете облекчение. Всички щяха да тръгнат утре, когато Каол се отправеше към Аниел. Това бе съвършеното оправдание да ги изведе от замъка – щяха да искат да придружат приятеля си за ден или два, преди да се сбогуват с него. Знаеше, че Дориан ще се опита да се върне в Рифтхолд – щеше да му се наложи да се пребори с него по този въпрос, ала и двамата бяха съгласни, че Сорша трябва да избяга. Някои от притежанията на Едион вече бяха в апартамента, където Рен продължаваше да събира припаси за всички им.

Просто за всеки случай. Каол бе предал официалните си предложения за свой заместник на краля. Решението щеше да бъде обявено официално на следващата сутрин. След всички тези години, след всички планове и надежди, при цялата работа, която бе свършил, бе време да напусне. Не бе успял да остави меча на заместника си, както бе редно. Утре. Трябваше да преживее още само ден.

Нищо обаче не подготви Каол за призовката, която получи от краля на Адарлан. Трябваше да се срещне с него в личните му покои. Когато пристигна, Едион вече бе вътре, обграден от петнадесет стражи, които Каол не разпозна. Всички те носеха туниките с кралския уивърн на черен фон.

Не се мина много време и Дориан разбра, че Едион и Каол са извикани в личните покои на краля. Веднага щом чу, се затича. Ала не към Каол, а към Сорша.

Почти припадна, когато я намери в кабинета ù. Наложи си да остане силен, когато премина стаята и я хвана за ръката.

– Тръгваме веднага. Ще напуснеш замъка сега, Сорша.

– Какво е станало? – дръпна се тя назад. – Кажи ми какво...

– Тръгваме веднага! – изпъшка той.

– О, не мисля така – измърка някой от отворената врата. Той се обърна и видя старата лечителка Амити, кръстосала ръце и усмихната като змия. Не можа да стори нищо, когато половин дузина непознати стражи се появиха зад нея. – Кралят държи да види и двама ви в покоите си. Незабавно.

64

Едион вече си бе отбелязал всички изходи на съвещателната зала, разположена в един от високите етажи на стъкления замък. В момента се чудеше кои мебели може да използва за защита. Бяха му взели меча, когато дойдоха за него в покоите му, ала не го бяха оковали. Фатална грешка. Капитанът също не бе окован, глупаците даже го бяха оставили въоръжен. Той правеше всичко възможно да изглежда леко объркан, докато кралят го наблюдаваше от стъкления си трон.

– Каква интересна нощ. Шпионите ми съобщиха много любопитни неща – рече кралят, като местеше поглед от Едион към Каол, Дориан и жена му. – Нашият най-талантлив генерал е намерен да се промъква край Рифтхолд посред нощ, след като е изхарчил толкова много от златото ми за празненства, на които дори не присъства. И въпреки годините взаимна неприязън се е сдружил с моя капитан на стражата. В същото време синът ми... – Едион не завидя на престолонаследника за усмивката, която кралят му хвърли: – ... отново се занимава с простолюдието.

– Мери си приказките, татко – изръмжа Дориан и си спечели уважението на генерала.

– Моля? – повдигна кралят дебелата си белязана вежда. – Научих, че с лечителката ти смятате да бягате от града. Защо ви е да правите нещо подобно?

Принцът преглътна, ала остана с високо вдигната глава.

– Понеже не мога да преживея и една минута повече в помийната яма, която наричаш двор.

Едион му се възхити пряко волята си. Не издаде нищо, след като кралят бе разкрил картите си. Умен, смел мъж. Но вероятно нямаше да успее да ги измъкне живи.

– Хубаво – отвърна кралят, – и аз така.

Махна с ръка и преди Едион да успее да извика предупреждение, стражите разделиха принца и момичето. Четирима хванаха Дориан, още двама принудиха с ритник в коленете Сорша да коленичи.

Тя изпищя, когато се удари в мраморния под, но после притихна – заедно с всички останали в стаята, – когато трети страж измъкна меч и го постави на нежния ù врат.

– Да не си посмял – изръмжа Дориан.

Едион погледна към Каол, ала капитанът бе замръзнал. Тези хора не бяха от неговите стражи. Униформите им бяха като на мъжете, преследвали Рен. Имаха същите мъртвешки очи и същата злоба, която го караше да съжалява, задето не е избил другарите им в онази уличка. Бе победил шестима без наранявания. Колко ли можеше да надвие сега? Погледът му се срещна с този на капитана, а Каол насочи своя към стража, хванал меча на Едион. Това трябваше да е от първите ходове – да намери на Едион меч, с който той да се бие.

Защото щеше да се стигне до бой. Или щяха да се измъкнат оттук със сила, или щяха да умрат.

– Бих подбирал следващите си думи внимателно, принце – рече кралят на Дориан.

Но Каол не смееше да започне битката, не и с този меч на врата на Сорша. Това бе първата цел – да измъкне момичето живо. После Едион. Кралят нямаше да убие Дориан, не и тук, не и по този начин. Едион и Сорша обаче трябваше да се измъкнат. Това не можеше да стане, докато кралят не изтеглеше стражата си.

– Пусни я и ще ти кажа нещо. – Дориан пристъпи към баща си с вдигнати длани. – Тя няма нищо общо с това, което мислиш, че е станало.

– А ти имаш ли? – продължи да се усмихва кралят. На малката масичка до него имаше кръг от познатия черен камък. От това разстояние Каол не можеше да го види ясно, ала въпреки това стомахът му се сви.

– Кажи ми, синко, защо генерал Ашривер и капитан Уестфол се срещат вече месеци наред?

– Не знам.

Кралят изцъка с език. Стражът надигна меча си да удари. Каол се стрелна напред, а Сорша си пое рязко въздух.

– Не, спри! – вдигна ръка Дориан.

– Отговори ми тогава.

– Това и правя, копеле скапано! Не знам защо се срещат!

Мечът на стража остана вдигнат, готов да се спусне, преди Каол да може и да мръдне.

– Знаеш ли, че вече няколко месеца в замъка ми има шпионин, принце? Някой, който снася информация на враговете ми и заговорничи с известен водач на бунтовниците?

По дяволите. Трябваше да има предвид Рен. Кралят знаеше кой е той. Лично бе изпратил онези хора да го заловят.

– Кажи ми кой е, Дориан, и ще те оставя да правиш каквото искаш с приятелката си.

Значи кралят не знаеше – дали той, Едион или и двамата се срещат с Рен. Нямаше представа колко много знаят за плановете му, за контрола му върху магията. Едион си стоеше със затворена уста, но изглеждаше готов за битка. Той, който бе живял толкова дълго без надежда, пазейки кралството си както може... точно той да не види кралицата, която толкова обичаше. Заслужаваше го, а тя заслужаваше да го има за придворен.

Каол си пое въздух, за да изрече думите, които ще го обрекат.

Ала Едион го изпревари.

– Предател ли искаш? Шпионин? – изръмжа генералът и хвърли фалшивия си пръстен на пода. – Аз съм! Искаш да знаеш защо сме се срещали с капитана? Понеже глупавото момче, което си сложил на поста капитан, разбра, че работя с един от бунтовниците! И с месеци ме изнудваше за информация, която да снесе на татко си, за да може владетелят на Аниел да я размени с теб за услуга. И знаеш ли какво? – Едион се ухили, въплъщение на Северния вълк. Кралят не показа с нищо, че е изненадан от хвърлянето на пръстена. – Чудовищата ти ще горят в ада. Кралицата ми идва и тя ще набучи главата ти на кол пред този проклет от боговете замък. Нямам търпение да ù помогна да те заколи като шопар, какъвто си всъщност.

Сетне плю в краката на краля, точно върху фалшивия пръстен, който спря да се търкаля.

Безупречно изпълнение. Гневът, арогантността, триумфът. Но когато ги погледна, сърцето на Каол се сви.

Защото в мига, в който тюркоазените очи срещнаха неговите, в тях нямаше и следа от този гняв и триумф. Само съобщение за кралицата, която Едион никога нямаше да види. И нямаше думи, с които да опише това – любовта, надеждата, гордостта. Тъгата от това, че никога няма да се запознае с жената, в която се е превърнала. Подаръкът на Едион за нея бе именно, че спасяваше живота на Каол.

Каол кимна леко, понеже разбра, че не може да помогне. Не и докато проклетият меч висеше над шията на Сорша. После можеше да се бори, дори да им помогне да се измъкнат.

Едион не се възпротиви, когато стражите поставиха окови на китките и коленете му.

– Знаеш ли, винаги съм се чудил за този пръстен – рече кралят. – Разстоянието ли ми пречеше, или някаква сила на духа, която те защитава от изкушенията му? Ала все пак се радвам, че призна измяната си, Едион. – Кралят се усмихна и погледна към фалшивия черен пръстен. – Сега ще почакам. Месец-два, в случай че някои закъснели гости решат да дойдат за екзекуцията ти. В случай че в нечия красива женска глава влезе мисълта да те спаси.

Едион изръмжа. Каол сподави собствената си реакция. Може би кралят не бе имал доказателства срещу тях. Може би това бе капан, който да принуди Едион да си признае, понеже владетелят го познаваше достатъчно, за да разбере, че той ще жертва своя живот, а няма да остави невинен да умре. Кралят се наслаждаваше на капана, който бе поставил за Елин, макар това да му костваше ценен генерал. Щом тя узнаеше, че Едион е пленен и разбереше датата на екзекуцията... Щеше да се върне в Рифтхолд.

– Когато дойде за теб – обеща Едион на краля, – ще изстъргват останките ти от стената.

Кралят само се усмихна. След това погледна към Дориан и Сорша, които, изглежда, едва дишаха. Лечителката бе на пода и не смееше да вдигне глава, когато кралят постави огромните си ръце на коленете си и запита:

– Ами ти, девойче?

Тя потрепери и поклати глава.

– Достатъчно – ядоса се Дориан. Пот лъсна по челото му. Принцът направи гримаса от болка, когато желязото в кръвта му потисна магията. – Едион вече призна, сега вече можеш да я пуснеш.

– Да пусна истинския предател в замъка?

Сорша се разтрепери от думите на краля. След всичките години, в които бе останала невидима, след цялото обучение, първо от бунтовниците във Фенхароу, а после връзките, с които бяха изпратили семейството ù в Рифтхолд... Всичко отиде по дяволите.

– Тя изпрати много интересни писма на приятеля ви. Аз дори нямаше да ги прочета – продължи кралят, – ако не бе оставила едничко в кошчето за боклук, където го намери наставницата ù. Виждаш ли, момичето ми, тъй както бунтовниците имате свои шпиони, аз имам мои. Веднага щом реши да използваш собствения ми син... – Тя можеше да усети как кралят ù се хили. – Колко от делата му предаде на бунтовните си приятели? Какви ли тайни си издавала през всичките тези години?

– Остави я на мира – изръмжа Дориан. И тя се разплака. Той все още я считаше за невинна.

Може би щеше да успее да се измъкне от това, ако истината го ужасеше, ако кралят видеше шока и погнусата в сина си. Затова Сорша надигна глава и, макар устните ù да трепереха, а очите ù да пареха, погледна краля на Адарлан.

– Ти съсипа всичко, което имах. Заслужаваш това, което се задава – каза тя. След това погледна към Дориан, който наистина се бе ококорил с пребледняло лице. – Не трябваше да се влюбвам в теб. Ала го направих. Обичам те. Толкова много неща исках... да видим и да направим заедно.

Принцът просто се втренчи в нея, сетне стигна подиума и падна на колене.

– Назови цената си – каза той на баща си. – Ще сторя всичко, което изискаш от мен. Ала я пусни. Прати я в изгнание. Каквото и да е. Всичко. Ще го направя.

Тя започна да клати глава, опита се да намери думи, с които да му каже, че не го е предала, не и нейния принц. Кралят – да. От години докладваше какво прави, във всяко грижливо написано писмо към „приятеля“ ù. Ала не и Дориан.

Кралят се взря в сина си за дълго време. След това погледна към капитана и Едион, висок и притихнал. Два стълба на надеждата в бъдещето им.

След това отново погледна към сина си, коленичил пред трона заради нея, и отвърна:

– Не.

Не. На Каол му се стори, че не е чул думата, която разсече въздуха миг преди мечът на стража също да го направи. Само един удар. Толкова трябваше да отсекат главата на Сорша.

Викът на Дориан бе най-ужасният звук, който Каол бе чувал в живота си. Дори по-лош от тежкото влажно тупване на главата ù, паднала на червения мрамор.

Едион започне да реве и да ругае към краля, мъчеше се да се измъкне от оковите си, ала стражите го отведоха настрани, а Каол бе твърде смаян, за да стори каквото и да е, когато тялото на Сорша падна на земята. А после Дориан, който не спираше да крещи, започна да лази в кръвта, за да стигне главата ù, все едно можеше да я постави обратно на мястото ù.

Все едно можеше да я събере.

65

Каол не успя да мръдне и мускул от мига, в който стража отряза главата на Сорша до този, в който Дориан, все още коленичил в локва от кръвта ù, спря да крещи.

– Това чака изменниците – рече кралят в притихналата зала. Каол погледна владетеля, а после съсипания си приятел.

След което изтегли меча си.

– Стига, капитане – завъртя очи кралят. – Слабо ме вълнува благородството ти. Утре ще си вървиш у дома. Не напускай замъка обезчестен.

– Няма да си вървя в Аниел – остана с изваден меч Каол – и няма да Ви служа нито миг повече. В тази зала има само един истински крал. Винаги е било така. Но не той седи на трона.

Дориан замръзна.

Каол обаче продължи.

– На север има кралица. Тя Ви победи веднъж. Ще го направи отново. И отново. Понеже нещото, което тя и синът Ви въплъщават, е това, от което се боите най-много – надеждата. Нея няма да угасите, колкото и хора да убиете.

– Може би – сви рамене кралят, – но може да опитам, като започна от теб. – Той щракна с пръсти към стражите. – Убийте и него!

Каол се завъртя към стражите зад себе си и се приведе, готов да проправи кървава просека за себе си и Дориан. Тогава изщрака арбалет. Той осъзна, че в стаята има и други – скрити в невъзможно плътните сенки. Успя само да се завърти и да види как стрелата лети към него със смъртоносна точност.

И също как очите на Дориан се разширяват. Цялата стая потъна в лед.

Стрелата замръзна във въздуха и падна на пода, за да се разбие на стотина парчета.

Каол погледна с ням ужас към Дориан, когато очите на приятеля му засияха с плътен син блясък.

– Не го докосвай – изръмжа принцът.

Ледът плъзна по стаята, към краката на изненаданите стражи, над кръвта на Сорша. Дориан се изправи и вдигна ръце. Светлина лумна между пръстите му, хладен вятър развя косите му.

– Знаех какво притежаваш, момчето ми... – отвори уста кралят и се изправи. Дориан обаче махна с ръка и леден порив издуха владетеля. Прозорецът зад него се пръсна. Ураган зафуча из помещението и удави всеки друг звук.

Освен думите на Дориан, който се обърна към Каол с ръце и дрехи, подгизнали от кръвта на Сорша.

– Бягай. И когато се върнеш...

Кралят се изправи на крака, ала Дориан отново го повали с магията си. Сълзи капеха по окървавените му бузи.

– Когато се върнеш – каза принцът, – изгори това място.

Стена от мрак се стрелна към тях. Идваше иззад трона.

– Върви! – нареди Дориан и се обърна срещу силата на баща си.

Светлината изригна от Дориан и блокира вълната мрак. Целият замък потрепери.

Хората запищяха, а коленете на Каол се подгънаха. За миг се запита дали да не остане на място с приятелите си. Знаеше обаче, че това е поредният капан. Един за Едион и Елин, втори за Сорша. Този бе, за да извади силата на Дориан наяве.

Принцът го бе знаел. И въпреки това бе влязъл в него, за да може Каол да избяга – да намери Елин и да ù каже какво е станало днес тук. Някой трябваше да узнае. Някой трябваше да оцелее.

Той погледна към приятеля си, може би за последно, и каза това, което винаги бе знаел, от мига, в който срещна принца и узна, че той му е брат по душа:

– Обичам те.

Дориан просто кимна със светнали очи и за пореден път вдигна ръце към баща си. Брат. Приятел. Крал.

Нова вълна от силите на краля заля стаята, а Каол избута все още замръзналите стражи и избяга.

Едион узна, че всичко е отишло по дяволите, още щом замъкът се разтърси. Той обаче вървеше към тъмниците, окован от глава до пети. Изборът бе лесен. Когато се подготви да поеме вината и за двамата, той бе мислил само за Елин и това какво ще стане с нея, ако любимият ù умре. Дори да не го видеше, бе по-добре за него да загине, отколкото да трябва да ù обяснява защо нейния капитан го няма.

По звука изглеждаше, че принцът е обърнал вниманието на краля към себе си, за да може капитанът да избяга. Понеже нямаше начин да остави баща си ненаказан за смъртта на жената.

Затова Едион Ашривер се остави да бъде отведен в мрака. Не се помоли нито за себе си, нито за капитана. Боговете не им бяха помагали вече десет години. Нямаше да го сторят и сега.

Не го беше грижа, че ще умре.

Само му бе жал, че не я е видял. Поне веднъж.

Дориан се удари в мраморния под, където кръвта на Сорша вече се бе стопила.

Баща му бе изпратил цяла вълна ослепителен мрак в него. Тъмнината бе изпълнила устата и вените му, но дори докато крещеше, виждаше само как мечът разсича кожата, мускулите и костите ù. Ококорените ù очи, сияйната коса, блеснала на светлината, докато падаше заедно с главата.

Трябваше да я спаси. Но всичко бе станало прекалено бързо. Когато обаче стрелата полетя към Каол... тази смърт нямаше да може да понесе. Каол бе начертал границата. И Дориан реши да застане до него. Каол го бе нарекъл свой крал.

Затова не се уплаши да разкрие силата си пред баща си. Смъртта не го плашеше, стига да може да спаси приятеля си.

Силата се отдръпна и Дориан остана на камъните, повален и задъхан. Нищичко не му бе останало.

Каол си бе отишъл. Това бе достатъчно.

Протегна ръка към тялото на Сорша. Ръката му гореше. Може би я бе счупил, а може би силата на баща му го бе дамгосала. Въпреки това се протегна към нея.

Когато баща му се издигна над него, бе успял да придвижи ръката си на няколко сантиметра.

– Давай – простена Дориан. Давеше се в собствената си кръв и в боговете знаеха още какво.

– Не, не мисля – отвърна баща му и заби коляно в гърдите му. – Не такава е съдбата ти, сине мой. Талантите ти могат да ми бъдат доста полезни.

Нещо черно блесна в ръцете на баща му.

Дориан започна да се мята като дявол в ръцете на стражите, които вече го държаха, опита се да призове остатъка от силите си, когато баща му затегна нашийника на Уирда около врата му. Същият нашийник, който носеха съществата от Мъртвите острови, за които му бе разказал Каол.

Не.

НЕ!

Вече пищеше. Бе видял създанието в катакомбите. Знаеше какво е сторено на Роланд и Калтейн. Бе видял какво може да направи един най-обикновен пръстен. Цял нашийник обаче, без видима ключалка...

– Дръжте го здраво – излая баща му и го притисна по-силно с коляното си. Дъхът излезе от гърдите му, ребрата му пламнаха в агония. Дориан обаче не можеше да стори нищо. Замахна с ръка към единия от стражите, измъкна я и се протегна с рев.

Успя да докосне мъртвата ръка на Сорша точно когато хладният камък изщрака с леко съскане около врата му.

А после се разтвори в мрака.

Каол не спря да тича. Нямаше време да вземе каквото и да е, освен това, което вече носеше, когато влетя в покоите на Дориан. Лапичка го чакаше вече цяла нощ. Той я взе на рамо и мина през стаята на Селена към тайния проход. Слязоха надолу и надолу, а кучето бе необичайно покорно.

Три тътена разтърсиха замъка, от камъните над главата му се посипа прах. Не спря да тича. Знаеше, че всеки удар означава, че Дориан все още е жив. Боеше се от неизбежната тишина.

Надежда. Това носеше със себе си. Надеждата за по-добрия свят, за който Едион, Сорша и Дориан се бяха жертвали.

Направи още една крачка, все още нарамил Лапичка.

Помоли се тихо на боговете за прошка, след което влезе в гробницата и взе Дамарис. Затъкна свещения меч в колана си и напъха няколко шепи злато в джобовете на наметалото си. И макар черепът на вратата да не мръдна, каза на Морт къде ще бъде.

– В случай че се върне. В случай че не знае.

Морт остана смълчан, но Каол имаше чувството, че слуша внимателно. Взе торбата с магическите книги на Дориан и Селена и излезе през тунела, който щеше да го отведе до канала. Няколко минути след това вдигна тежката желязна решетка. Светът навън бе тъмен и смълчан.

Отново взе Лапичка на ръце, след което прехвърли нея и себе си над стената в потока отдолу. Замъкът остана притихнал. Чуваха се писъци, ала зад тях дебнеше тишината. Не искаше да знае дали Дориан е жив, или мъртъв.

Дори не можеше да реши кое е за предпочитане.

Когато стигна до скрития апартамент, Рен крачеше напред-назад.

– Къде е...

Каол осъзна, че има кръв по себе си. Пръснала се от раната на Сорша. Не знаеше как намери думите, но разказа на Рен какво е станало.

– Значи оставаме само двамата? – попита тихо Рен. Каол кимна. Лапичка душеше апартамента. След кратка проверка реши, че не си струва да яде Рен, дори когато той предупреди, че кучето може да привлече нежелано внимание. Щеше да остане. Това не бе под въпрос.

По челюстта на Рен потрепна мускулче.

– Трябва да намерим начин да измъкнем Едион. Колкото се може по-скоро. Ние двамата. Ти познаваш замъка, аз имам връзките, ще намерим начин. – След това прошепна: – Каза, че момичето на Дориан е била лечителка?

Когато Каол кимна, Рен изглеждаше сякаш ще повърне, но попита:

– Сорша ли се казваше?

– Ти си приятелят, на когото е писала – въздъхна Каол.

– Исках все повече и повече информация. – Рен скри лицето си и захлипа. Когато очите му най-после срещнаха Каол, бяха светнали от мъка. Рен бавно подаде ръка. – Двамата ще намерим начин да ги измъкнем. Както Едион, така и принца.

Каол не се поколеба и стисна ръката на бунтовника.

66

– Морат – повтори Манон. Чудеше се дали е чула правилно. – За битка?

Баба ù се обърна от бюрото си и очите ù засияха.

– Служим на херцога, както нареди кралят. Той иска Водачката на Крилото с половината вещици там незабавно. Останалите ще останат под командването на Искра да наблюдават севера.

– А къде...Къде ще си ти?

Баба ù изсъска и се изправи.

– Много въпроси имаш, откакто стана Водачка на Крилото.

Манон сведе глава. Не бяха говорили за крочанката, ала тя разбра. Следващият път в краката ù щеше да е една от Тринадесетте. Затова с поглед, сведен към земята, отвърна:

– Питам само защото не искам да се отделям от теб, бабо.

– Лъжкиня. При това жалка. – Баба ù се обърна към бюрото. – Тук ще си остана, но лятото ще дойда при теб в Морат. Имаме работа за вършене.

Манон вирна брадичка, а новото ù червено наметало увисна около нея. Тя попита:

– Кога летим за Морат?

– Утре – усмихна се баба ù, а железните ù зъби блеснаха.

Дори скрит от покривалото на мрака, топлият вятър донесе мирис на свежа трева и разтопи реките, а единственото нещо, което го заглушаваше, бе плющенето на тежки криле, когато Манон поведе вещиците по склоновете на Северен зъб.

Останаха в сенките на планините, като разменяха местата си и се скриваха от поглед, за да попречат на възможните наблюдатели да установят колко точно на брой са. Манон въздъхна, а вятърът заглуши звука и развя дългото червено наметало на гърба ù.

От двете ù страни бяха Астерин и Сорел, притихнали като останалите в дългите часове, през които бяха летели надолу по планините. Щяха да пресекат Оуквалдския лес там, където планините на Морат бяха най-близо, след което за остатъка от пътуването щяха да се издигнат над облаците. Невидяни и нечути – тъй бе повелил кралят да пристигнат в планинската крепост на херцога. Летяха цяла нощ над склоновете, бързи и гъвкави като сенки. Земята под тях потрепери.

Сорел наблюдаваше с каменно лице небесата около тях, ала Астерин се бе усмихнала леко – не с лудешката гримаса, обещаваща смърт, а спокойно. Да лети във въздуха – там бе мястото на всяка Черноклюна, там бе мястото и на Манон.

Астерин улови погледа ù и се усмихна дори по-широко, все едно зад тях нямаше сборище вещици, а на пътя им не ги чакаше Морат. Братовчедка ù обърна лице към вятъра и вдиша развълнувана.

Манон не допусна да се наслади на красивия вятър и на удоволствието, което той носеше. Имаше работа, както и всички останали. Манон не бе родена със сърце или душа, каквото и да твърдеше крочанката. Нито пък имаше нужда от такива.

След като свършеха работата си за краля и враговете му бъдеха повалени в кръв, щяха да се върнат и да завладеят разбитото си кралство.

И тя най-после щеше да си отиде у дома.

67

Изгревът обагри река Ейвъри в златно, докато качулатият мъж се спускаше в плетеницата от пристанища, водеща към бордеите. Рибарите вече излизаха на работа, гуляйджии се прибираха от поредната дива нощ, а Рифтхолд все още спеше, без да е наясно със станалото през нощта.

Мъжът изтегли красивото острие, а орловата дръжка блесна на светлината на зората. За един дълъг миг остана загледан в меча, замислен за това, което някога бе символизирал. Ала сега носеше друг меч, на древен крал, от времена, в които смели мъже бяха служили на благородни властелини, а светът бе процъфтявал.

Щеше да види как светът се преражда, дори да отнемеше последния му дъх. Макар вече да нямаше друго име, позиция или титла освен клетвопрестъпник, изменник и лъжец.

Никой не забеляза как мечът прелита над реката. Дръжката му хвана лъчите на слънцето и блесна като златен огън, преди да потъне в тъмните води завинаги.

68

Оказа се, че Роуан има много свободно тълкувание на подчинението, което изискваше от него кръвната клетва. По време на двете седмици пътуване до най-близкото пристанище на Вендлин той командваше Селена дори по-дръзко отпреди. Вярваше, че сега, когато е сред придворните ù, това му дава ненарушими права да се грижи за безопасността ù, сред които влизаше и това да е напълно информиран за всички нейни планове и движения.

Докато приближаваха края на калдъръмената улица и пристанището, тя се запита дали не бе направила грешка, че го върза за себе си. През последните три дни спореха какво да предприемат по-нататък – преди да се качи на борда на кораба, който бе наела да я върне в Адарлан.

– Този план е абсурден – каза Роуан за стотен път, като спря в сенките на кръчмата край пристанището. Морският въздух бе свеж, но хладен. – Самоубийство е да се върнеш там.

– Първо, ще се върна като Селена, не като Елин...

– Същата Селена, която не е свършила работата на краля и сега ще преследват.

– Кралят и кралицата на Ейлве вече трябва да са получили предупреждението.

Тя го бе пратила още първия ден в града, когато разследваше убийствата на онези нещастни хора. Бе почти невъзможно да изпратят писма до империята, но Вендлин си имаше начини. Що се отнася до Каол... това бе другата причина да е тук, на пристанището, готова да се качи на кораба.

Тази сутрин, когато се събуди, свали аметистовия пръстен от ръката си. Почувства се освободена, като последна сянка, вдигната от сърцето ù. Но между тях бяха останали неизречени думи. Трябваше да е сигурна, че той е в безопасност. И че ще остане така.

– Значи ще вземеш Ключа от стария си учител и ще намериш капитана. А после?

Какво покорство само!

– После отивам на север.

– И от мен се очаква да си седя на задника през следващите боговете знаят колко месеци?

– Трудно може да останеш незабелязан, Роуан – завъртя очи тя. – Татуировките ти привличат внимание, косата, ушите, зъбите...

– Имам и друга форма.

– И, както вече казах, магията не работи там. Ще си пленен в нея. Чувала съм, че плъховете в Рифтхолд са вкусни и охранени, но готов ли си да изкараш четири месеца само на тях?

Той я изгледа кръвнишки, след което започна да изучава кораба, макар да бе сигурна, че снощи се е измъкнал от стаята им, за да свърши тази работа предварително.

– Заедно сме по-силни, отколкото разделени.

– Ако знаех, че ще си такъв трън в задника, нямаше да те оставя да дадеш тази клетва.

– Елин! – Поне не беше започнал да я нарича „Ваше Величество“. – Все едно дали си себе си, или Селена, те ще опитат да те намерят и убият. Вероятно вече са по петите ти. Трябва да стигнем Варес сега и да намерим роднините ти по майчина линия, рода Ашривер. Те сигурно имат план.

– Мога да взема Ключа на Уирда от Рифтхолд само с уменията на Селена.

– Моля те! – настоя той.

Ала тя вирна брадичка.

– Отивам, Роуан. Ще събера останалите си придворни – нашите придворни, – а после ще вдигна най-великата армия в историята на този свят. Ще поискам да ми върнат всяка услуга, която дължат на Селена Сардотиен, на родителите и на рода ми. А после... – Погледна през морето към дома. – После ще разтърся звездите. – Тя го прегърна, за да обещае. – Скоро ще те извикам. Времето не е далеч. Дотогава се постарай да бъдеш полезен.

Той поклати глава, но също я прегърна – толкова силно, че костите ù изпращяха.

След това се отдръпна, за да я погледне.

– Може да ида и да помогна във възстановяването на Мъглив рид.

– Така и не ми каза – кимна тя – за какво се помоли на Мала в сутринта преди да влезем в Доранел.

За миг изглеждаше, че няма да ù каже. Ала после го стори.

– За две неща. Да преживееш срещата с Майев и да ти даде силата, от която се нуждаеш.

Ето откъде идеше странната утешителна топлина, присъствието, което я бе успокоило... слънцето, което я бе целунало по бузите, за да потвърди всичко. Цялата потръпна.

– Второто?

– Себична молитва на глупак.

Тя прочете останалото в очите му. Беше се сбъднала.

– Не е ли опасно за един леден принц да се моли на носителката на пламъците?

Роуан сви рамене и се усмихна хитро, докато избърсваше сълзата, прокапала по бузата ù.

– По някаква причина Мала си ме харесва. Смята, че двамата с теб сме опасна двойка.

Тя обаче не искаше да знае и да мисли за слънчевата богиня и нейните планове. Хвърли се към Роуан, вдиша от аромата му, запамети усещането за него. Първият ù придворен. От двора, който щеше да промени света, да го претвори наново. Заедно.

Когато нощта се спусна, се качи в камбуза на кораба заедно с останалите пътници. Това бе, за да не узнаят маршрута през рифовете. Отплаваха колкото се може по-тихо, а когато най-после я пуснаха от камбуза, тя се появи на палубата и погледна открития океан. Белоопашат ястреб летеше над главата ù и се сведе достатъчно ниско, за да я погали със звезднобялото си крило за сбогом, преди да се обърне с крясък към града.

Тя проследи белега на дланта си, символ на обета, който бе дала на Нехемия, сама в безлунната нощ.

Щеше да вземе първия Ключ от Аробин и да открие останалите, а после да ги върне в Портата. Щеше да освободи магията, да унищожи краля и да спаси народа си. Все едно колко невъзможно звучеше и колко време щеше да отнеме. Все едно колко далеч трябваше да стигне.

Вдигна лице към звездите. Тя бе Елин Ашривер Галантиус, наследница на два могъщи рода, защитница на славен народ и кралица на Терасен.

Тя бе Елин Ашривер Галантиус. И нямаше да се страхува.

БЛАГОДАРНОСТИ

Тази книга нямаше да съществува без приятелите ми. Особено без най-добрата ми приятелка, каранам и съюзник, Сюзан Денард. На нея съм най-голяма длъжница. За това, че с дни ме съветваше как да разкажа историята, че ме държеше за ръката, докато крачех из тъмните коридори на книгата, че ми казваше да не се предавам. Няма друг, на който тази книга да бъде посветена толкова силно, никой, който да ме вдъхновява и предизвиква по такъв начин. Благодаря ти, Сузи, че си приятелката, каквато мислех, че не може да има на този свят. Обичам те!

Огромни благодарности дължа на брилянтния и невероятно талантлив Алекс Брейкън, който ми даде ценна информация в милиарди мейли и ме подкрепяше по невероятен начин. Не мога да опиша колко съм благодарна за това, че пътищата ни се срещнаха преди всички тези години. Бе лудешко пътешествие.

Нищо от това нямаше да е факт без подкрепата на страхотния ми агент Тамар Риджински, който бе с мен от самото начало. Тази поредица е факт заради неуморната му работа. Горда съм, че мога да те нарека свой агент и още повече, че мога да те нарека мой приятел.

Благодаря на страхотния световен екип на „Блумсбъри“ – как бих могла да опиша какво удоволствие е да работя с вас? Благодаря ви за всичко, което направихте за мен и „Стъкленият трон“. На редакторката ми Маргарет Милър – книгата щеше да е пълна каша без теб. На Кет Ондър, Синди Ло, Ребека Макнаейи – вие сте най-добрите. На Ерика Бармаш, Холи Баумщайн, Емма Брадшоу, Кейтлин Фарар, Кристина Гилбър, Кортни Грифин, Алис Григ, Натали Хамилтън, Бриджит Хартслър, Чарли Хейнс, Ема Хопкин, Линет Ким, Лизи Мейсън, Джена Поушъс, Емили Ритер, Аманда Шип, Грейс Уули и Брет Райт – благодаря ви от все сърце за здравата работа, за ентусиазма и отдадеността.

На отбора от „Аудибъл“ и разказвача на аудиокнигата „Стъкленият трон“ Елизабет Евънс – благодаря ти, че накара света на Селена да оживее по нов начин, че ù даде глас. Благодаря и на Джанет Кадсауън, чиито изящни бижута по „Стъкленият трон“ спират дъха ми.

На прекрасната Ерин „Дерс“ Бауман, че не спираше да ме подкрепя и окуражава, за видеочатовете и епичните почивки, нямащи нищо общо с писането. Истинска героиня!

На Манди Хъбард, Дан Крокос, Биляна Ликич, Кат Занг и отбора на „Пъблишинг Кроул“ – че бяхте светлини в живота ми.

На родителите ми – моите първи фенове – за многото приключения, които често служеха за вдъхновение на тази книга. Благодаря ви за семейството, за любовта и подкрепата, за това, че препоръчват тази поредица на приятели и читателски клубове. Обичам ви. На прекрасната баба Кони – липсваш ми. Съжалявам, че не си с нас, за да прочетеш това.

На читателите, които взеха тази книга и подкрепиха поредицата. Нямам думи да изразя благодарността си. Благословена съм, че ви имам за фенове. Заради вас тежката работа си струва.

На кучето ми Ани – ти не можеш да четеш, макар че няма да се изненадам, ако всъщност можеш, но искам да напиша – за цяла вечност, – че си най-страхотното куче, което някой може да има. Благодаря за гушкането, за това, че сядаш в скута ми, когато се опитвам да пиша, и че имам с кого да си говоря цял ден. Съжалявам, че пускам музиката толкова шумно, когато се опитваш да спиш. Обичам си те и винаги ще си те обичам.

И на съпруга ми Джош. Споменавам те накрая, но защото си на първо място в сърцето ми. Винаги ще съм благодарна, че споделих това пътуване с теб.

БЕЛЕЖКИ

[1] Мегалит – огромен камък, използван за изграждане на съоръжения или монументи, сам или заедно с други камъни. – Бел. ред.

[2] Цитринът е кристал, чието име описва цвета му. То произхожда от латинската дума citrus – лимоненожълт. – Бел. ред.

4. КРАЛИЦА НА СЕНКИТЕ

На Алекс Бракен…

За всички имейли в продължение на цели шест години, за разбора ти на хиляди

мои страници, за тигърското ти сърце и джедайската ти мъдрост.

И за времето, прекарано с теб.

Толкова се радвам, че ти писах онзи ден.

И съм толкова благодарна, че ми отговори.

ПЪРВА ЧАСТ

Повелителка на сенките

1.

В тъмнината дебнеше нещо.

Нещо древно и жестоко, което бродеше из сенките, впримчвайки съзнанието му. Не принадлежеше на този свят. Довели го бяха, за да смрази сърцето му с първичния си студ. Все още ги делеше невидима преграда, но и тя се рушеше по малко всеки път, когато съществото обхождаше периметъра ù в търсене на уязвими места.

Той не помнеше собственото си име.

Него забрави първо под плащаницата на мрака, спуснала се отгоре му преди седмици или месеци, или ери. След това забрави и имената на всички важни хора в живота си. Помнеше единствено ужаса и отчаянието – и то само заради онзи мимолетен проблясък, който нарушаваше чернотата като отмерен барабанен тътен. Писъци и кръв, и вледеняващ вятър, събрани в няколко минути от паметта му. В стаята от червен мрамор и стъкло бе имало негови близки. Жената беше загубила главата си...

Загубила – сякаш тя отговаряше за собственото си обезглавяване.

Прелестна жена с фини ръце като златни гълъбици. Знаеше, че е нямала вина, макар и да не си спомняше името ù. Вината падаше изцяло върху мъжа на стъкления трон, той нареди на стража да разсече плът и кост с меча си.

В тъмнината нямаше нищо друго, освен глухия звук от сблъсъка на отсечената глава с пода. Не съществуваше нищо друго, освен този момент – а той се повтаряше отново и отново, и отново – и отекващите стъпки на съществото, което го чакаше да рухне, да се предаде, да свали гарда си. Принц.

Не си спомняше дали съществото беше принц, или той самият някога бе носил корона. Но едва ли. Един принц не би позволил да обезглавят онази жена. Един принц би възпрял меча. Един принц би я спасил.

Той обаче не я спаси, а и знаеше, че никой няма да спаси него.

Отвъд сенките все още съществуваше истински свят. Мъжът, поръчал гибелта на прелестната дама, го беше насадил у него. А след смъртта му никой не проумя, че е бил просто марионетка, неспособна да говори, да действа трезво заради оковите в съзнанието си. Не проумяха проклетниците и това го караше да ги мрази. Поне това чувство, омразата, още му беше познато.

Не трябваше да те обиквам. С тези думи бе загинала жената. Не трябваше да го обиква и той не трябваше да обиква нея. Мястото му беше тук, в мрака, и когато невидимата преграда рухнеше и дебнещото зло му се нахвърлеше и го обладаеше... щеше да е напълно заслужено.

Затова остана в оковите на нощта, дълговечен свидетел на болката и кръвта, на сблъсъка на плът с камък. Макар да се беше съпротивлявал в онези сетни секунди, преди черният каменен нашийник да се затвори около врата му.

Но в тъмнината дебнеше нещо и той нямаше сили да го отблъсква още дълго.

2.

Елин Ашривер Галантиус, огнена наследница, любимка на Мала – носителката на светлина, и законна кралица на Терасен, беше опряла лакти върху протрития дъбов тезгях, заслушана в звуците на пивницата – наздравиците и стоновете, и пиянските песни. Макар и сдъвкал с парцалите няколко собственици през изминалите години, противният вертеп, познат като „Подземието“, си оставаше същият – потискащо задушен, вонящ на разлята бира и немити тела, претъпкан до тавана с отрепки и професионални разбойници.

Множество млади лордове и синове на търговци, слезли с наперена походка по стълбите на „Подземието“, повече не виждаха бял ден. В някои случаи защото развяваха златото и среброто си пред грешните хора, в други – защото бяха достатъчно самонадеяни или пияни да си въобразят, че могат да скочат в бойните ями и да си тръгнат живи. Случваше се и да си позволят твърде много с някоя от проститутките по страничните ниши на просторното помещение и да научат по трудния начин кои са хората, ценени най-високо от собствениците на пивницата.

Елин отпи от халбата с бира, която кръчмарят ù връчи преди няколко секунди. Беше водниста и евтина, но и добре изстудена. През нагнетената смрад на мръсни тела я лъхна ароматът на печено месо и чесън. Стомахът ù изкъркори от глад, но нямаше никакво намерение да поръчва храна. Първо, месото обикновено идваше от уличните плъхове над кръчмата, второ, за по-заможните посетители обикновено я подправяха със субстанции, от които се будеха на улицата без кесия. Ако изобщо се събудеха.

Дрехите ù бяха мърляви, но достатъчно хубави, че да я обозначат като мишена за крадците. Поради тази причина подуши внимателно бирата си и отпи пробна глътка от нея, преди да я определи като безвредна. Скоро щеше да потърси и храна, но първо трябваше да си изкопчи нужната информация от „Подземието“ – какво, по дяволите, се беше случило с Рифтхолд през месеците, докато я нямаше.

И какво го беше прихванало клиента ù Аробин Хамел, че искаше да се срещнат на толкова опасно място – особено когато свирепите стражи в черни униформи сновяха из града като вълчи глутници.

Елин успя да се промъкне покрай една от хайките благодарение на хаоса около акостиращия кораб, но не и преди да забележи катраненочерната емблема с уивърн по униформите им. Черно върху черно – явно на краля на Адарлан му беше омръзнало да се преструва, че е нещо различно от същинска напаст, и бе премахнал с кралски указ традиционния алено-златен герб на империята си.

Черно като смъртта, като неговите два Ключа на Уирда, като валгските демони, с чиято помощ сега градеше неудържимата си армия.

По гръбнака ù пробяга студена тръпка и тя пресуши халбата. Докато я оставяше на тезгяха, кестенявата ù коса се раздвижи, отразявайки светлината от железните полилеи. Щом слезе на пристанището, хукна направо към крайречния Пазар на сенките, откъдето всеки можеше да си купи какво ли не – от редки и контрабандни стоки до най-обикновени – и се сдоби с калъп боя. Плати на търговеца още една сребърна монета, за да използва малката стаичка в дъното на магазина, където боядиса косата си, все още достатъчно къса, че да гъделичка ключиците ù. Ако стражите на пристанището я бяха видели, щяха да се оглеждат за златокоса млада жена. Всъщност до няколко седмици, когато се разнесеше мълвата, че народната закрилница не е успяла да унищожи кралското семейство на Вендлин и да открадне плановете им за военноморска защита, всичко живо щеше да се оглежда за златокоса млада жена.

Още преди месеци Елин изпрати предупреждение до краля и кралицата на Ейлве и знаеше, че са предприели необходимите предпазни мерки. Но преди да пусне в действие стратегията си, трябваше да се погрижи за безопасността на още един човек – същия, който можеше да я просветли относно новите стражеви караули на пристанището. И да ù обясни защо градът бе осезаемо смълчан и напрегнат. Притихнал в очакване.

Именно тук можеше да подочуе нещо за капитана на стражата и дали е невредим. Просто трябваше да подслуша правилния разговор или да седне на маса с правилните картоиграчи. За щастие, бе зърнала Терн – един от доверените наемници на Аробин – да се запасява с отрова на Пазара на сенките.

Проследи го до тук тъкмо навреме, за да види как още няколко от наемниците на Аробин се стичат към входа на пивницата. А такова нещо не се случваше често – само когато господарят им присъстваше. И обикновено само когато Аробин имаше среща с много, много важна личност. Или опасна.

След като Терн и другарчетата му влязоха в „Подземието“, Елин се шмугна за няколко минути в едно тъмно ъгълче на улицата с надеждата да дочака и Аробин, но напразно. Явно вече беше вътре. Затова се промъкна в кръчмата заедно с група пияни синове на търговци. Веднага видя масата на Аробин, но се отправи към тезгяха, където зае по-закътано място, за да огледа добре ситуацията.

С тъмни дрехи и качулка на главата се сливаше достатъчно добре с обкръжението. А ако някой имаше неблагоразумието да опита да я обере, най-вероятно той щеше да се окаже обраният. В крайна сметка парите ù бяха на привършване.

Тя изпусна въздишка през носа си. Да можеха да я видят хората ù – Елин, огнената наследница, убийца и джебчийка. Родителите и чичо ù навярно се обръщаха в гробовете си.

Е, някои неща си струваха покварата. Готова за втора бира, Елин вдигна покрития си с ръкавица пръст към плешивия кръчмар.

– Не пийваш ли множко, девойче? – обади се подигравателен глас до нея.

Тя хвърли кос поглед към мъжа със среден ръст, промъкнал се до нея на тезгяха.

Позна древната къса сабя едва миг след ненатрапчивото му лице.

Червендалестата кожа, малките лъскави очи и рунтавите вежди представляваха скромна маска, зад която се криеше свиреп убиец.

Елин опря лакти на тезгяха и кръстоса глезените си.

– Привет, Терн.

Говореше с дясната ръка на Аробин – или поне беше такъв преди две години.

Кръвожадна, пресметлива гадина, вечно готова да върши мръсната работа на Аробин.

– Предположих, че е само въпрос на време някое от кучетата на Аробин да ме надуши – отбеляза тя.

Терн също се облегна на тезгяха и ù хвърли пресилено ведра усмивка.

– Ако паметта не ме лъже, винаги си била любимата му кучка.

Тя се подсмихна и обърна лице към него. Терн беше висок колкото нея, а слабото телосложение му позволяваше да се промъква със смущаваща лекота дори в строго охранявани места. Щом го видя, кръчмарят се поотдръпна настрани.

Терн кимна през рамо към тъмното дъно на грамадната пивница.

– Последната маса до стената. Тъкмо приключва с един клиент.

Тя надникна в обозначената посока. Две от страните на „Подземието“ бяха обточени с ниши, зад чиито нищожни завеси се подвизаваха проститутките. Елин обходи с бегъл поглед гърчещите се тела, изпитите лица на жените, чакащи да изкарат хляба си в тоя пъклен коптор, и мъжете, които следяха събитията от близките маси – стражи, воайори и сводници. В най-далечния ъгъл бяха скътани и няколко дървени сепарета.

Точно тях наблюдаваше скришом още с пристигането си.

Под масата на най-затъмненото проблясваха лъснатите ботуши на нечии опънати крака. Втори чифт ботуши, износени и кални, се бяха залепили на пода срещу първия, сякаш клиентът се гласеше да хукне нанякъде. Или, в случай че беше отчаяно глупав, да скочи на бой.

Определено беше достатъчно глупав да изтъпанчи личния си страж на видимо място, като същински маяк, оповестяващ важното събитие, което протичаше в последното сепаре.

Въпросният страж бе закачулено слабо момиче, въоръжено до зъби, което стоеше облегнато на близката дървена колона, и копринената му, дълга до раменете тъмна коса проблясваше на смътната светлина, докато оглеждаше бдително пивницата. Беше твърде сковано за случаен посетител. Не носеше униформа нито герб или магически символи. Съвсем нормално, предвид тайното естество на срещата.

Клиентът очевидно смяташе, че е по-безопасно да обсъждат делата си тук, макар че подобни събития обикновено се състояха или в Асасинската крепост, или в някоя от затънтените странноприемници, собственост на самия Аробин.

Явно не подозираше, че бившият ù господар е голям вложител и в „Подземието“ и само с едно кимване металните врати щяха да се затворят, а клиентът и стражът му нямаше да си тръгнат оттук.

Все пак оставаше въпросът защо Аробин се бе съгласил на среща точно на това място.

Елин впери поглед в мъжа, съсипал живота ù най-безпощадно.

Стомахът ù се сви на топка, но тя се усмихна на Терн.

– Знаех си, че каишката не е прекалено дълга.

Елин се оттласна от тезгяха и си запроправя път през тълпата, преди асасинът да е успял да каже друго. Усещаше острия му поглед, закован точно между лопатките на раменете ù, и знаеше, че умира от желание да забие късата си сабя там.

Затова му показа среден пръст през рамо, без дори да погледне назад.

Свирепата му тирада от ругатни беше много по-приятна музика за ушите ù от пиянските ритми, които се носеха из помещението.

Запечатваше в съзнанието си всяко лице по пътя към сепарето, всяка маса с гуляйджии, престъпници и работници. Телохранителката на клиента вече я наблюдаваше, прокрадвайки ръка към сабята в ножницата си.

Не съм твой душманин, но все пак добър опит.

Елин почти се изкуши да се подсмихне в лицето ù. И навярно щеше да го стори, ако не беше изцяло съсредоточена върху краля на асасините. Върху онова, което я очакваше в уединеното дървено сепаре.

При всички случаи се усещаше готова – или толкова готова, доколкото можеше да е. Дълго време бе планирала тази среща.

По време на океанското пътешествие си даде един ден за почивка и мисли по Роуан. С принца на елфите вече ги свързваше кръвна клетва и чувстваше липсата му като болка в отрязан крайник. Усещаше се по този начин дори когато не можеше да си поеме дъх от работа и беше напълно безполезно да страда по своя каранам, който несъмнено би сритал задника ù за това.

Още на втория ден от раздялата им даде на корабния капитан една сребърна монета в замяна на молив и няколко листа. После се заключи в тясната си каюта и започна да пише.

В този град се подвизаваха двама от мъжете, опропастили нейния живот и този на близките ù хора. Нямаше да напусне Рифтхолд, докато не погребеше и двамата.

Затова изписа множество страници с бележки и идеи, съставяйки списък с имена, места и мишени. Запамети всяка стъпка от плана си и незабавно изгори листовете с бушуваща из вените ярост. Когато от тях остана само пепел, отвори илюминатора и я разпиля над необятния нощен океан.

Макар и да се беше подготвила за този момент, сърцето ù подскочи от ужас, когато седмици по-късно корабът премина някаква невидима линия в близост до крайбрежието и магията ù се изпари. Всичката огнена мощ, овладявана месеци наред... изчезна безследно, не остана дори въгленче от нея. И в душата ù се загнезди нов вид празнота, различна от онази, която ù носеше липсата на Роуан.

Като осъзна, че е затворена в човешката си кожа, се сви на леглото и опита да си припомни как да диша, как да разсъждава, как да движи проклетото си тяло без неземното изящество, с което така бе свикнала. Колко глупаво от нейна страна да позволи на онези божествени дарове да се превърнат в ежедневна опора, да усети толкова остро загубата им. За това Роуан вече на всяка цена щеше да срита задника ù, след като и той самият се съвземеше, естествено.

Радваше се, че не му позволи да тръгне с нея.

В онзи тежък момент вдиша соления въздух и миризмата на старо дърво и си припомни, че е обучена да убива с голи ръце, доста преди да усвои умението да стопява човешки кости с огнената си дарба. Нямаше нужда от силата, бързината и ловкостта на елфическата си форма, за да сразява враговете си.

Мъжът, отговорен за първото ù безмилостно обучение – същият, който ù беше закрилник и мъчител, но нито веднъж не се бе нарекъл неин баща или брат, или любовник, – сега седеше на няколко стъпки от нея и продължаваше да говори с важния си клиент.

Елин надви напрежението, заплашващо да вцепени крайниците ù, и преодоля последните пет метра до него с плавна котешка походка.

Клиентът на Аробин скочи внезапно на крака, изруга краля на асасините и закрачи гневно към стража си.

Въпреки че беше с качулка на главата, движенията му го издадоха. Елин веднага позна и формата на брадичката, щръкнала изпод сенките на голямата качулка, и навика му да докосва постоянно ножницата си.

Само че мечът с орлова глава на върха на дръжката не висеше до тялото му.

И вместо черна униформа носеше кафяви, ненатрапчиви дрехи, оцапани с кал и кръв.

Още не беше направил и две крачки, когато Елин придърпа един свободен стол до масата на картоиграчите и седна най-безцеремонно. Тримата мъже се намръщиха, но дори окото ù не мигна. От нея се очакваше само да диша и да се ослушва.

С периферното си зрение видя как телохранителката на клиента кимва към нея.

– Раздай ми карти – нареди Елин на мъжа до себе си. – Веднага.

– Вече играем.

– Ще изчакам следващата игра тогава – отвърна тя, отпусна се в стола и провеси рамене. В този момент Каол Уестфол обърна поглед към нея.

3.

Каол беше клиентът на Аробин.

Или поне искаше нещо от някогашния ù господар толкова силно, че да се престраши на среща тук.

Какво, по дяволите, се беше случило, докато я нямаше в града?

Елин наблюдаваше как картите плющят по залятата с бира маса дори докато погледът на капитана пронизваше гърба ù. Искаше ù се да види лицето му... поне малко от него в мрака под качулката. Независимо от пръските кръв по дрехите му движенията му не издаваха да е ранен.

Нещо, което месеци наред бе лежало свито на кълбо в гърдите ù, започна бавно да се отпуска.

Жив – но тогава чия беше кръвта?

Явно не я сметна за опасна, защото просто махна на спътницата си и двамата закрачиха към тезгяха – не, към стълбите отвъд него. Капитанът вървеше с бавна, небрежна походка, макар че жената до него изглеждаше твърде напрегната, за да мине за безгрижна. За всеобщо щастие, никой не му обърна внимание, докато излизаше, и той самият не отправи втори поглед към нея.

Беше действала достатъчно бързо, че да не я разпознае. Дотук добре. Добре, въпреки че тя би го познала в движение или застанал на място, загърнат или гол. Каол изкачи стълбището, като дори не надникна през рамо, придружителката му обаче не спря да я наблюдава. Коя беше тази жена, да му се не види? По нейно време в двореца нямаше стражи от женски пол, а и много добре знаеше, че кралят не допуска дами в гвардията си.

Но срещата с капитана така или иначе не променяше нищо – не и на този етап.

Тя сви дясната си ръка в юмрук. Единият ù пръст беше непокрит, ала чак сега започваше да чувства голотата му.

На масата пред нея кацна карта.

– Три сребърни монети за участие – обяви плешивият татуиран мъж до нея, кимвайки към спретнатата купчина в центъра.

Среща с Аробин – никога не бе смятала Каол за глупав, но това вече... Елин стана от стола и опита да охлади яростта, забушувала във вените ù.

– Нямам пукната пара – заяви. – Успех.

Вратата над каменното стълбище вече бе затворена, а Каол и спътницата му ги нямаше.

Елин отдели секунда, за да свали от лицето си всяка друга емоция... освен лекото учудване.

По всяка вероятност Аробин нарочно бе устроил предишната си среща така, че краят ù да съвпадне с нейното пристигане. Сигурно беше изпратил Терн до Пазара на сенките само и само да попадне в полезрението ù, да я привлече тук.

Навярно знаеше какво си е наумил капитанът, на чия страна беше сега младият лорд. Като нищо я беше примамил в тая дупка, за да се намърда отново в мислите ù, да я посмути малко.

Отговорите на Аробин щяха да ù струват скъпо, но беше по-разумно да остане тук, отколкото да хукне подир Каол в нощта, макар че желанието да го последва направо парализираше мускулите ù. Месеци, месеци наред не го беше виждала...  още откакто напусна Адарлан, съкрушена и празна отвътре.

Но това трябваше да спре.

Елин извървя гордо последните няколко стъпки до дървеното сепаре и скръсти ръце пред ухиленото лице на Аробин Хамел, Крал на асасините и неин бивш господар.

* * *

Удобно настанен в сенките на уединеното сепаре с чаша вино пред себе си, Аробин изглеждаше точно както при последната им среща – изваяни аристократични черти, копринена кестенява коса до раменете и тъмносиня туника с изящна изработка и уж небрежно разкопчано деколте, разкриващо мускулестите му гърди. Никакви медальони или ланци. Беше преметнал едната си дълга, добре оформена ръка през облегалката на пейката и белязаните му, загорели от слънцето пръсти барабаняха в ритъм с музиката.

– Добра среща, скъпа моя – измърка той и ярките му очи просветнаха дори в тъмнината.

Не се виждаха други оръжия с изключение на красивата рапира на единия му хълбок, чийто богато украсен ефес се извиваше като златен зефир – единствен външен белег на кралското охолство, в което живееше.

Елин седна на пейката срещу него, усещайки затопленото от Каол дърво под себе си. Кинжалите ù се впиваха в кожата ù при всяко движение. Голдрин натежаваше осезаемо от едната ù страна. Бе скрила масивния рубин в дръжката му под пелерината си. Съзнаваше колко безполезно е легендарното му острие в толкова тясно пространство – именно затова Аробин беше избрал сепарето за срещата им.

– Същият си си – коментира тя. Облегна се назад на твърдата пейка и свали качулката си. – Рифтхолд продължава да ти се отразява все така добре.

Вярно беше. Аробин наближаваше четиридесетте, но си оставаше също толкова чаровен, спокоен и хладнокръвен като в онези тъмни дни в Асасинската крепост след смъртта на Сам.

Чакаха го много, много грехове за изкупване от онова време.

Аробин я огледа бавно и умислено.

– Май предпочитам естествения цвят на косата ти.

– Предпазни мерки – обясни тя, кръстоса крака и плъзна също толкова внимателен поглед по него.

Не виждаше Амулета на Оринт, кралската реликва, която открадна от нея, когато я намери полумъртва на брега на Флорин. Излъга я, че ценният талисман, тайно съдържащ третия и последен от Ключовете на Уирда, е потънал в реката.

Цели хиляда години предците ù бяха носили амулета, без да подозират каква сила крие, и той бе превърнал кралството им – нейното кралство – в могъщо владение. Благоденстващо, безопасно място, идеал за подражание на всички кралски дворове по света. Въпреки това никога не видя Аробин с верижка около врата. Навярно го беше скътал някъде в крепостта.

– Нямам желание да се връщам в Ендовиер – отбеляза тя.

Сребристите му очи проблеснаха. Елин едва се сдържа да не грабне единия кинжал и да го хвърли по него.

Но точно в момента прекалено много зависеше от него, за да го убива. Доста време бе имала за размисли върху това как и какво иска да направи. Нямаше да спечели нищо, ако сложеше край на всичко още тук и сега. Особено при положение че между Аробин и Каол се мътеше нещо.

Вероятно затова кралят на асасините я беше примамил тук – за да го види с Каол... и да се поколебае.

– О, да – отвърна той. – И аз не бих искал отново да попаднеш в Ендовиер.

Макар че, ако трябва да съм откровен, последните две години са те направили още по-възхитителна. Зрелостта на жена ти отива и изглеждаш превъзходно. – Той килна глава настрани и Елин се досети какво ще каже още преди да се е поправил. – А може би е от кралската корона?

От цяло десетилетие не бяха говорили така прямо за наследството ù и за титлата, която той самият ù помогна да изостави и намрази. От време на време я споменаваше уж мимоходом, за да ù напомни, че му е длъжница. Но нито веднъж не я бе нарекъл с истинското ù име – дори когато я намери на замръзналия речен бряг и я отнесе в Гилдията на асасините.

– И защо реши, че проявявам интерес към нея? – попита небрежно тя.

Аробин сви широките си рамене.

– Човек не бива да вярва на клюки, но преди около месец от Вендлин се чу новина, че една изгубена кралица спретнала доста зрелищно посрещане на вражески легион от Адарлан. Всъщност, ако не се лъжа, прозвището, което изтънчените ни приятели от империята са ù отредили, е „огнедишаща кралска кучка“.

В интерес на истината, това ù се стори забавно – дори ласкаещо. Знаеше, че рано или късно ще плъзне мълва за сблъсъка ù с генерал Нарок и тримата други валгски принцове, пропълзели като змии в човешки тела. Просто не беше подозирала, че ще се случи толкова скоро.

– В наши дни хората вярват на какво ли не.

– Така си е – съгласи се Аробин.

В отсрещния край на пивницата тълпа пияници изрева възторжено на бойците в ямата. Кралят на асасините обърна поглед към тях с бледа усмивка на лице.

От почти две години Елин не се беше нареждала сред същата тази тълпа, наблюдавайки как Сам предизвиква значително по-слаби бойци, за да припечели достатъчно пари за бягството им от Рифтхолд и Аробин. Няколко дни по-късно тя се озова в затворнически фургон на път към Ендовиер, а Сам...

Така и не разбра къде бяха погребали Сам, след като Рурк Фаран – протеже на Йоан Джейн, разбойническия главатар на Рифтхолд – го бе изтезавал и убил. Тя уби Джейн собственоръчно, запращайки кинжал в месестото му лице. А Фаран...

По-късно научи, че Фаран намерил смъртта си в ръцете на телохранителя на Аробин – Уесли, като отмъщение за стореното на Сам. След това пък Аробин бе убил Уесли, за да изглади взаимоотношенията между Гилдията на асасините и разбойническия главатар. Не че това я засягаше. Поредният дълг.

Можеше да почака, беше се заредила с търпение.

– Значи вече работиш от тук? Какво стана с Крепостта? – продължи тя с равен тон.

– Някои клиенти – провлачи Аробин – предпочитат срещи на публични места.

Крепостта им действа леко притеснително.

– Явно клиентът ти е новобранец, щом не е поискал да се срещнете в някоя от горните стаи.

– Няма ми чак такова доверие. Предпочете приземния етаж.

– В такъв случай явно не познава „Подземието“.

Доколкото знаеше, Каол наистина не бе идвал тук. Тя самата взе решение да не му разкрива колко време е прекарала в този бордей. Както и доста други неща.

– Защо просто не ме попиташ за него?

Елин задържа изражението си неутрално, безизразно.

– Клиентите ти не ме интересуват. Ти реши дали да ми кажеш.

Аробин отново сви рамене по обичайния си очарователен и небрежен начин.

Играеше си с нея. Щеше да запази тази информация за някой друг път, когато можеше да му е полезна. Нямаше значение дали е ценна, или не, просто му харесваше да е с едни гърди напред.

Накрая въздъхна.

– Толкова много неща искам да те попитам, да узная.

– Хм, изненадваш ме. Признаваш си, че не знаеш всичко?

Той облегна глава на дървената ламперия и червената му коса просветна като прясна кръв. Явно като един от главните вложители в „Подземието“ не чувстваше нужда да крие лицето си. Никой – дори кралят на Адарлан – не би посмял да го погне.

– Положението е доста окаяно, откакто ни напусна – продължи той с тих глас.

Напусна. Сякаш по своя воля бе отишла в Ендовиер, сякаш не той отговаряше за това, сякаш просто беше заминала на почивка. Познаваше го твърде добре.

Още опипваше почвата, макар той самият да я бе извикал тук. Идеално.

Надникна към плътния белег върху дланта ù – доказателство за клетвата ù към Нехемия да освободи Ейлве. Той изцъка с език.

– Сърцето ми се свива, като гледам толкова много нови белези по теб.

– Аз пък си ги харесвам – отвърна искрено тя.

Аробин се намести върху пейката – умишлено движение като всяко друго – и светлината попадна върху назъбения белег, проточващ се от едното му ухо чак до ключицата.

– И този ми харесва – заяви тя с мрачна усмивка. Това обясняваше разкопчаната туника.

Аробин махна грациозно с ръка.

– Подарък ми е от Уесли.

Напомняше ù съвсем невинно на какво е способен, какво е готов да понесе.

Уесли беше един от най-умелите бойци, които познаваше. Щом той бе загубил битката с Аробин, едва ли някой можеше да го надвие.

– Първо Сам – подхвана тя, – после аз, накрая и Уесли. В какъв тиранин си се превърнал само. В Крепостта останал ли е някой друг, освен скъпоценния Терн, или си елиминирал всички дразнители? – Тя надникна към Терн на бара, а после и към другите двама асасини, които седяха на различни маси в другия край на помещението и се преструваха, че не следят всяко нейно движение. – Е, поне Хардинг и Мулин още са сред живите. Но пък те винаги са били толкова вещи в подмазването, че едва ли някога би им светил маслото.

Дрезгав смях.

– А аз си въобразявах, че хората ми добре се сливат с тълпата. – Той отпи глътка вино. – Защо не си дойдеш у дома да ги научиш на някой и друг трик?

У дома. Поредният тест, поредната игра.

– Знаеш, че с удоволствие бих дала на подлизурковците ти урок, но вече съм си уредила друга квартира.

– И колко точно възнамеряваш да се задържиш?

– Колкото е нужно. – Да го унищожи и да вземе каквото трябва.

– Е, радвам се да го чуя – отвърна той и отпи още глътка. Несъмнено от бутилка, която бе донесена специално за него, понеже нищо в прокълнатия свят на мрачния бог Аробин не би го накарало да пие разредената кръв от плъхове, която сервираха в пивницата. – Като се имат предвид скорошните събития, ще ти се наложи да поостанеш поне няколко седмици.

Вените ù се вледениха. Усмихна му се лениво, макар че вътрешно вече се молеше на Мала, на Деанна – посестримите ù богини, които бдяха над нея от време оно.

– Знаеш за какви събития говоря, нали? – продължи Аробин, полюшвайки виното в чашата си.

Копеле – долното копеле я принуждаваше да потвърди, че не знае.

– Заради това ли кралската гвардия е оборудвана с толкова прелестни нови униформи?

Само не Каол или Дориан, само не Каол или Дориан, само не Каол или...

– О, не. Онези мъже са просто чудничко ново попълнение в града ни.

Помощниците ми много се забавляват с тях. – Той пресуши чашата си. – Но съм готов да се обзаложа на доста пари, че новата стража на краля е присъствала по време на въпросните събития.

Елин не позволи на ръцете ù да се разтреперят, независимо от паниката, която поглъщаше всяка частица от здравия ù разум.

– Никой не знае какво точно се е случило онзи съдбовен ден в стъкления дворец – подхвана Аробин.

След всичко преживяно, след всички трудности във Вендлин най-сетне се връщаше тук... и какво? Прииска ù се Роуан да беше с нея, да вдиша уханието му на заснежени борове и да е спокойна, че каквато и новина да ù поднесеше Аробин, колкото и да я съкрушеше, елфическият воин щеше да ù помогне.

Но Роуан се намираше отвъд океана – и тя се молеше никога да не припари до Аробин.

– Защо просто не кажеш каквото имаш за казване? – подкани го. – Искам да поспя тази нощ. – Истина. С всеки неин дъх умората се затягаше все по-плътно около костите ù.

– Очаквах – подхвана Аробин, – предвид близостта ви и твоите способности, да си усетила нещо. Или поне да си дочула, все пак обвинението е тежко.

Гаднярът извличаше наслада от всяка секунда на мъчението ù. Ако Дориан беше мъртъв или ранен...

– Братовчед ти Едион е в затвора за държавна измяна. Съзаклятничил е с рифтхолдските бунтовници за детронирането на краля и повторното ти издигане на престола.

Светът спря да се върти.

Спря, завъртя се за малко и отново спря.

– Но – продължи Аробин – като гледам, май не си подозирала за невинния му заговор, което ме навежда на мисълта, че може би кралят е търсил начин да примами огнедишащата кралска кучка по нашите ширини. Ще екзекутират Едион след три дни като главна атракция за рождения ден на принца. Доста намирисва на капан, не смяташ ли? Аз лично бих постъпил малко по-дискретно на негово място, но всички крале обичат да парадират.

Едион. Тя овладя рояка мисли, замъглил съзнанието ù – изтика го настрана и се съсредоточи върху асасина пред себе си. Не би ù разказал за Едион без всякакво основание.

– Защо ти е да ме предупреждаваш? – попита го тя.

Едион беше пленник на краля. Очакваше го бесилото – капан за нея. Всичките ù планове отиваха на вятъра.

Не – все още можеше да ги изпълни. Но Едион... Едион беше на първо място.

Дори след това да я намразеше, да я заплюеше в лицето, да я наречеше предателка и продажница, и лъжлива убийца, дори да я заклеймеше заради постъпката ù, щеше да го спаси.

– Приеми го за услуга – отвърна Аробин и стана от пейката. – Знак на добра воля.

Несъмнено имаше и още – навярно, свързано с капитана, чиято топлина усещаше на пейката под себе си.

Тя също стана и излезе от сепарето. Знаеше, че сред тълпата я дебнат не само лакеите на Аробин – и други я следяха скришом още от влизането ù в пивницата.

Зачуди се дали някогашният ù ментор подозираше. Аробин, с една глава по-висок от нея, ù се усмихна. После протегна ръка и тя му позволи да погали с кокалчета бузата ù. Мазолите по пръстите му ù подсказваха, че продължава да тренира усилено.

– Не очаквам от теб да ми се довериш нито да ме обичаш.

През онези пъклени, съкрушителни години Аробин ù беше казвал един-единствен път, че я обича. Двамата със Сам тъкмо се канеха да напуснат града, когато я беше намерил в склада – скромния ù дом, – за да я помоли да остане, твърдейки, че ù е ядосан, задето иска да си тръгне, и че е сторил всичко, изпълнил е всичките си безбожни машинации, само от гняв заради решението ù да напусне Крепостта. Елин така и не разбра какво бе имал предвид с тези две думи – обичам те, но през следващите дни, след като Рурк Фаран я упои и опипа всяка част от тялото ù с мръсните си ръце, след като я хвърлиха в онази проклета тъмница, започна да се убеждава, че са просто поредната лъжа.

Очите на Аробин омекнаха.

– Липсваше ми.

Тя се отдръпна от него.

– Странно... бях в Рифтхолд цяла есен и зима, а нито веднъж не ме потърси.

– Смеех ли? Мислех, че ще ме убиеш на мига. Но тази вечер ми докладваха, че най-сетне си се върнала... и реших, че може би си размислила. Прощавай, че използвах толкова... заобиколни методи да те доведа тук.

Още един премерен ход – този да ù разкрие стратегията си, но не и истинската подбуда зад действията си.

– Имам си по-важна работа от това да мисля дали си жив, или мъртъв – отвърна тя.

– Разбирам. Но вероятно с обичния ти Едион е друго. – Бесният ритъм на сърцето ù прозвуча из цялото ù тяло и тя се напрегна да запази самообладание.

Аробин продължи: – Всичките ми ресурси са на твое разположение. Едион е под денонощна охрана в кралската тъмница. Ако ти е нужна помощ, подкрепа, знаеш къде да ме намериш.

– А на каква цена?

Аробин плъзна очи по тялото ù и нещо в стомаха ù се сгърчи. Погледът му не беше нито братски, нито бащински.

– Услуга... само една услуга. – Предупредителни звънци ехтяха в главата ù.

Предпочиташе да сключва сделки с Валгите. – В града ми се прокрадват странни същества. Същества, облечени в човешки тела, подобно на дрехи. Искам да знам какви са.

Твърде много нишки започваха да се преплитат.

– Какво имаш предвид? – попита предпазливо тя.

– Има няколко сред командирите на новата кралска гвардия. Събират хора, поддръжници на магията... и такива, подозирани в магьосничество. Екзекуциите са ежедневие, по изгрев и залез слънце. Онези твари сякаш живеят за тях.

Изненадан съм, че не си ги забелязала на пристанището.

– За мен всичките са чудовища.

Но Каол не изглеждаше като тях. Слава богу!

Той зачака.

Тя също.

Елин проговори първа.

– Това ли е услугата? Да ти кажа какво знам?

Нямаше смисъл да отрича, че знае истината – нито да пита как е разбрал, че я знае.

– Отчасти.

Тя изсумтя.

– Две услуги на цената на една? Колко типично.

– Просто две страни на една и съща момента.

Елин впери равнодушен поглед в него и заговори:

– След дългогодишни опити кралят е успял да се докопа до някои стари тайни и нечувана, архаична мощ, с чиято помощ е способен да неутрализира чуждата магия, докато в същото време призовава древни демони и ги вселява в човешки тела за нарастващата си армия. Използва пръстени и нашийници от черен камък, чрез които демоните проникват в телата, и преследва някогашни магьосници, тъй като техните дарби улесняват задържането на тварите. – Истина, истина, истина... но не цялата истина. Спести му за Знаците и Ключовете на Уирда. За тях не би споделила нищо с Аробин. – По време на престоя ми в двореца срещнах няколко от обсебените мъже, хранеха се от силата и ставаха все по-могъщи с всеки изминал ден. А докато бях във Вендлин, се изправих лице в лице с един от генералите му, който бе пленен от обладан от демони принц с невъобразима мощ.

– Нарок – пророни замислено Аробин. Дори да беше ужасѓн или шокиран, лицето му не го издаде.

Елин кимна.

– Те поглъщат живота. Толкова всесилен принц може да изсмуче душата ти, да се храни с теб. – Тя преглътна и по езика ù полепна същински страх. – Мъжете, за които говориш – онези командири, имат ли нашийници, или пръстени? – По ръцете на Каол не беше видяла нищо.

– Само пръстени – отговори Аробин. – Има ли разлика?

– Доколкото знам, само с нашийник може да се задържи истински принц, пръстените са за по-маломощни демони.

– Как ги убиваш?

– С огън – отвърна тя. – Успях да убия принцовете с огън.

– Хм. Но не с обикновен огън, предполагам. – Тя кимна утвърдително. – А ако носят пръстен?

– Пред очите ми убиха един такъв с меч в сърцето. – Каол бе убил Каин по този начин. Това ù даваше надежда, но... – Онези с нашийниците навярно трябва да бъдат обезглавени.

– А хората, чиито тела са били превзети... свършено ли е с тях?

Умолителното, облекчено изражение на Нарок изплува пред очите ù.

– Бих казала – да.

– Искам да заловиш един от тях и да ми го доведеш в Крепостта.

– Забрави – отсече тя. – И защо ти е?

– Надявам се да ми каже нещо полезно.

– Залови си го сам – тросна се тя. – На мен ми дай друга задача.

– Само ти си оцеляла след сблъсък с тези същества. – В погледа му нямаше нито капка състрадание. – Залови ми някой от тях при първа възможност. Тогава ще ти помогна да освободиш братовчед си.

Дори мисълта отново да се изправи пред някой от Валгите, макар и по-слаб...

– Първо ще спасим Едион и чак след това ще рискувам живота си, за да ти хвана демон.

И боговете да са им на помощ, ако Аробин осъзнае, че може да го контролира с амулета, който криеше някъде.

– Дадено – съгласи се той.

Колкото и глупаво да звучеше, не можа да възпре следващия си въпрос.

– И с каква цел го искаш?

– Това е моят град – пророни гърлено той. – И не ми харесва накъде вървят нещата. Всичко това вреди на вложенията ми, а и ми писна да слушам как гарваните кълват човешка плът ден и нощ.

Е, поне с това беше съгласна.

– Предприемач до мозъка на костите си, а?

Аробин не отлепяше сластния си поглед от нея.

– Всичко си има своя цена. – Докосна с меки, топли устни скулата ù. Тя опита да усмири трепета, който пробяга през тялото ù, и се наведе към него, за да прошепне в ухото ù: – Кажи ми как мога да изкупя вината си. Да пълзя по горещи въглени? Да спя на легло от пирони? Да се промуша с ножа си? Само кажи и ще го сторя. Но моля те, позволи ми да се грижа за теб както някога, преди... преди онази лудост да отрови сърцето ми. Накажи ми, изтезавай ме, пребий ме, но ми разреши да ти помогна. Стори само това, и светът ще е в краката ти.

Гърлото ù пресъхна и тя се отдръпна от него, за да погледне красивото му, аристократично лице, очите му, лъснали от тъга и хищнически устрем, който почти вкусваше. Ако Аробин знаеше за отношенията ù с Каол и бе извикал капитана тук... За да получи повече информация ли го беше направил, да я изпита, или за да затвърди влиянието си върху нея?

– Няма нищо, с което...

– Не, недей още – спря я той и отстъпи назад. – Не казвай нищо. Помисли по въпроса. Но те съветвам да се отбиеш до югоизточната част на тунелите още тази вечер. Там може да намериш човека, когото издирваш. – Тя задържа изражението на лицето си безизразно, отегчено дори. Аробин потегли към претъпканата зала, където тримата му асасини го очакваха в готовност, но пак обърна поглед към нея. – Щом ти си се променила толкова за две години, защо и аз да не съм?

После тръгна бавно измежду масите. Терн, Хардинг и Мулин закрачиха по петите му. Терн надникна към нея и направи същия груб жест, с който тя го удостои по-рано.

Но Елин не откъсваше очи от краля на асасините – елегантната му, авторитетна походка, воинското му тяло, прикрито в благороднически одежди.

Лъжец. Опитен, хитроумен лъжец.

В „Подземието“ имаше твърде много очи, за да избърше бузата си, където я гъделичкаше призрачният отпечатък от устните на Аробин, и да потърка ухото си, където още усещаше топлия му дъх.

Кучи син. Погледът ù обходи бойните ями от другата страна на пивницата, проститутките, изкарващи прехраната си с тежък труд, мъжете, които стопанисваха тази дупка и твърде дълго печелеха от кървища, тъга и болка. Почти виждаше Сам пред себе си – как се бие млад, силен и великолепен. Подръпна ръкавиците си. Много, много хора трябваше да си платят, преди да напусне Рифтхолд и да си върне трона. И разплащането започваше още сега. За щастие, беше в кръвожадно настроение.

Но всеки момент или Аробин щеше да ù погоди някой номер, или хората на адарланския крал щяха да проследят внимателните ù стъпки от пристанището до тук. Все някой щеше да я потърси – и то до секунди, ако съдеше по крясъците зад металната входна врата и последвалата ги пълна тишина. Поне тази част от плана ù оставаше непроменена. С Каол щеше да се занимава по-късно.

Взе една от медните монети, оставени от Аробин на масата, и се изплези първо на свирепия, безмилостен профил на краля от едната ù страна, после и на стръвния уивърн от другата. Ези – Аробин я беше предал отново. Тура – хората на краля. Желязната врата над стълбището се отвори със страдалческо скърцане и хладният нощен въздух нахлу в пивницата.

Тя метна монетата с палец и вяла усмивка на лице.

Парђта още се въртеше, когато четирима мъже с черни униформи и страховити оръжия изникнаха на върха на каменните стълби. Накрая тупна на масата и двукракият дракон лъсна под смътната светлина, а Елин Галантиус вече беше готова за кръвопролития.

4.

Едион Ашривер знаеше, че му предстои да срещне смъртта си – и то скоро. Не си правеше труда да се пазари с боговете. И бездруго досега не бяха отговаряли на молбите му.

В годините си на воин и генерал бе живял с мисълта, че ще умре по един или друг начин – за предпочитане на бойното поле в подвиг, който дълги години щяха да възпяват край лагерните огньове.

Но не такава смърт го очакваше.

Или щяха да го екзекутират по време на някое зрелищно събитие, организирано специално в негова чест, или щеше да си пукне в тая воняща, влажна килия от инфекцията, която бавно, но сигурно унищожаваше тялото му.

Беше започнала като малка рана от едната страна на тялото му, придобита преди три седмици, докато се беше съпротивлявал на кръволока, убил Сорша. Успя да укрие от стражите кървавия разрез между ребрата си с надеждата, че ще умре или от кръвозагуба, или от инфекция, преди кралят да е имал възможност да го използва срещу Елин.

Елин. Екзекуцията му щеше да е капан за нея, примамка. А той нямаше намерение да го позволи.

Просто не беше очаквал да боли чак толкова.

Скриваше треската от презрително ухилените стражи, които го хранеха и пояха два пъти дневно, като се преструваше, че бавно потъва в мълчалива депресия, и ги залъгваше, че са успели да прекършат пресметливото, ругаещо животно.

Проклетите страхливци не смееха да се доближат до килията му и не забелязваха, че е спрял да се бори с веригите, които не му позволяваха да направи повече от няколко крачки. Не забелязваха, че вече почти не се изправя, освен по физиологични нужди. Подобен разпад не беше новост за тях.

Поне не му натрапиха от онези нашийници, макар че видя такъв до кралския престол в нощта, когато всичко отиде по дяволите. Можеше да се обзаложи, че нашийникът от Камъни на Уирда е предвиден за сина на краля – и се молеше принцът да му се е опълчил.

Едион се намести върху леглото от плесенясало сено и едва сдържа вопъла си, когато болката избухна в ребрата му. Ставаше все по-зле и по-зле с всеки изминал ден. Рядката му елфическа кръв беше единственото нещо, което го държеше жив и се бореше отчаяно да го изцери, но скоро инфекцията щеше да надвие дори безсмъртната благодат във вените.

Щеше да е такова облекчение, такова блаженство да знае, че не могат да го използват срещу нея и че скоро ще види онези, които тайно бе съхранявал в натрошеното си сърце толкова години наред.

Затова преглъщаше треската, жестокото гадене и агонията. Скоро – съвсем скоро Смъртта щеше да го приветства.

Само се надяваше Смъртта да пристигне преди Елин.

5.

В крайна сметка май се очертаваше да пролеят нейната кръв, осъзна Елин, докато препускаше по криволичещите улици на бедния квартал. Беше прибрала окървавените си кинжали в ножниците им, за да не оставя следа от алени капки след себе си.

Благодарение на месеците, прекарани в тичане из Камбрийските планини с Роуан, дишането ù оставаше стабилно, а съзнанието ù – бистро. Явно след сблъсъка с кожоходите, спасяването от древни същества с размерите на малки колиби и изпепеляването на четирима демонски принцове, двадесетте души по петите ù вече не можеха да я уплашат.

Но въпреки това ù причиняваха значително неудобство, което навярно нямаше да доведе до нищо хубаво за нея. От Каол нямаше и следа – никой от мъжете, влетели в пивницата, не спомена името му. Не ги познаваше, но веднага усети онова странно излъчване, което бележеше всички, имали допир с порочните Камъни на Уирда. Не видя нашийници и пръстени по тях, но отвътре бяха гнили.

Поне Аробин не я беше предал – само дето ù се струваше малко подозрително, че тъкмо си тръгна, и новата кралска гвардия, не щеш ли, успя да проследи лъкатушния ù път от пристанището до тук. Може би я поставяше на изпитание, за да провери дали способностите ù си оставаха задоволителни, преди да е приела предложението му. Докато се провираше напред през множеството тела, се питаше дали на асасинския главатар му беше хрумнало, че всичко, случило се тази вечер, представляваше изпитание и за самия него и че умишлено бе довела кралските хрътки в „Подземието“. Чудеше се колко ли ще се вбеси, като открие какво е останало от пивницата, която му носеше толкова много пари.

Именно тя пълнеше и хазните на хората, убили Сам – и то с огромно удоволствие. Колко жалко, че настоящият собственик на заведението, бивш служител на Рурк Фаран и търговец на женска плът и опиати, най-случайно се надяна на ножа ù. Неколкократно.

Елин остави „Подземието“ в окървавени руини, което всъщност беше проява на милост от нейна страна. Ако още разполагаше с магията си, навярно щеше да го превърне в пепелище. Само че магическите сили я бяха напуснали и независимо от месеците на сериозни тренировки, усещаше смъртното си тяло тежко и мудно, докато препускаше по поредната затънтена уличка. Широкият булевард, до който водеше обаче, беше твърде осветен и открит.

Тя свърна към една купчина счупени щайги и разнородни боклуци, струпана до стената на тухлена сграда и достатъчно висока, че ако се покатери по нея, да достигне прозореца на около метър над върха ù.

Забързаните стъпки и гневните крясъци я наближаваха. Проклетите стражи трябваше да летят като вятъра, за да дишат във врата ù през цялото време.

По дяволите!

Тя скочи върху щайгите и купчината се залюля под тежестта ù. Краката ù се движеха прецизно, ловко, балансирано. Една грешна стъпка и щеше да пропадне през гнилото дърво или да събори цялата планина от боклуци на земята. Щайгите стенеха под нея, но тя продължи да се изчаква все по-нагоре и по-нагоре, докато не достигна върха, откъдето скочи към изпъкналия перваз.

Пръстите ù изреваха от болка, впивайки се толкова силно в тухлата, че ноктите ù се счупиха под ръкавиците. Тя стисна зъби, набра се и прехвърли тялото си през отворения прозорец.

Позволи си да огледа тясната кухничка за момент – беше тъмна и спретната, а в малкото коридорче отвъд нея гореше свещ. Хвана дръжките на ножовете си и хукна към него, докато виковете от тясната уличка отдолу наближаваха все повече и повече.

Нечий дом – намираше се в нечий дом и водеше онези мъже след себе си. Спусна се по коридора и дървените греди на пода заскърцаха под ботушите ù.

Имаше две спални – и двете обитавани. Мамка му! Мамка му!

В първата на мръсни дюшеци се бяха проснали трима възрастни. Още трима спяха в съседната стая – жената се надигна в леглото си, когато Елин профуча по коридора.

– Не ставай – изсъска тя. Само това успя да каже, преди да достигне третата врата, затисната със стол под валчестата дръжка. Така се предпазваха от крадци в бедните квартали.

Грабна стола и го запрати по стената на тесния коридор, където щеше да забави преследвачите ù поне с няколко секунди. После дръпна рязко вратата и мижавата ключалка се изтръгна от гнилото дърво с пращене. Накрая метна една сребърна монета през рамо, за да плати за щетите... и за по-здрава ключалка.

Озова се пред общо стълбище, чиито дървени стъпала бяха потъмнели и изгнили. Нямаше никакво осветление.

Мъжки гласове проехтяха опасно близо зад нея, а откъм дъното на стълбището долетя силен тропот.

Елин хукна нагоре по витата стълба. Вече чувстваше дъха си като парчета стъкло в дробовете. Като подмина третия етаж, стълбището започна да се стеснява и...

Блъсна капака на покрива, без да пази тишина. Мъжете вече знаеха къде е. Приятният нощен въздух я обгърна и тя загълта от него с пълно гърло, оглеждайки покрива и улиците отдолу. Задната беше твърде широка, булевардът отляво не вършеше работа, но... ето. Недалеч имаше канална шахта. Съветвам те да се отбиеш до югоизточната част на тунелите още тази вечер. Там може да намериш човека, когото издирваш.

Знаеше за кого говори Аробин. Още един малък подарък от него – поредният елемент от играта им.

Спусна се по водосточната тръба от едната страна на сградата с котешка ловкост. Над нея виковете се усилваха. Бяха достигнали покрива. Тя скочи в локва с отчетлива миризма на пикня и хукна още докато костите ù трепереха от сблъсъка със земята.

Като наближи шахтата, падна на колене и пролази последните няколко метра до металната решетка, която отвори с едно тихо, бързо и сръчно движение.

За щастие, каналът отдолу беше празен. Смрадта обаче я нападна мигновено и тя едва сдържа импулса си да повърне.

Когато стражите надникнаха от ръба на покрива, нея вече я нямаше.

* * *

Елин ненавиждаше каналите.

Не защото бяха мръсни, вонящи и пълни с гнусни твари. Всъщност ù предлагаха доста удобен начин да се придвижва незабелязано из Рифтхолд.

Намрази ги, откакто един телохранител, чийто господар планираше да я убие, я завърза там и я остави да умре. Каналите се наводниха и след като успя да освободи крайниците си, преплува – да, преплува – зловонната вода до изхода. Но той се оказа затворен. Чист късмет беше, че Сам успя да я спаси, но не и преди Елин да се нагълта с предостатъчно канална мръсотия.

Почувства се чиста чак след дни и незнайно колко вани. И безкрайно повръщане.

Затова, щом слезе в канала и дръпна решетката над себе си, усети, че за пръв път тази вечер ръцете ù треперят. Насили се да превъзмогне страха и пое с наострени уши през огрените от смътна лунна светлина тунели.

Тунелът в югоизточна посока беше голям и древен, един от основните ръкави на канализационната система. Навярно съществуваше още от времето, когато Гавин Хавилиард бе решил да изгради столицата по течението на Ейвъри. От време на време спираше да се поослуша, ала от преследвачите ù нямаше и следа.

След малко се озова пред четири тунела, които се пресичаха, и забави крачка, хващайки дръжките на кинжалите. Първите два бяха най-безопасни, третият – онзи, който щеше да я срещне с капитана, ако се беше отправил към двореца, – беше по-тъмен, но пък широк. А четвъртият... четвъртият водеше на югоизток.

Нямаше нужда от елфическите си способности, за да разбере, че мракът, пропил югоизточния тунел, не беше най-обикновена липса на светлина. Лунните лъчи, проникващи откъм уличните решетки, не преминаваха през него. От дълбините му не се чуваха никакви звуци, дори топуркането на плъхове.

Поредният трик на Аробин – или пък беше подарък? Смътните звуци, които преследваше от самото начало, идваха оттук. Дирите обаче секваха.

Доближи се с тихи, котешки стъпки до линията, където вялата светлина преминаваше в непрогледна тъмнина. Взе едно камъче и го захвърли в пълния мрак.

Не се долови очакваният тропот от сблъсъка му със земята.

– На твое място не бих рискувала.

Елин се обърна към хладния женски глас и килна ножовете си в по-удобен за вадене ъгъл.

Закачулената телохранителка от „Подземието“ стоеше облегната на стената на двадесетина крачки от нея.

Е, поне единият от тях беше тук. А що се отнасяше до Каол...

Елин тръгна към нея с изваден нож, отчитайки всяка подробност от вида ù.

– Аз пък не бих те посъветвала да се прокрадваш така зад непознати хора в каналите.

Като я наближи, жената вдигна ръце пред себе си – фини, но белязани. Кожата им изглеждаше загоряла от слънцето дори под восъчното сияние на уличните лампи над тях. Щом беше успяла да се промъкне толкова близо до нея, значи имаше опит в боя, шпионството или и в двете. Естествено, че имаше опит. Нали Каол ù беше поверил кожата си в пивницата. Но защо не го виждаше сега.

– Долнопробни бордеи и зловонни канали – рече Елин, без да сваля ножовете. – Приказен живот водиш, а?

Младата жена се отлепи от стената и мастиленочерната ù коса се люшна под сенките на голямата качулка.

– Не всички имаме щастието да работим за краля, шампионе.

В този момент я разпозна. Въпросът беше дали е казала на Каол и къде е той.

– И мога ли да попитам защо е рисковано да хвърлям камъни в тунела?

Телохранителката посочи тунела зад себе си – осветен и просторен.

– Ела с мен.

Елин се засмя.

– Ще трябва да се постараеш малко повече.

Стройната жена пристъпи към нея и лунните лъчи озариха покритото ù с качулка лице – красиво, макар и намръщено. Навярно беше с две-три години по- голяма от нея.

– Преследват те двадесет стражи – подхвана с безизразен глас непознатата – и имат достатъчно акъл да слязат тук в най-скоро време. Съветвам те да тръгнеш с мен.

Елин се изкуши да я посъветва да върви по дяволите, но вместо това ù се усмихна.

– Как ме намери? – Не че я интересуваше, просто искаше да я опознае още малко.

– Случайно. Тази вечер съм на патрул и като излязох на улицата, видях новите ти приятелчета. Обикновено, засечем ли човек из каналите, първо удряме, после питаме.

– И кои сте „вие“? – попита любезно Елин.

Жената просто тръгна по осветения тунел, без да обръща внимание на ножовете в ръце ù. Ясно, арогантна и глупава.

– Можеш да тръгнеш с мен, шампионе, и да научиш някои полезни неща или да останеш тук и да видиш какво е събудил камъкът ти.

Елин претегли думите ù, както и случките от изминалата нощ. По гръбнака ù полази студена тръпка, ала реши да последва телохранителката, прибирайки кинжалите в ножниците им.

Докато крачеха през каналната мръсотия, Елин се възползва от тишината, за да възвърне силите си.

Жената свърна с бързи, плавни стъпки по друг тунел, а после и по още един.

Елин вписваше всеки завой, всяка отличителна черта, всяка решетка в мисловната си карта.

– Как ме разпозна? – попита накрая Елин.

– Виждала съм те из града преди няколко месеца. В „Подземието“ не те познах веднага заради червената коса.

Елин я наблюдаваше с ъгълчето на окото си. Може би не знаеше кой всъщност е Каол. Нищо чудно да е използвал друго име пред нея, макар и непознатата да твърдеше, че е наясно какво търси Елин в каналите.

– Защо те преследват стражите? – попита жената със спокоен глас. – Защото и те са те разпознали или заради боя, който цяла вечер чакаш да спретнеш в пивницата?

Точка за телохранителката.

– Ти кажи. За капитан Уестфол ли работят стражите?

Тя се изсмя тихо.

– Не, онези стражи не са под негово командване.

Елин успя да прикрие облекчението си, макар че в черепа ù задрънчаха още хиляди въпроси.

Ботушите ù смачкаха нещо съмнително меко и тя потрепери едва осезаемо.

Жената спря пред входа на поредния дълъг тунел, чиято първа половина беше осветена от лунните лъчи, проникващи през уличните решетки. Неестествена тъма обгръщаше далечния му край. Елин надникна към мрака с неподвижната стойка на дебнещ хищник. Тишина. Абсолютна тишина.

– Оттук – обяви телохранителката, доближавайки издигнатата каменна пътечка, вградена в едната стена на тунела.

Глупачката ù обърна гръб. Дори не видя как Елин изважда един от ножовете си.

Твърде далеч бяха стигнали.

Жената вдигна грациозно дългия си крак и стъпи на малкото хлъзгаво стълбище, водещо към каменната пътека. Елин прецени разстоянието до най-близките изходи и дълбочината на поточето от мръсни води, шуртящо в центъра на тунела.

Беше достатъчно дълбоко да погълне човешко тяло, ако се стигнеше дотам. Тя се промъкна зад жената толкова близо, сякаш бяха любовници, и притисна острието на кинжала си към гърлото ù.

6.

И – маш право на едно изречение – прошепна Елин в ухото на телохранителката, впивайки ножа още по-надълбоко в кожата на врата ù. – Едно изречение, с което да ме убедиш да не проливам кръвта ти по земята.

Жената слезе от стъпалото и не прояви глупостта да посегне към скритите оръжия на хълбоците си. Така или иначе не можеше да ги достигне в това си положение. Тя преглътна и гръклянът ù подскочи под острието на кинжала.

– Водя те при капитана.

Елин притисна ножа още повече към гладката ù кожа.

– Не звучи толкова примамливо за човек, допрял оръжие до гърлото ти.

– Преди три седмици той изостави поста си в двореца и избяга. За да се присъедини към каузата ни. Бунтовническата кауза.

Коленете на Елин заплашиха да се подвият.

Беше пропуснала да включи бунтовниците в плана си, но и те имаха да разчистват сметки с нея след убийството на Арчър Фин миналата зима. Дори Каол да работеше с тях.

Потуши мисълта, преди да я е връхлетяла с пълна сила.

– А принцът?

– Жив е, но още се намира в двореца – обясни шепнешком бунтовницата. – Достатъчно ли ти е да свалиш ножа?

Да. Не. Щом Каол сътрудничеше на бунтовниците... Елин насочи ножа надолу и отстъпи назад към петното лунна светлина, изливащо се от решетката над тях. Бунтовницата се завъртя и посегна към един от своите ножове. Елин изцъка с език. Пръстите на жената спряха върху лъснатата дръжка.

– Така ли ми се отплащаш, задето те пощадих? – Елин свали качулката си. – Не разбирам защо се изненадвам.

Бунтовницата пусна ножа си и махна собствената си качулка, разкривайки

красивото си, загоряло лице – сериозно и лишено от всякакъв страх. Тъмните ù очи се впиха изпитателно в Елин. Съюзник или враг беше?

– Обясни ми защо си тук – подхвана тихо бунтовницата. – Капитанът твърди, че си на наша страна. Но тази вечер се скри от него в „Подземието“.

Елин скръсти ръце и облегна гръб на влажната каменна стена зад себе си.

– Първо ми се иска да чуя името ти.

– Името ми не те засяга.

Елин вдигна вежда.

– Чакаш отговори от мен, но отказваш да отвръщаш на моите въпроси. Нищо чудно, че капитанът не те взе със себе си на срещата. Трудно е да играеш играта, без да знаеш правилата ù.

– Чух какво се е случило през зимата. Проникнала си в склада и си изтребила много наши хора. Заклала си цял куп бунтовници... мои приятели. – Безизразната маска на спокойствието не напусна лицето ù нито за миг. – А сега се очаква да повярвам, че през цялото време си била на наша страна. Имам причина да си мълча.

– Не ти ли се струва редно да отмъстя на хората, отвлекли и пребили приятелите ми? – пророни спокойно Елин. – Да откликна с насилие, когато заплашат да ги убият? Да изкормя себичното нищожество, заради което убиха скъпия ми приятел? – Тя се отблъсна от стената и тръгна към бунтовницата. – Искаш да се извиня? Да ти падна на колене заради случилото се? – Лицето на жената не издаваше нищо – или защото бе добре тренирана, или от откровено бездушие. Елин изсумтя. – Така си и помислих. Затова ти предлагам да ме заведеш при капитана и да ми спестиш нравоученията.

Жената погледна към мрака и поклати леко глава.

– Ако не ме беше заплашила с ножа си, вече щеше да знаеш, че сме пристигнали. – Тя посочи тунела пред тях. – Добре дошла.

На Елин ù хрумна да я тръшне върху мръсната, влажна стена, за да ù напомни, че разговаря с кралския шампион, но в този момент откъм мрака долетя насечено дишане. Човешко дишане... и шепот.

Тропот от ботуши по каменния под и още шепот – непознати гласове нареждаха приглушено „побързай“ и „по-тихо“... и...

Мускулите на Елин се сковаха, когато мъжки глас изсъска:

– Имаме двадесет минути. Размърдайте се.

Познаваше този глас.

Въпреки това остана смаяна, когато Каол Уестфол изникна от тъмнината в дъното на тунела. Със спътника му прикрепяха помежду си немощен, дръглив мъж. Четвърти човек вървеше зад тях и пазеше гърбовете им.

Дори от разстояние очите на капитана се приковаха в Елин.

Не се усмихна.

7.

Ранените бяха общо двама – онзи между Каол и спътника му и още един между двама непознати мъже. Трима други – двама мъже и една жена – крачеха след тях.

Не обърнаха особено внимание на бунтовницата. Техен човек. Елин отвърна на всеки от вперените погледи, докато групата минаваше забързано покрай нея с извадени оръжия. Всичките бяха изцапани с червена и черна кръв – и двата вида познаваше отлично. А ранените...

Познаваше и този изнемощял, изпит вид. Мъртвешката бледност по лицата им. Не беше достигнала навреме пострадалите във Вендлин. Каол и спътниците му обаче бяха успели да измъкнат тези двамата. Стомахът ù се преобърна. Ясно – младата жена до нея бе изпратена напред да провери терена, да се увери, че има безопасен път за спасителната им операция.

Стражите в града не бяха покварени само от обикновени Валги, както предполагаше Аробин.

Не, наоколо върлуваше поне един валгски принц. И то в тези тунели, ако съдеше по неестествената тъмнина. По дяволите! А Каол беше...

Каол спря и изчака един от другарите му да поеме ранения. После закрачи напред. Деляха ги само пет метра. Четири. Три. От ъгълчето на устата му се стичаше кръв и долната му устна беше сцепена. Бяха се били...

– Обясни ми – прошепна на жената до себе си.

– Не е моя работа – отвърна тя.

Елин не продължи да настоява. Каол вече стоеше отпред и гледаше с широки бронзови очи кръвта по нея.

– Пострадала ли си? – попита с дрезгав глас.

Тя поклати мълчаливо глава. О, богове. О, богове. Сега, когато виждаше чертите му извън сянката на голямата качулка, се уверяваше, че си е същият, какъвто го помнеше – мъжественото му, изпечено лице изглеждаше малко изпито и занемарено, но в него разпознаваше стария Каол. Мъжът, когото бе обикнала, преди... преди всичко да се промени.

Представяла си беше този момент толкова пъти – какво ще му каже, какво ще направи, какво ще изпита.

Тънък бял белег прорязваше бузата му. Нейно дело. Беше опитала да го убие в нощта, когато Нехемия умря.

И най-вероятно щеше да успее. Ако Дориан не я беше спрял. Още тогава проумя, че постъпката на Каол завинаги бе разсякла връзката помежду им. Такова нещо не можеше да забрави, да му прости.Мълчаливият ù отговор като че ли стигаше на капитана. Погледът му отскочи към жената до нея – пратеницата му. Неговата пратеница. Сякаш той командваше цялата група.

– Пътят напред е чист. Придържайте се към източните тунели – посъветва тя. Каол кимна.

– Вървете – нареди на останалите, които вече го достигаха. – Ще ви настигна. – В гласа му нямаше колебание, нито мекота. Сякаш го беше правил стотици пъти. Те продължиха безмълвно напред, хвърляйки погледи към Елин, докато минаваха покрай тях. Само младата жена остана. Да я наблюдава.

– Несрин – изрече името ù като заповед Каол.

Несрин си взираше в Елин – анализираше я, опитваше да прочете мислите ù. Елин ù се усмихна лениво.

– Фалик – изръмжа капитанът и жената плъзна потъмнелите си очи към него.

Ако фамилията ù не издаваше произхода ù, то очите ù, леко вирнати в ъгълчетата и подчертани с чернило, разкриваха, че поне един от родителите ù произхождаше от Южния континент. Интересното беше, че бунтовницата не опитваше да прикрие корените си, носеше чернило дори по време на мисия, независимо от строгите мерки на Рифтхолд спрямо преселниците. Каол кимна с брадичка към техните отдалечаващи се придружители. – Върви към пристанището.

– По-разумно е някой от нас да остане с теб – отвърна тя с типичния си равнодушен и нетрепващ глас.

– Помогни им да стигнат до пристанището, после се връщай в занаятчийския квартал. Гарнизонният ще забележи, ако закъснееш.

Несрин премери Елин с каменен поглед.

– Как можеш да си сигурен, че не идва по негова заповед?

Елин знаеше за кого говори. Намигна ù подигравателно.

– Ако идвах по заповед на краля, Несрин Фалик, вече нямаше да си сред живите.

По лицето на жената не се появи нито усмивка, нито страх. Като нищо можеше да надвие Роуан по студенокръвност.

– Утре по залез слънце – нареди ù с остър тон Каол. Тя го изгледа свирепо и тръгна с изопнат гръб към тунела. Движеше се като вода.

– Върви и ти – подкани го Елин със стържещ глас. – Върви, помогни им. – Или каквото друго правеше.

Окървавената уста на Каол се стегна в тънка линия.

– Така и ще сторя. Но след малко.

Не я покани да се присъедини към тях. Може би тя трябваше да предложи помощта си.

– Върна се – пророни той. Косата му беше по-дълга, по-занемарена от последната им среща преди месеци. – Това е... Едион... това е капан...

– Знам за Едион. – О, богове, какво можеше да му каже.

Каол кимна отнесено и примигна.

– Изглеждаш... променена.

Тя пипна червената си коса.

– Очевидно.

– Не – отрече той и направи стъпка напред. Само една. – Говоря за лицето ти.

Стойката ти. Просто... – Поклати глава и надникна към тъмнината, от която току-що бяха излезли. – Ела с мен.

Тя го последва. Вървеше бързо, устремено. От другата посока се чуваха ускорените стъпки на спътниците му.

Всички думи, които бе искала да му каже, напираха в главата ù, но тя ги потисна още само за момент.

Обичам те – това ù каза в деня на заминаването ù.

Нейният отговор – Съжалявам.

– Спасителна операция? – попита тя, надничайки през рамо. Никой не ги следваше.

Каол изръмжа утвърдително.

– Някогашните магьосници отново са подложени на гонения. Новите стражи на краля ги държат в тунелите, докато не дойде време за секирата. Тъмнината им харесва, като че ли им вдъхва живот.

– Защо не в затворите? – И те бяха достатъчно тъмни, дори за Валгите.

– Прекалено много хора има там. А не искат никой да вижда какво причиняват на пленниците си преди екзекуциите.

Ледена тръпка полази по гръбнака ù.

– Носят ли черни пръстени? – Той кимна. Сърцето ù едва не спря. – Не ме е грижа колко водят в тунелите. Недей да ходиш там повече.

Каол се засмя.

– Изключено. Спасяваме ги, защото само ние го умеем.

Из канализацията се разнесе миризма на солена вода. Ако броеше правилно завоите, наближаваха Ейвъри.

– Обясни ми.

– Не обръщат внимание на обикновените хора, само на онези с магическо потекло. Дори латентните преносители на магия. – Той погледна косо. – Затова изпратих Рен на север, за да го изведа от града.

Елин се препъна в един камък.

– Рен... Алсбрук?

Каол кимна бавно.

Земята се разтресе под краката ù. Рен Алсбрук. Още една рожба на Терасен.

Жив. Жив.

– Благодарение на Рен разбрахме какво става – продължи Каол. – Проникнахме в една от бърлогите им. Всички впиха очи в него. Нас с Несрин ни пренебрегнаха напълно. Едва се измъкнахме. Още на следващия ден го изпратих в Терасен.

За да събере тамошните бунтовници. Изобщо не му се искаше да тръгва, повярвай ми.

Интересно. Интересно и съвършено безумно.

– Онези неща са демони. Валги. И...

– Изсмукват живота ти, хранят се с душата ти, а накрая те екзекутират публично?

– Това не е шега – озъби се Елин.

Алчните ръце на валгските принцове, хранещи се от нея, още я преследваха в сънищата ù. Всеки път се будеше с писък и търсеше елфическия воин, който беше далеч от нея, за да ù напомни, че са оцелели, измъкнали са им се.

– Знам, че не е – увери я Каол. Очите му отскочиха към дръжката на Голдрин, която се подаваше иззад рамото ù. – Нов меч?

Тя кимна. Помежду им вече имаше по-малко от метър – метър и месеци на тъга и омраза. Месеци на лазене в бездната, в която той я беше бутнал. Но сега... сега едва се сдържаше да не му се извини. Не за белега по лицето му, а за това, че сърцето ù бе оздравяло – все още напукано тук-там, но оздравяло – и той... нямаше място в него. Не и както някога.

– Разбрал си коя съм – пророни тя, съзнавайки колко се отдалечаваха съмишлениците му.

– В деня, когато ме напусна.

Очите ù обходиха тъмнината зад тях. Засега нямаше никого.

Той не пристъпи към нея – като че ли нямаше никакво желание да я прегърне или целуне, или дори да я докосне. Бунтовниците свърнаха в един по-малък тунел, който водеше право към порутеното пристанище в бедняшкия квартал.

– Измъкнах Лапичка – обяви Каол след миг мълчание.

Елин опита да прикрие вълнението си.

– Къде е?

– В безопасност. Бащата на Несрин държи няколко успешни пекарни в Рифтхолд и изкарва достатъчно, за да си подсигури извънградска вила в полите на планината. Обеща, че служителите му ще се грижат тайно за нея. Май ù е доста забавно да тормози овцете. И... съжалявам, че не можах да я задържа тук, но всичкото това лаене...

– Разбирам – прошепна тя. – Благодаря ти. – После килна глава настрани. – Дъщерята на земевладелец е станала бунтовница?

– Несрин е в градската стража против волята на баща си. Познаваме я от години.

Това не отговаряше на въпроса ù.

– И може да ù се има доверие?

– Както ти сама каза, всички вече щяхме да сме мъртви, ако изпълняваше заповеди на краля.

– Да.

Елин преглътна сухо, прибра кинжалите в ножниците им и свали ръкавиците си... само и само да се занимава с нещо. Тогава обаче Каол видя празния пръст, където някога бе стоял пръстенът с аметист, подарък от него. Кожата ù беше напоена с кръвта, просмукала се през плата на ръкавиците – червена и черна, воняща на смърт.

Каол впери поглед в празното място, а когато очите му отново се вдигнаха към нейните, дъхът ù пресекна. Той спря пред входа на тесния тунел. Тук се разделяха. Явно не искаше да го следва по-натам.

– Имам много да ти казвам – обади се преди него тя. – Но май предпочитам първо да чуя твоята история. Как си се озовал тук, какво се е случило с Дориан.

И Едион. Всичко. – Защо тази вечер имаше среща с Аробин.

Крехката топлина по лицето му отстъпи място на студена, решителна гримаса – и сърцето ù се пропука леко. Очевидно историята му нямаше да е приятна.

Сега обаче каза само:

– Чакай ме след четиридесет минути – и ù даде един адрес в бедняшкия квартал. – Първо трябва да си свърша работата. Не изчака отговора ù, а направо хукна по тунела след приятелите си.

Елин все пак го последва.

* * *

Елин клечеше на един покрив и оглеждаше пристанището, когато Каол и спътниците му наближиха малката лодка. Моряците не смееха да пуснат котва, само я вързаха за един от изгнилите колове, колкото бунтовниците да им предадат изнемощелите жертви. После загребаха с всички сили по тъмните извивки на Ейвъри, навярно към някой по-голям кораб при устието ù.

Каол даде бързи нареждания на бунтовниците, след което Несрин го дръпна настрана. Двамата проведоха кратък, отривист спор за нещо, после капитанът тръгна сам, а Несрин и останалите се отправиха в обратната посока, без дори да погледнат назад.

Каол извървя една пресечка, а на следващата Елин се спусна тихо до него. Той дори не потрепна.

– Трябваше да се досетя.

– Да, трябваше.

Капитанът стегна челюсти, но продължи да върви.

Елин плъзна поглед по спящите нощни улици. Няколко дрипави хлапаци профучаха край тях и ù стана чудно дали не са наемници на Аробин и нямаше ли да му докладват, че са я видели на няколко пресечки от някогашния ù дом. Не смяташе за нужно да крие от него действията си – и бездруго не искаше.

Тукашните къщи бяха разнебитени, но не и напълно рухнали. Работническите семейства явно полагаха грижи за тях. Като се имаше предвид близостта им до реката, навярно ги обитаваха рибари, пристанищни работници и дори роби, чиито господари им плащаха наема. В картината нямаше нищо обезпокоително – нито скитници, нито сводници, нито дребни джебчии.

Напротив – даже изглеждаше идилично... за бедняшки квартал поне.

– Няма да те зарадвам с историята си – подхвана накрая капитанът.

* * *

Елин остави Каол да говори, докато вървяха през бедняшкия квартал, а сърцето ù се късаше с всяка негова дума.

Разказа ù за запознанството си с Едион и работата си с него, а после и за това как кралят бе заловил братовчед ù и бе подложил Дориан на разпит. Едва се сдържа да не го разтърси и да го попита как бе могъл да постъпи така безразсъдно и глупаво, да реагира толкова късно.

Тогава Каол стигна до обезглавяването на Сорша и думите започнаха да излизат по-тихо, по-насечено от устните му.

Чак сега научаваше името на лечителката, колкото и пъти да я беше шила и съживявала. А Дориан я бе загубил завинаги... Елин преглътна тежко.

Разказът ставаше все по-горчив.

Каол ù сподели как Дориан го е измъкнал от двореца. Беше жертвал себе си, разкривайки силите си на краля. Тялото ù трепереше толкова неудържимо, че пъхна ръце в джобовете си и стисна устни, за да заключи думите си. Но те продължиха да танцуват в черепа ù, да се въртят във вихрени кръгове.

Трябваше да изведеш Дориан и Сорша от двореца още в деня, когато кралят обезглави онези роби. Никаква поука ли не си взе от смъртта на Нехемия?

Наистина ли си въобразяваше, че можеш да спечелиш с незасегнато достойнство, без никаква саможертва? Не биваше да го оставяш там. Защо му позволи да се изправи сам срещу краля? Как можа, как можа, как можа?

Скръбта в очите на Каол я караше да немее.

Като приключи с разказа си, тя вдиша дълбоко, за да овладее гнева, разочарованието и смайването си. Извървяха цели три пресечки, преди да си върне здравия разум.

Яростта и сълзите нямаше да са ù от полза. Плановете ù се променяха отново, но този път по-малко. Все още можеше да спаси Едион и да вземе Ключа на Уирда. Изопна рамене. Наближаваха някогашното ù жилище.

Поне имаше къде да се покрие, стига Аробин да не беше продал помещението. Но в такъв случай несъмнено щеше да ù го натякне, а може би искаше сама да открие, че вече има нов собственик. Обичаше да ù поднася подобни изненади.

– И сега си сътрудничиш с бунтовниците – пророни накрая. – Или по-скоро ги командваш.

– Няколко души си поделяме командването. Аз отговарям за бедняшкия квартал и пристанището, останалите части на града са поверени на други хора. Срещаме се възможно най-често. Несрин и няколко от колегите ù поддържат връзка с мои хора, главно с Рес и Бруло. Двамата търсят начин да измъкнат Дориан. И Едион.

Но кралската тъмница е недостъпна, а и тайните тунели са под наблюдение. Тази вечер се престрашихме да влезем в бърлогата им, защото Рес ни уведоми, че в двореца имало голяма среща. Само дето бяха оставили повече пазачи, отколкото очаквахме.

Нямаше начин да проникнат в двореца – освен ако не приемеше помощта на Аробин. Още едно важно решение. Но щеше да го остави за утре.

– Какво си чул за Дориан след бягството ти от двореца?

В бронзовите му очи проблесна срам. Ала наистина беше избягал. Оставяйки Дориан в ръцете на баща му.

Елин стисна юмруци, за да не разбие главата му в близката тухлена стена. Как бе могъл да служи на онова чудовище? Защо не беше убил краля при първа възможност?

Надяваше се каквото и да му е сторил баща му, каквото и наказание да е изтърпял, принцът да съзнава, че не само той скърби по Сорша. А след като го спасеше, когато бе готов да я изслуша, щеше да го увери, че разбира мъката му и че болезнената загуба щеше да го измъчва дълго, безпощадно, но рано или късно щеше да се измъкне от хватката ù. И тогава суровата му магия, свободна, за разлика от нейната... щеше да им помогне в сразяването на Валгите.

– Кралят не го е наказал публично – обясни Каол. – Дори не го държи под ключ.

Доколкото знаем, Дориан все още посещава дворцовите събития и ще присъства на тържеството с главна атракция екзекуцията на Едион.

Едион... о, Едион. Той знаеше коя е, както и в що за човек се е превърнала, но дали щеше да я заплюе в лицето? Интересуваше я единствено да го спаси, да го измъкне от онова проклето място.

– И така, Рес и Бруло ни съдействат от двореца, а ние наблюдаваме крепостните стени – продължи Каол. – Разправят, че Дориан се държал нормално, но изглеждал някак... студен, отнесен. Разбираемо след случилото се със Сорша...

– Виждали ли са го да носи черен пръстен?

Каол потрепери.

– Не, не е пръстен. – В тона на гласа му имаше нещо, заради което ù се прииска да не чува следващите му думи. – Един от шпионите ни твърди, че носел вито украшение от черен камък около врата си.

Нашийник от Камъни на Уирда.

За момент Елин можеше единствено да се взира в Каол. Околните сгради сякаш я притискаха, а под калдъръма зейваше гигантска пропаст, за да я погълне цялата.

– Пребледня – обади се Каол, но не посегна към нея.

Хубаво. Не можеше да е напълно сигурна, че ще понесе допира му, без да съдере лицето му с нокти.

Вдиша дълбоко. Съдбата на Дориан не биваше да я покруси напълно... поне засега.

– Каол, не знам какво да кажа... за Дориан, за Сорша, за Едион. За това, че те виждам точно тук.

– Тя посочи с ръка мизерията край тях.

– Просто ми разкажи какво си преживяла през всичките тези месеци.

И тя му разказа. Сподели му какво ù се бе случило в Терасен преди десет години, а после и за неволите си във Вендлин. Като стигна до частта за валгските принцове, не му разкри за нашийниците, защото... защото и бездруго изглеждаше зле. Не му каза и за третия от Ключовете на Уирда – а само това, че Аробин е откраднал Амулета на Оринт и тя си го иска обратно.

– Е, вече знаеш защо съм тук, какво съм сторила и какво възнамерявам да сторя.

Каол се умълча за цяла пресечка. Нито веднъж не се беше усмихнал от началото на срещата им.

Когато най-сетне посрещна погледа ù със стиснати в тънка линия устни, Елин не видя почти нищо от стража, когото някога бе обикнала.

– Значи дошла си сама.

– Казах на Роуан, че ще е по-безопасно за него да остане във Вендлин.

– Не – отговори леко остро той, извръщайки лице към улицата пред тях. – Имам предвид, че си дошла без армия. Без съюзници. Върнала си се с празни ръце.

С празни ръце.

– Не знам какво си очаквал. Ти... ти ме изпрати във Вендлин. Ако си искал да се върна с армия, е трябвало да ми го кажеш.

– Изпратих те там за твое добро, за да те отдалеча от краля. А щом осъзнах коя си всъщност, съвсем логично предположих, че ще хукнеш към братовчедите си, към Майев...

– Не чу ли какво ти разказах току-що? За Майев? Семейство Ашривер са ù изцяло подчинени. Ако тя не им позволи да изпратят помощ, просто няма да го направят.

– Дори не си опитала. – Той спря до един безлюден ъгъл. – Щом братовчед ти Галан го бива в минаването през блокади...

– Братовчед ми Галан не е твоя работа. Можеш ли изобщо да си представиш какво съм преживяла?

– А ти можеш ли да си представиш какво ни беше тук? Какво се случи с мен... с Дориан, докато ти си си играла с магия и си се шляла с елфическия си принц?

Какво се случва всеки божи ден в града ни? Защото лудориите ти във Вендлин може да са причината за всичко това.

Всяка дума я пронизваше като меч. Да... да, може би, но...

– Лудориите ми?

– Ако не беше парадирала така драматично с победата си над Нарок, крещейки в лицето на краля, че се завръщаш, никога нямаше да ни извика в онази зала...

– Нямаш право да ме обвиняваш за това. За неговите действия.

Тя стисна юмруци и го погледна, взря се в белега, който винаги щеше да ù напомня за постъпката му, за онова, което не можеше да му прости.

– Тогава за какво имам право да те обвинявам? – попита Каол и потегли с бързи, отмерени стъпки. – Съществува ли такова нещо?

Едва ли говореше сериозно. Изключено.

– Търсиш за какво да ме обвиниш? Какво ще кажеш за погрома над кралствата?

За потъпкването на магията?

– Поне за второто – процеди той през зъби – знам със сигурност, че не е твое дело.

Тя спря отново.

– Какво каза?

Раменете му се стегнаха. И толкова ù стигаше да разбере, че бе имал намерение да запази последното в тайна. Не от Селена, някогашната си приятелка и любовница, а от Елин, кралица на Терасен. Заплаха. Каквато и информация да имаше за магията, не бе възнамерявал да ù я разкрива.

– Какво точно си научил за магията, Каол? – попита тихо Елин.

Той не отвърна.

– Кажи ми.

Той поклати глава, потънал в сянката между две улични лампи.

– Не. Забрави. Не и при положение че си толкова непредсказуема.

Непредсказуема. Май беше за добро, че тук не вирееше магия, защото в противен случай вероятно щеше да превърне улиците в реки от лава, само и само

да му демонстрира колко предсказуема беше всъщност.

– Намерил си начин да я освобождаваш, нали? Знаеш как става.

Каол не опита да отрече.

– Освобождаването на магията би довело единствено до хаос, би влошило нещата. Навярно би улеснило лова на магьосниците.

– По всяка вероятност ще съжаляваш за последните си думи, щом изслушаш разказа ми докрай – изсъска тя, пламнала от гняв. Говореше тихо, за да не чуе някой случаен минувач. – Нека ти обясня каква е ролята на каменния нашийник около врата на Дориан и тогава ще видим дали ще си толкова неразговорлив, дали ще продължаваш да омаловажаваш работата ми от последните месеци. – С всяка нейна дума лицето му пребледняваше все повече и повече. Една малка, злобна частица от нея се любуваше скришом на недоумението му. – Преследват магьосниците, защото се хранят със силата в кръвта им. Онези, които не стават за приемници на валгски демони, просто изсмукват докрай. Или, ако съдя по новото любимо развлечение в Рифтхолд, просто ги екзекутират, за да всяват страх у народа. После изпиват жадно страха, мъката и отчаянието. Действат им като вино. По-слабите Валги обсебват телата на смъртните с помощта на онези черни пръстени. Но обществото им – да, имат си цяло общество – се подрежда в йерархия също като нашето. И принцовете им нямат търпение да завземат света ни. Затова кралят използва нашийници. Черни нашийници от Камъните на Уирда. – Струваше ù се, че Каол не диша. – Нашийниците са по-силни, помагат на демоните да се задържат в чужди тела, за да поглъщат душата и силата на човека. Нарок беше обсебен от демон. Накрая ме умоляваше да го убия. Само аз можех. Сблъсквала съм се с невъобразими чудовища. Единствено с огън и обезглавяване ги надвивахме. Разбираш ли сега? – завърши Елин. – Като се имат предвид дарбите ми, май ще ти е от полза да ми кажеш всичко, което знаеш.

Няма да се учудя, ако аз съм единственият човек, способен да освободи Дориан или поне да го избави от страданията. Ако изобщо е останало нещо от него. – Последните думи горчаха ужасно.

Каол поклати глава. Веднъж. Два пъти. И навярно щеше да го съжали заради скръбта и отчаянието по лицето му, докато не каза:

– Хрумна ли ти въобще да ни предупредиш? Да споделиш поне с някого за нашийниците на краля?

Сякаш я заля с кофа ледена вода. Тя примигна насреща му. Можеше да ги предупреди... или поне да опита. Но щеше да се хули за това по-късно.

– Няма значение – отвърна в крайна сметка. – Единственото важно нещо в момента е да помогнем на Едион и Дориан.

– С теб вече не ни свързва нищо. – Той свали огърлицата от врата си и ù я хвърли. Окото на Елена просветна под уличните лампи. Тя го хвана с една ръка и усети топлината на метала в дланта си. Дори не го погледна, а направо го пъхна в джоба си. Той продължи: – От много време е така, Селена...

– Вече се казвам Елин – осмели се да извика тя. – Селена Сардотиен не съществува вече.

– Оставаш си асасинът, който избяга. Върна се чак когато е удобно за теб.

Вложи голямо усилие да не забие юмрук в носа му. Вместо това извади сребърния пръстен с аметист от джоба си, хвана ръката му и го тикна в покритата му с ръкавица длан.

– Защо имаше среща с Аробин Хамел тази вечер?

– Как...?

– Няма значение. Отговори ми.

– Нужна ми е помощта му, за да убия краля.

Елин подскочи.

– Да не си полудял? Така ли му каза?

– Не, но той сам се досети. Вече цяла седмица опитвам да си уредя среща с него. Чак тази вечер ме привика.

– Постъпил си глупаво.

Тя продължи да върви. Не беше разумно да се задържат на едно място, колкото и пусто да изглеждаше.

Каол я настигна.

– Не видях други асасини да предлагат услугите си в пивницата.

Тя отвори уста да каже нещо, но бързо я затвори. Стисна пръсти в юмрук, после ги изпъна един по един.

– Цената няма да е злато, нито услуга. Ще е нещото, което най-малко очакваш.

По всяка вероятност страданието и смъртта на близките ти.

– Мислиш, че не знам ли?

– Добре, Аробин ще убие краля. И какво? Ще възкачи Дориан на трона? С валгския демон в него?

– Това чак сега го разбирам. Но не променя нищо.

– Променя всичко. Дори да успееш да свалиш нашийника му, няма гаранция, че Валгът не се е насадил у него. Просто ще замениш едно чудовище с друго.

– Защо не си кажеш какво ти е на душата, Елин? – Изсъска името ù с почти недоловим глас.

– Способен ли си да убиеш краля? Ще успееш ли да убиеш собствения си крал, когато настъпи моментът?

– Дориан е моят крал.

– Въпросът ми остава – натърти тя.

– Онзи уби Сорша.

– Убил е и милиони преди нея. – Предизвикателство или пък поредният въпрос.

Очите му просветнаха гневно.

– Трябва да вървя. Имам среща с Бруло след час.

– Ще дойда с теб – обяви тя и отправи поглед към стъкления дворец, извисяващ се над североизточната част на града. Надяваше се да научи какво друго знае Майсторът на оръжията за Дориан. И как би могла да избави приятеля си от мъките. Кръвта ù сякаш се смрази и забави циркулацията си през вените ù.

– В никакъв случай – отсече Каол. Тя извърна рязко глава към него. – Ако дойдеш, ще се наложи да отговарям на твърде много въпроси. Няма да застраша живота на Дориан, само и само да задоволя любопитството ти.

Той продължи напред, но Елин вдигна рамене и свърна в една от пресечките.

– Прави каквото искаш.

Като усети, че я няма до него, капитанът спря.

– А ти какво ще правиш?

Не ù хареса подозрението в гласа му. Наби пети и вдигна вежда.

– Много неща. Злини.

– Ако ни издадеш, Дориан ще...

Тя го прекъсна със сумтене.

– Ти отказа да споделиш намеренията си с мен, капитане. Съвсем нормално е и аз да запазя своите в тайна. – После закрачи по улицата към старото си жилище.

– Не съм капитан – поправи я той.

Елин надникна през рамо.

– Какво се е случило с меча ти?

– Загубих го – отвърна той с празен поглед.

Ясно.

– Значи да ти викам лорд Каол?

– Само Каол.

За част от секундата ù дожаля за него и ù се прииска следващите ù думи да бяха прозвучали по-мило, по-състрадателно.

– Не можеш да измъкнеш Дориан. Няма начин да го спасиш.

– Има, и още как.

– Най-добре си набележи нови претенденти за трона...

– Не искам да чувам и звук повече. – Очите му бяха изцъклени и се задъхваше.

Беше казала достатъчно. Раздвижи рамене и опита да обуздае гнева си.

– Мога да му помогна с магията си, да го освободя някак.

Но най-вероятно щеше да се наложи да го убие. Не искаше да го признава на глас. Не и докато не го видеше с очите си.

– После какво? – попита Каол. – Ще вземеш всички жители на Рифтхолд за заложници, както направи в Доранел? И ще подпалваш всеки, който не е на твоето мнение? Или пък просто ще изпепелиш цялото ни кралство? А не се ли замисляш за всички останали, които също искат да си отмъстят на Адарлан? – Той се изсмя горчиво. – Май е най-добре да не прибягваме до магия. Като че ли и тя не въдворява справедливост сред нас, простосмъртните.

– Справедливост? Какво справедливо виждаш във всичко това?

– Магията прави хората опасни.

– Ако не се лъжа, именно магията е спасила живота ти неколкократно.

– Да – потвърди той, – и двамата с Дориан сте ми помагали. И съм ви благодарен за това. Но има ли начин да контролираме хора като вас? С желязо? Не е особено надежден вариант. Освободим ли магията, кой ще възпира чудовищата ù? Кой ще спре теб?

Ледено копие прониза сърцето ù.

Чудовище.

Бе видяла искрено отвращение по лицето му в деня, когато разкри елфическата си природа пред света – когато разцепи земята и призова огъня, за да спаси него и Лапичка. Да, такава сила трябваше да бъде овладявана някак, но... Чудовище.

Предпочиташе да я беше ударил.

– И какво, на Дориан му е позволено да ползва магия? Примиряваш се с неговите способности, но моите са извращение за теб?

– Дориан никога не е погубвал човешки живот. Не Дориан изкорми Арчър Фин в тунелите, нито изтезава до смърт Грейв, преди да го накълца на парчета. Не Дориан се развихри в Ендовиер, оставяйки десетки мъртъвци след себе си.

Трудно ù беше да издигне старата, така позната ù стена от лед и стомана.

Всичко зад нея се тресеше и рушеше.

– Спряла съм да мисля за това. – Тя стисна зъби, влагайки огромна воля да не посегне към оръжията си, както би сторила някога, както и сега ù се искаше да направи. Вместо това каза: – Ще бъда в старото си жилище, ако някога решиш да извадиш глава от задника си. Лека нощ!

Не му даде време да отговори, а просто тръгна надолу по улицата.

* * *

Каол стоеше в малката спалня на порутената къща, която служеше за щабквартира на отряда му през последните три седмици, вперил поглед в бюрото, отрупано с карти, планове и записки относно двореца, дежурствата на стражата и ежедневната програма на Дориан. Бруло не му беше дал нова информация по време на срещата им преди час – само тържественото уверение, че е постъпил правилно, като е напуснал службата си при краля и всичко останало. По-възрастният мъж настояваше да го нарича капитан, независимо от възраженията на Каол.

Едва три дни след бягството му Бруло сам го беше намерил с предложението да му стане шпионин от вътрешността на двореца. Бягство – така го беше нарекла Елин. И то съвсем умишлено.

Кралицата – яростна и пламенна, дори жестока – го бе намерила тази вечер.

Прозря го още в момента, в който излезе от валгския мрак и зърна хищническата ù стойка до Несрин. Независимо от мръсотията и кръвта по нея лицето на Елин беше загоряло и румено – и различно. По-зряло, сякаш хладнокръвието и мощта, които излъчваше, бяха трансформирали не само душата, но и външността ù. А като видя и голия ù пръст...

Каол извади пръстена от джоба си и погледна към незапаленото огнище. Нищо не му пречеше да стъкми огъня и да го хвърли в него.

Завъртя малкото украшение между пръстите си. Среброто беше потъмняло и белязано от безброй драскотини.

Не, Селена Сардотиен вече не съществуваше. Онази жена – жената, която бе обичал... Навярно се беше удавила в необятния, безмилостен океан между тези земи и Вендлин. Или пък я беше погубил някой от валгските принцове. Освен това се чувстваше глупак, задето толкова време не се бе отвращавал от всичката кръв, пролята с лека ръка от нея.

И тази вечер имаше кръв по себе си – беше отнела много животи, преди да дойде при него. Дори не бе сметнала за нужно да я измие, сякаш не ù правеше впечатление, че носи кръвта на враговете си. Цял град – беше обградила цял град с пламъците си, предизвиквайки страха дори на елфическата кралица. Никой не биваше да притежава такава сила. Щом бе изпепелила цял град като отмъщение за бичуването на приятеля си... Какво щеше да стори на империята, поробила и посякла народа ù?

Затова нямаше да ù разкрие как да освободи магията си – не и докато не се увереше, че няма намерение да превръща Рифтхолд в пепелище.

На вратата се почука – два отривисти звука.

– Трябва да си на поста си, Несрин – рече той вместо поздрав.

Тя се промъкна ловко в стаята. През трите години на познанството им го бе впечатлявала с тихите си, плавни движения. И то дотолкова, че преди година, съкрушен от предателството на Литаен, бе споделял леглото ù цяло лято.

– Командирът ми е пиян и рови под блузата на сервитьорката, попаднала в скута му тази вечер. Няма да забележи отсъствието ми известно време. – Палава искра просветна в очите ù. Познаваше я от миналогодишните им срещи в кръчми и странноприемници... и дори в тъмни улички.

Точно от такова лекомислено развлечение имаше нужда, след като Литаен го напусна заради Роланд Хавилиард. Очевидно Несрин го правеше от скука. Нито веднъж не го потърси, не попита кога ще го види отново, затова той организираше всичките им срещи. Преди няколко месеца, когато замина за Ендовиер и спря да се вижда с нея, липсата ù му се отразяваше доста зле. Не сподели за авантюрата им с Дориан нито с Елин. А когато преди три седмици се сблъска с нея на една от бунтовническите сбирки, не му се стори ядосана.

– Имаш вид на човек, сритан в топките – заяви накрая Несрин.

Той ù стрелна лют поглед. И тъкмо защото се чувстваше именно така, а и малко съкрушен по онзи познат начин, ù разказа за случилото се с Елин.

Имаше ù доверие. И как иначе – три седмици крояха планове, оцеляваха и се бореха заедно. Рен също ù имаше доверие. Но Каол още не му беше разкрил истинската същност на Селена. А май трябваше. Ако знаеше, че старата му познайница ще се завърне толкова променена, щеше да разясни на Рен за кого рискува живота си. По тази логика Несрин също заслужаваше да научи истината.

Тя килна глава настрани и косата ù проблесна като черна коприна.

– Кралският шампион... и Елин Галантиус. Впечатляващо. – Нямаше нужда да ù казва, че трябва да го пази в тайна. Тя знаеше отлично колко ценна информация ù е споделил. Неслучайно я бе направил своя дясна ръка. – Трябва да съм поласкана, че е опряла нож във врата ми.

Каол отново погледна към пръстена. Предпочиташе да го хвърли в огъня, но парите им бяха кът. Вече беше изхарчил повечето, откраднати от гробницата.

А сега му трябваха. Защото Дориан...

Дориан...

Дориан вече го нямаше.

Селена – Елин го излъга за много неща, но за Дориан не би си позволила. А и навярно само тя можеше да му помогне. Но ако вместо това опиташе да го убие...

Каол седна на стола пред бюрото си и впери празен поглед в картите и плановете. Всичките – всичките бяха за Дориан, за приятеля му. Той самият вече нямаше какво да губи. Беше просто безименен клетвопрестъпник, лъжец, предател.

Несрин направи крачка към него. По лицето ù нямаше нито капка състрадание, не че очакваше такова от нея. Нито пък го искаше. Навярно защото само тя разбираше какво е да загърбиш волята на баща си. Но докато нейният баща в крайна сметка бе приел избора ù, този на Каол... Не искаше да мисли за баща си точно сега.

– Онова, което ти е казала за принца... – подхвана Несрин.

– Не променя нищо.

– Като че ли променя всичко. Включително бъдещето на кралството.

– Спри.

Несрин скръсти фините си ръце. Беше толкова слаба, че повечето ù опоненти я подценяваха, ала за своя собствена сметка. Тази вечер я видя да разпорва един от валгските войници като риба.

– Мисля, че позволяваш на минало си да замъгли преценката ти.

Той отвори уста да възрази. Несрин вдигна съвършено оформената си вежда и зачака.

Може би беше постъпил прибързано.

Може би трябваше да разкрие на Елин как да освободи магията си.

И ако това костваше живота на Дориан...

Той изруга под носа си и дъхът му загаси свещта на бюрото.

Капитанът от едно време нямаше да ù разкрие тайната за нищо на света. Елин беше враг на кралството.

Но него вече го нямаше. Беше загинал заедно със Сорша в онази кула.

– Би се добре тази вечер – отбеляза, сякаш това имаше нещо общо с темата.

Несрин изцъка с език.

– Върнах се, защото получих доклад, че три от градските гарнизони са били свикани в „Подземието“ тридесетина минути, след като сме си тръгнали. Нейно Величество – натърти сухо Несрин – е изтребила цял куп от кралските стражи и собствениците на пивницата, а за финал е потрошила всичко. Заведението няма да отвори врати скоро.

Богове!

– Наясно ли са, че е била тя?

– Не. Но реших да те предупредя. Сигурно е имала причина.

Кой знае.

– Сама ще се увериш, че обикновено прави каквото иска, когато иска и не чака ничие разрешение.

Вероятно просто се бе оказала в лошо настроение и бе решила да излее гнева си в пивницата.

– Не е трябвало да се забъркваш с подобна жена – коментира Несрин.

– Предполагам ти самата си запозната с междучовешките отношения, като се има предвид колко твои обожатели се редят пред пекарните на баща ти. – Подъл ход, но двамата открай време бяха прями един с друг. Несрин никога не се засягаше.

Лекият блясък се завърна в очите ù. Тя пъхна ръце в джобовете си и тръгна към вратата.

– Затова не се обвързвам сериозно с никого. Не ми трябват излишни драми.

Затова не допускаше никого твърде близо до себе си. Никога. Хрумна му да я разпита по-обстойно. Но уговорката им поначало изключваше дълбаене в миналото.

Не знаеше какво конкретно бе очаквал от завръщането на кралицата.

Но не и това.

Не можеш да избираш каква част от нея да обичаш, каза му веднъж Дориан.

И беше прав. Болезнено прав.

Несрин напусна стаята му.

Още на разсъмване Каол отиде до най-близкия бижутер и заложи пръстена за шепа сребърни монети.

* * *

Изтощена и потисната, Елин се довлачи до старото си жилище над склада, който не биеше на очи. Побърза да влезе в голямата двуетажна сграда от дърво, която купи, след като изплати дълговете си към Аробин – купи я, за да се измъкне от Асасинската крепост. Но започна да я чувства като свой дом чак когато погаси и задълженията на Сам, за да може той да заживее тук с нея. Няколко седмици – толкова време съвместно съществуване им беше писано. Тогава убиха Сам.

Ключалката на голямата плъзгаща врата беше чисто нова, а купчините сандъци с мастило в склада изглеждаха непокътнати. По стълбището в дъното не се виждаше прах. Горе щеше да намери или Аробин, или някой друг човек от миналото си.

Чудесно. Беше готова за още една битка.

Отвори зелената врата с нож зад себе си. Но жилището беше тъмно. Празно.

Въпреки това миришеше на чисто.

Само за няколко секунди успя да огледа целия апартамент – голямата стая, кухнята (вътре намери няколко спаружени ябълки, но никакви други следи от живот), спалнята (недокосната) и стаята за гости. Именно там усети нечия миризма. Леглото беше оправено не особено добре, а на високия скрин до вратата имаше бележка.

Капитанът каза, че мога да отседна тук за известно време. Съжалявам, че опитах да те убия миналата зима. Аз бях онзи с двата меча. Нищо лично. Рен

Елин изруга. Рен е живял в дома ù? И... и още я мислеше за кралски шампион. В нощта, когато бунтовниците взеха Каол за заложник в онзи склад, тя опита да убие Рен и остана изненадана от издръжливостта му. О, спомняше си го много добре.

Поне беше в безопасност на север.

Познаваше се достатъчно добре да признае пред себе си, че облекчението ù отчасти се дължеше на страх – не искаше да вижда Рен и отношението му към постъпката ù спрямо Марион. Съдейки по реакцията на Каол, едва ли щеше да е добро.

Върна се в тъмната всекидневна и запали няколко свещи. Дългата маса в единия край на помещението все още беше заредена с изящните ù чинии. Диванът и двете кресла с червено кадифе пред богато украсената камина бяха малко поомачкани, но чисти.

Впери поглед в полицата над камината. Някога я бе красял разкошен часовник – до деня, в който научи, че Сам е бил изтезаван до смърт от Рурк Фаран. Че мъченията продължили часове наред, докато тя бе приготвяла пътническите им сандъци. А когато Аробин ù донесе лошата новина, Елин грабна разкошния часовник и го запрати в отсрещната стена, където се разби на парчета.

Оттогава не беше стъпвала тук, но някой бе почистил стъклата. Или Рен, или Аробин.

Тогава надникна към една от библиотеките и веднага разбра кой е бил.

Всяка книга, която бе приготвила за еднопосочното им пътешествие към Южния континент, за новия си живот със Сам, сега стоеше на мястото си. На точното си място.

А само един човек знаеше толкова подробности за личния ù живот – само един човек би използвал разопаковането на пътническите сандъци като подигравка и услуга, като скромно напомняне какво може да ù коства раздялата с него. Тоест Аробин знаеше, че Елин ще се върне тук. Някой ден.

Тя влезе в спалнята. Не посмя да провери дали и дрехите на Сам са върнати по чекмеджетата им... или изхвърлени.

Вана. От това имаше нужда. Дълга, гореща вана.

Не обърна почти никакво внимание на стаята, която някога бе възприемала като свое убежище. Запали свещите в банята, озарявайки белите плочки в трепкащо златисто.

Отвори месинговите кранове над порцелановата вана и се зае да сваля оръжията от себе си. Съблече мръсните си, пропити с кръв дрехи пласт по пласт и загледа белязания си, татуиран гръб в огледалото над мивката. Преди около месец Роуан бе покрил белезите ù от Ендовиер с прелестна, красиво усукана татуировка, изписана на древния елфически език – разказ за любимите ù хора, загинали без време.

Беше решена Роуан да не вписва с мастило друго име върху плътта ù.

Влезе във ваната, стенейки от удоволствие, и се замисли за празното място на полицата над камината. Така и не го беше запълнила. Може би – може би и тя като разбития часовник бе спряла в онзи момент.

Бе спряла да живее и просто... оцеляваше. Беснееше.

И чак пролетта, когато се озова на земята под алчните ръце на валгските принцове, болката и мракът се разсеяха и часовникът заработи отново. Не, нямаше намерение да добавя повече имена на покойници върху кожата си. Взе една кърпа и зажули лицето си. Водата помътня от кал и кръв. Непредсказуема.

Какво нахалство, каква непростима себичност...

Каол бе избягал. Избягал. А сега Дориан имаше нашийник на врата си.

Дориан. Беше се върнала за него, но твърде късно. Твърде късно.

Потопи кърпата във водата и покри лицето си с нея, за да облекчи парещите си очи. Дали не бе изпратила прекалено остро послание от Вендлин с убийството на Нарок? Може би наистина тя носеше вината за залавянето на Едион, обезглавяването на Сорша и обсебването на Дориан.

Чудовище.

И все пак...

В името на приятелите и семейството си бе готова да се превърне в чудовище.

За Роуан, за Дориан, за Нехемия би паднала още по-ниско, би се хвърлила в огъня. Защото знаеше, че и те биха направили същото за нея. Метна кърпата във водата и се надигна.

Чудовище или не, за нищо на света не би оставила Дориан да се бори сам срещу баща си. Дори той самият да я беше отпратил. Преди месец двамата с Роуан решиха да се опълчат на валгските принцове заедно – да умрат заедно, ако е нужно, вместо да го сторят поотделно.

Напомняш ми за това какъв може да бъде светът. Какъв трябва да бъде, беше казала някога на Каол.

Лицето ù пламна. Това бяха думи на момиче. Момиче, толкова вкопчено в собственото си оцеляване, че дори не се бе замислило защо Каол служи на най-голямото чудовище в света.

Елин се потопи отново във водата и затърка косата си, лицето си, окървавеното си тяло.

Можеше да прости на момичето, потърсило закрила при капитана на стражата след цяла година в ада, потърсило свой собствен шампион.

Но сега тя сама си беше шампион. И нямаше да добавя повече имена на покойници върху кожата си.

Затова още като се събуди сутринта, Елин изпрати писмо до Аробин, в което го уведомяваше, че приема предложението му.

Един валгски демон за краля на асасините.

В замяна на помощта му по спасяването и измъкването на Едион Ашривер, Северния вълк.

8.

Манон Черноклюна, наследница на вещерския клан на Черноклюните, носителка на меча Ветросеч, ездачка на уивърна Абраксос и Водачка на Крилото на кралската въздушна кавалерия, се взираше в едрия мъж от другата страна на черната стъклена маса, усърдно въздържайки нервите си.

Така и не успя да свикне с него през седмиците, които заедно с половината армия на клана Железни зъби прекараха на пост в Морат, планинската крепост на херцог Перингтън. Същото важеше и за останалите от Тринадесетте. Именно затова Астерин, облегната на тъмната каменна стена, държеше кинжалите си в готовност. Затова Сорел стоеше на пост до вратата, а Веста и Лин пазеха отвън.

Херцогът или не забелязваше, или просто не го интересуваше. Обръщаше внимание на Манон само докато се разпореждаше относно тренировките на нейната кавалерия. През останалото време се съсредоточаваше върху армията от мъже с причудлива миризма, лагеруващи в подножието на планината. И изобщо върху всичко в недрата ù – всичко крещящо и ревящо, стенещо в лабиринта от катакомби, издълбан в сърцето на древната скала. Манон нито веднъж не го попита какво криеше в планината, макар че Сенките ù докладваха за каменни олтари, оплискани с кръв, и тъмници, по-тъмни от Мрака. Ако не пречеше на легиона от Железни зъби, Манон не я интересуваше. Оставяше ги да си играят на богове.

Обикновено, особено по време на тези непоносими срещи, вниманието на херцога бе съсредоточено върху красивата, чернокоса жена, която никога не се отделяше от него, сякаш привързана за кръста му с невидима верига. Именно в нея гледаше Манон, докато херцогът сочеше на картата къде трябва да изпрати разузнавачите от Железни зъби. Калтейн – така се казваше.

Никога не проронваше и дума, не поглеждаше никого. Около бялото ù като месечина гърло имаше тъмен нашийник, заради който Манон стоеше настрана от нея. Всички тези хора излъчваха толкова странна миризма. Човешка, но не съвсем. А нейната беше най-силна. Като на най-мрачните, забравени кътчета на света. Като на разровен гроб.

– До следващата седмица искам отчети за дейностите на диваците от Белия зъб – нареждаше херцогът. Поддържаният му ръждивокафяв мустак изглеждаше някак несъвместим с тъмната му, тежка броня. Имаше вид на мъж, еднакво умел и в съвещателната зала, и на бойното поле.

– Трябва ли да се оглеждаме за нещо определено? – попита равнодушно Манон, вече отегчена до смърт. Редовно си напомняше, че е чест да бъде Водачката на Крилото, да командва въздушната кавалерия на Железни зъби. Макар че тук се чувстваше като наказана, а и все още не беше получила вест от баба си, Върховната вещица на Черноклюните, за следващия им ход. Нали бяха съюзници на адарланския крал – не негови лакеи.

Херцогът погали небрежно фината ръка на Калтейн, чиято бяла плът беше осеяна със съмнително много синини.

До свивката на лакътя ù имаше дебел червен белег, който бе леко изпъкнал.

Изглеждаше скорошен.

Въпреки това жената не изтръпна от интимния допир на херцога, не сбърчи лице от болка, когато големите му пръсти докоснаха жестоката резка в плътта ù.

– Искам прясна информация за селищата им – отвърна херцогът. – Интересува ме и приблизителната численост на диваците, както и кои са основните им маршрути из планината. Погрижете се да не ви видят и не атакувайте.

Манон можеше да понесе всичко от заточението си в Морат, но не и последната му заповед. Не атакувайте. Никакви убийства, никакви битки, нито капка кръв.

Съвещателната зала имаше само един висок, тесен прозорец, чиято гледка беше запречена от една от многото каменни кули на Морат. Затвореното помещение ù действаше задушаващо, особено в присъствието на херцога и прекършената жена до него. Манон вдигна брадичка и стана.

– Както наредите.

– Ваша Светлост – допълни херцогът.

Манон спря и се пообърна леко.

Тъмните очи на херцога не изглеждаха напълно човешки.

– Ще се обръщаш към мен с „Ваша Светлост“, Водачке на Крилото.

Железните зъби напираха да изскочат от цепките във венците ù.

– Ти не си мой херцог – отвърна. – Нито „моя светлост“.

Астерин бе застинала на мястото си.

Херцог Перингтън се изсмя гръмко. Калтейн сякаш не чуваше нищо.

– Белият демон – подхвана умислено херцогът, докато очите му шареха твърде волно по Манон. Ако не стоеше точно той пред нея, досега щеше да ги е извадила с железните си нокти. След това щеше да послуша писъците му известно време, преди да изтръгне гръкляна му с железните си зъби. – Понякога се питам дали няма да си присвоиш въздушната кавалерия и да превземеш империята ми.

– Не ми трябват човешки земи. – Говореше истината.

Искаше само Западната пустош, територията на някогашното славно Вещерско кралство. Но докато не се сражаваха във войната на адарланския крал, докато не надвиеха враговете му, нямаше да им я върнат. Пък и крочанското проклятие, което не им позволяваше да властват отново над тези земи, продължаваше да е все толкова силно, колкото преди петстотин години, когато кралицата на Крочан бе проклела предците на Манон с предсмъртния си дъх.

– И благодаря на боговете за това. – Той махна с ръка. – Свободна си.

Манон го изгледа презрително, обмисляйки за пореден път дали да не прегризе гърлото му върху стъклената маса, макар и само за да види как Калтейн би реагирала на това, но Астерин провлачи крак върху каменния под – нещо, което имаше ефекта на многозначително покашляне.

Затова Манон загърби херцога и безмълвната му невеста и си тръгна.

* * *

Манон крачеше устремено по тесните коридори на Моратската крепост, Астерин вървеше от едната ù страна, Сорел – стъпка по-назад, а Веста и Лин ги следваха.

През всяка амбразура по пътя им заедно с последните лъчи на залязващото слънце избухваха ревове, плясък на крила и крясъци, а отвъд тях долиташе неуморният бумтеж на чукове по стомана и желязо.

Подминаха група стражи пред входа на херцогската кула – едно от малкото места, където не им беше позволено да припарват. Миризмите, процеждащи се иззад вратата, направена от тъмен лъскав камък, сякаш раздираха с остри нокти гръбнака на Манон и с Втората и Третата спазваха почтително разстояние от нея. Астерин дори оголи зъби на стражите, а златистата ù коса и лентата от груба кожа през челото ù лъснаха на факелната светлина.

Мъжете не мигнаха дори. Манон знаеше, че това няма нищо общо с обучението им – и от тях лъхаше онази съмнителна смрад.

Тя надникна през рамо към Веста, която се хилеше подигравателно на всеки страж и разтреперан слуга, когото подминаваха. Червената ù коса, млечнобялата кожа и златисточерните очи бяха достатъчни да спрат всеки мъж на мястото му – да го разсейват, докато тя си доставяше удоволствие с тялото му, а после го оставяше да изкърви ей така, за забавление. Но тези стражи не откликваха дори на нея.

Веста забеляза погледа на Манон и повдигна кестеняви вежди.

– Извикай останалите – разпореди ù Манон. – Време е за лов.

Веста кимна и се втурна по един притъмнял коридор. Водачката направи жест с брадичка към Лин, която ù се подсмихна дяволито и хукна по петите на Веста. Манон, Втората и Третата изкачиха мълчаливо рушащото се стълбище на кулата, където се разполагаше личното гнездо на Тринадесетте. Денем уивърните им седяха по масивните греди, щръкнали от външните стени на кулата, за да дишат свеж въздух и да наблюдават военния лагер далеч, далеч под тях. Нощем влизаха в гнездото да спят, всеки привързан с верига към отреденото му място.

Така беше много по-удобно, отколкото да ги заключват във вонящите килии в недрата на планината с останалите уивърни от кавалерията, където единствено щяха да се разкъсват едни други на парчета и да излитат със сковани крила. Бяха опитали да ги държат там – веднъж, в самото начало. Абраксос се развилня, умъртви половината дракони от килията си и така освирепи всички останали, че едва не срутиха цялата крепост. Час по-късно Манон отреди тази кула за Тринадесетте. Като че ли странната миризма дразнеше и Абраксос.

Но тук, в гнездото, животинската смрад му беше позната, приветлива. Кръв, изпражнения, слама и кожа. И почти никаква следа от онзи необясним мирис – навярно защото се намираха толкова нависоко, че вятърът го отнасяше.

Сламата по пода скърцаше под ботушите им. Посрещна ги хладният полъх откъм огромната дупка в покрива, пробита от мъжкаря на Сорел, така че другарите му да не се чувстват в клетка – и за да може Абраксос да гледа звездите нощем, както обичаше.

Манон огледа хранилките в центъра на помещението. Никой от уивърните не беше докоснал месото и пшеницата, донесени от смъртните слуги, които поддържаха гнездото. Един от мъжете им слагаше прясно сено, но Манон му показа железните си зъби и той се запрепъва надолу по стълбището, оставяйки миризмата на страха си като мазно петно във въздуха.

– Четири седмици – пророни Астерин. Надникна през един от многото открити сводове към гредата, където беше кацнал светлосиният ù уивърн. – Четири седмици без нито една мисия. Какво правим тук изобщо? Кога ще видим действие?

Ограниченията наистина започваха да обтягат нервите на всички. Позволено им беше да летят само нощем, за да не ги виждат, а зловонието на онези мъже, каменните стени, ковачниците, витите проходи на безкрайната крепост изчерпваха лека-полека търпението на Манон. Дори малката планинска верига, в която се издигаше крепостта, представляваше само масив от голи скали и не допускаше нито следа от пролетта, обгърнала повечето земи. Мъртво, гробовно място.

– Ще действаме, когато ни наредят – обясни Манон на Астерин, впервайки поглед в залязващото слънце. Скоро, веднага щом огненото кълбо се скриеше зад назъбените черни чукари, щяха да полетят. Стомахът ù изкъркори. – И ако възнамеряваш да се опълчваш срещу заповедите ни, Астерин, на драго сърце ще те заменя.

– Не се опълчвам срещу нищо – отвърна Астерин, впивайки очи в нейните за по-дълго, отколкото повечето вещици смееха. – Но пропиляваме уменията си, докато седим тук, затворени от херцога като кокошки в кафез. Изгарям от желание да го изкормя този червей.

– Съветвам те да потискаш такива желания, Астерин – обади се Сорел. Третата на Манон, с бронзова кожа и телосложение на таран, наблюдаваше неотлъчно рѓзките, смъртоносни движения на Втората и погасяваше пламъка ù още откакто бяха малки вещици.

– Кралят на Адарлан няма право да краде уивърните ни. Не и сега – рече Астерин. – Май е най-добре да се преселим по-надълбоко в планината и да вдигнем лагер там, където поне въздухът е свеж. Не виждам смисъл да висим тук.

Сорел изръмжа предупредително, но Манон вирна рязко брадичка – безмълвна заповед към едрата вещица да не се меси – и пристъпи към Втората си.

– Последното нещо, което ми трябва точно сега – процеди водачката в лицето на Астерин, – е оная смъртна твар да се усъмни в отзивчивостта на Тринадесетте.

Вземи се в ръце. И ако чуя да разпространяваш подобни страсти сред разузнавачите си...

– Смяташ, че бих злословила по твой адрес пред подчинените ти? – Астерин тракна с железни зъби.

– Смятам, че и на теб, и на всички нас ни е омръзнало да клечим в тая дупка, но ти имаш навика да изказваш мнението си на глас и да обмисляш последиците със закъснение.

Астерин открай време беше такава и именно заради тази ù жар Манон я избра за своя Втора преди век. Тя носеше пламъка, за разлика от каменния нрав на Сорел... и ледения на Манон.

Със залеза и останалите от Тринадесетте започнаха да се прибират. Само бегъл поглед към Манон и Астерин им беше нужен да не ги доближават и да извърнат очи от тях. Веста дори отправи молитва към Триликата богиня.

– Искам единствено Тринадесетте, всички Черноклюни, да извоюват славата си на бойното поле – обясни Астерин, без да свежда поглед пред яростния взор на Манон.

– Така и ще стане – обеща Манон с достатъчно силен глас, че всички останали да чуят. – Но дотогава запази самообладание, в противен случай ще ти отнема уивърна, докато не реша, че си достойна да летиш с нас.

Астерин наведе очи.

– Волята ти е заповед за мен, Водачке на Крилото.

От чиято и да било друга уста, дори от тази на Сорел, почтителното обръщение щеше да прозвучи нормално, очаквано. Защото никой от останалите не би посмял да го изрече с такъв тон.

Манон стрелна ръка толкова бързо, че дори Астерин не можа да реагира.

Стисна врата на братовчедка си и железните ù нокти се впиха в меката плът под ушите ù.

– Още една стъпка в грешната посока, Астерин, и тези – Манон забоде ноктите си още по-надълбоко и по бронзовата шия на вещицата текнаха струйки синя кръв – ще достигнат целта си.

Не я интересуваше, че двете се сражаваха рамо до рамо от цял век, че Астерин беше най-близката ù родственица и че бе излизала на тепиха множество пъти, за да защитава мястото ù на наследница. Щеше да я умъртви в мига, в който се превърнеше в безполезна напаст. И ù позволи да види всичко това в очите ù.

Погледът на Астерин отскочи към кървавочервената пелерина върху гърба на Манон – същата, която баба ù ù нареди да вземе от онази крочанска вещица, след като Манон бе прерязала гърлото ù в Омега. Красивото, пламенно лице на Астерин се смрази и от устата ù се пророни една дума:

– Разбрано.

Манон пусна гърлото ù и изтръска синята ù кръв от ноктите си. После се обърна към Тринадесетте, вече застанали мълчаливо, със сковани гърбове до уивърните си.

– Излитаме. Сега.

* * *

Абраксос шаваше под нея, докато Манон яхваше седлото, съзнавайки, че една грешна стъпка върху дървената му греда можеше да ù коства много дълго и съвсем необратимо падане.

Под тях на юг блещукаха безброй лагерни огньове и пушекът от ковачниците наоколо се издигаше в облаци, замъгляващи звездното лунно небе. Абраксос изръмжа.

– Знам, знам, и аз съм гладна – отвърна Манон, спусна тънката предпазна ципа върху очите си и затегна здраво каишите, които щяха да я задържат в седлото.

Отляво и отдясно Астерин и Сорел яхнаха уивърните си и зачакаха знак от нея. Раните на братовчедка ù вече зарастваха. Манон отправи поглед надолу към безпощадното спускане, успоредно на кулата, и напред – към планинските зъбери и откритото небе отвъд тях. Навярно затова смъртните глупци бяха настояли всички ездачи с уивърните си да долетят до Морат през Омега, за да не се уплашат от върлите височини дори в най-ниските части на крепостта.

Хладовит, зловонен вятър обрули лицето ù и запуши носа ù. Умолителен, пресипнал крясък отекна откъм кухите недра на планината – после затихна. Време беше да потеглят, ако не за лов на храна, то поне колкото да се измъкнат от това гнило място за няколко часа.

Манон сръга с крака обсипаните с белези, пергаментови страни на Абраксос и подсилените му с паешка коприна криле проблеснаха като злато на светлината от далечните огньове.

– Лети, Абраксос – прошепна му тя.

Уивърнът вдиша гигантска глътка въздух, прибра крила плътно до тялото си и падна надолу.

Така обичаше – да се катурва от гредата си, сякаш получил смъртен удар.

Явно имаше дяволско чувство за хумор.

При първата му такава проява Манон го беше нахокала. Сега вече го правеше само за да парадира – уивърните на останалите воини от Тринадесетте трябваше да отскочат нагоре и напред и чак след това да се устремят надолу, тъй като едрите им тела не бяха пригодени за толкова изкусни скокове.

Манон държеше очите си отворени, докато се спускаха стремглаво, брулени от вятъра. Усещаше Абраксос като топла грамада под себе си. Харесваше ù да гледа смаяните, ужасени лица на простосмъртните, да вижда колко близо минава драконът ù до каменната стена на кулата, до назъбените черни канари, преди...

Абраксос разгърна криле и направи остър вираж, а светът се килна на една страна, после остана зад тях. От гърлото му се изтръгна свиреп рев, който отекна по всеки камък на Морат и даде тон на останалите уивърни. По външното стълбище на една от кулите вървеше слуга с кошница с ябълки в ръце, който изкрещя панически и изтърва товара си. Ябълките се търкулнаха една подир друга надолу по извитите стъпала, образувайки червено-зелен водопад, чийто тропот прокънтя в ритъм с чуковете от ковачниците.

Абраксос прелетя над тъмната армия, над щръкналите върхове, следван от могъщите Тринадесет.

Еженощните полети ù носеха странна тръпка, само тя и отрядът ù от вещици – войска, способна да сее разруха из цели градове. Абраксос остави планината зад гърбовете им и закръжи над нивята преди река Акантус.

Повечето хора бяха напуснали тези земи – някои бяха станали жертва на войни или нечия жажда за кръв. Но все още се намираха човеци, ако знаеш къде да ги търсиш.

Полумесецът се издигаше високо в небето – наричаха го Старешкия сърп. Удачна нощ за лов, стига суровото лице на богинята да бдеше над тях, макар че тъмнината на новолунието – Старешката сянка – винаги бе за предпочитане.

Но поне Сърпът хвърляше достатъчно светлина, че Манон да оглежда земята.

Вода – простосмъртните неизменно устройваха селищата си край водата, затова насочи Абраксос към езерото, което бе мернала преди седмици, но още не беше проучила.

Бързи и ловки като сенки, Тринадесетте се рееха над обгърнатата в нощ земя. Накрая лунната светлина озари малък воден басейн и Абраксос се спусна към него, надолу и още по-надолу, докато Манон не видя отражението им в равната му повърхност. Червената ù пелерина се развяваше зад нея като кървава диря.

Отзад Астерин нададе боен вик и Манон се обърна. Втората ù разпери ръце и се отпусна назад в седлото си, докато не легна върху гръбнака на уивърна с разпилени златисти коси. Какъв буен екстаз – Астерин винаги летеше със свирепа, необуздана наслада.

Понякога Манон се питаше дали Втората ù не се измъкваше тайно нощем, за да полети без дрехи и седло.

Водачката се обърна напред и сбърчи вежди. Слава на Мрака, че Майка Черноклюна не виждаше всичко това, защото тогава не само Астерин щеше да си изпати. Манон също щеше да понесе своето наказание, задето допускаше подобни своеволия. И нямаше желание да ги възпре.

В полезрението ù изникна малка колиба с оградена ливада. Зад прозореца мъждукаше светлина – идеално. Зад къщурката като снежни преспи сияеха бели туфи. Още по-добре.

Манон насочи Абраксос към колибата, към семейството, което навярно бе чуло грохота на криле и – ако имаше поне малко здрав разум – се беше укрило. Без деца. Такова правило имаха Тринадесетте, макар че някои от другите кланове, особено Жълтоногите, не изпитваха подобри угризения. Но мъжете и жените бяха позволена плячка. Все някак трябваше да се забавляват.

А след одевешните сблъсъци с херцога и Астерин, Манон определено имаше нужда от забавление.

9.

След като написа съкрушителното писмо до Аробин и му го изпрати чрез един от бесните му улични хулигани, Елин излезе да търси закуска из сивия квартал.

Уморена до мозъка на костите си, купи достатъчно храна и за обяд, и за вечеря, а като се върна в склада час по-късно, на трапезната маса я чакаше голяма плоска кутия.

По ключалката нямаше следи от влизане с взлом и прозорците си бяха точно толкова отворени, колкото ги беше оставила сутринта, за да пусне речния полъх в жилището си.

Не че очакваше друго от Аробин – просто ù напомняше, че макар и крал на асасините, със зъби и нокти си беше осигурил тази самозвана титла.

Сякаш по сценарий небесата се отвориха точно в този момент и шумният порой отми тежката тишина в стаята.

Елин дръпна единия край на панделката от смарагдова коприна, с която бе овързана кремавата кутия. Вдигна капака и дълго време се взира в плата под него. Бележката гласеше: Позволих си да направя някои подобрения. Забавлявай се.

Гърлото ù се стегна, ала извади костюма от специална черна материя – плътно прилепваща, дебела и гъвкава като кожа, но без блясъка и запарването. Под сгънатия костюм намери чифт ботуши. Бяха почистени от последния път, когато ги беше обувала преди години, и черната им кожа изглеждаше все така мека и еластична, а изваяните жлебове и скритите в тях остриета бяха идеално запазени.

Към тежките ръкави на костюма бяха прикрепени стигащи до лакътя предпазни ръкавици, по чиято дължина се криеха тънки, смъртоносни мечове.

Не беше виждала тази дреха, нито пък я беше обличала, откакто... Надникна към празното място над камината. Поредното изпитание, макар и по-скромно. Аробин проверяваше доколко е способна да му прости и да забрави миналото, какво е готова да понесе, за да работи с него. Беше ù купил костюма преди години, плащайки безбожна сума на един майстор изобретател от Мелисанде, който ù го изработи ръчно по нейна мярка. Аробин държеше двамата му най-добри асасини да са облечени подобаващо, затова ù направи такъв подарък – един от многото, с които я отрупваше като компенсация, задето я преби, а после я изпрати в Червената пустиня на обучение. И двамата със Сам редовно понасяха жестоки побои заради неподчиненията си, но кралят на асасините накара Сам да плати за своя костюм. А за капак му възлагаше второстепенни мисии, за да не изплати бързо дълга си.

Елин остави дрехата обратно в кутията и започна да се съблича, вдишвайки мириса на мокър камък, лъхащ през отворените прозорци.

Добре тогава, щеше отново да влезе в ролята на всеотдайно протеже. Щеше да следва плана му, макар че възнамеряваше да го промени леко, само колкото е нужно. Беше готова да убива, да продава плътта си, да се унижава... но да спаси Едион.

Два дни – само два дни – до срещата им, до момента, в който щеше да се увери, че е оцелял през всичките години на раздялата им. И дори да я изругаеше, да я заплюеше, както в общи линии бе сторил Каол... щеше да си е струвало. Гладката мека материя зашепна по кожата ù, докато нахлузваше костюма върху голото си тяло. Колко типично за Аробин да не спомене какви подобрения е направил – да превърне изживяването в рискована загадка, която сама да разбули... стига да оцелееше.

Размърда се в него, като внимаваше да не задейства механизма, който изваждаше скритите остриета. Опипа го за други тайни оръжия и трикове, после му позволи да я обгърне изцяло и закопча ботушите на краката си.

Още докато вървеше към спалнята, усети как костюмът подсилва всяка слаба точка на тялото ù. Изискванията за преработката на костюма очевидно бяха изпратени на майстора преди месеци от мъжа, който знаеше за пронизващите болки в коляното ù, кои части на тялото си предпочиташе да използва по време на битка, скоростта ù на движение. Цялото познание на Аробин за нея сега я обгръщаше под формата на плат, стомана и тъмнина. Елин спря пред високото огледало на отсрещната стена в спалнята.

Втора кожа. Не толкова фрапантна заради изящните детайли, допълнителните подплънки, джобовете и предпазните метални елементи – но не оставяше нито сантиметър от тялото ù на въображението. Тя подсвирна тихо. Така да бъде.

Щеше отново да се вживее в ролята на Селена Сардотиен – поне за малко, до края на тази игра.

Вероятно щеше да продължи с размишленията, ако през отворените прозорци не бе отекнал плясъкът на конски копита и колела на карета в локвите пред склада.

Съмняваше се Аробин да я навести толкова скоро със самодоволна усмивка на лице – не, щеше да изчака, докато се увери, че наистина е излязла да се позабавлява с костюма си.

При това положение оставаше само още един човек, който би си направил труда да намине, макар че не ù се вярваше Каол да пилее пари по карета, дори в проливния дъжд. Надникна дискретно през прозореца, оглеждайки непознатото возило през паравана на пороя. На мократа улица не се виждаше жив човек, не беше ясно и кой е вътре.

Елин тръгна към вратата и врътна китка, за да изскочи острието от лявата ù ръкавица. Оръжието не издаде никакъв звук на излизане от скрития процеп и металът заблестя под слабата дъждовна светлина.

Богове, костюмът ù се струваше също толкова удивителен, колкото в първия ден, когато го облече, острието разсичаше въздуха плавно, както при първите ù асасински мисии.

Стъпките ù и барабаненето на дъжда по покрива на склада бяха единствените звуци, докато слизаше по стълбището и се промъкваше между сандъците на приземния етаж.

Скри ръката с оръжието под пелерината си и отвори грамадната плъзгаща врата, разкривайки бушуващата дъждовна стихия. Загърната в пелерина жена стоеше под тесния навес. До бордюра отзад я чакаше наетият файтон. Кочияшът я наблюдаваше внимателно, докато дъждът се стичаше по широката периферия на шапката му. Не приличаше на професионален телохранител – просто се грижеше за клиентката си. Дори в пороя си личеше, че тъмносивата ù пелерина е от тежък плат, подобаващ на заможна личност, независимо от наетия файтон.

Голямата качулка забулваше лицето на непознатата в сянка, но Елин все пак зърна бяла кожа, тъмна коса и елегантни кадифени ръкавици, пълзящи към вътрешността на пелерината – за оръжие може би?

– Започни да обясняваш – нареди Елин, облягайки се на касата на вратата. – Или ще станеш вечеря за плъховете.

Жената отстъпи назад в дъжда – не точно назад, а по-скоро към каретата, откъдето надничаше малко дете. Уплашено малко дете.

– Дойдох да те предупредя – проговори жената и поотметна качулката, колкото да разкрие лицето си.

Големи, леко вирнати в краищата зелени очи, чувствени устни, остри скули и чип нос се съчетаваха в рядка, ослепителна красота, която караше мъжете да губят здравия си разум.

Елин излезе под тесния навес и провлачи:

– Доколкото си спомням, Лизандра, аз те предупредих, че ако те видя отново, ще те убия.

* * *

– Моля те – рече Лизандра.

Тези две думи – и отчаянието зад тях – накараха Елин да върне острието си обратно в ножницата му.

През деветте години на познанство с куртизанката нито веднъж не я беше чула да се моли или да звучи отчаяно. Лизандра никога не бе произнасяла изрази като „благодаря“, „позволи ми“ или дори „радвам се да те видя“.

Съвсем спокойно можеше да са приятелки вместо врагове – и двете бяха сирачета, прибрани от Аробин още като деца. Но кралят на асасините предаде Лизандра на Кларис, негова добра приятелка и мадам, която въртеше успешен публичен дом. Но макар Елин да беше обучена за бойното поле, а Лизандра – за леглото, двете незнайно защо бяха отраснали като съперници, борещи се за симпатиите на Аробин.

Когато Лизандра навърши седемнадесет и дойде време да наддават за нея, Аробин спечели търга с парите от изплатените дългове на Елин. Оттогава куртизанката не спираше да ù натяква какво бе направил с асасинските ù кървави пари Аробин.

В даден момент Елин реши да отвърне на удара. С кинжал. Така бе приключила последната им среща.

Елин сметна за напълно уместно да свали собствената си качулка и да подхвърли:

– Ще ми отнеме по-малко от минута да убия и теб, и кочияша ти и да направя така, че малкото ти протеже в каретата да не продума и дума по въпроса. Пък и сигурно ще се зарадва, ако те види мъртва.

Лизандра се вцепени.

– Тя не ми е протеже и не я обучавам.

– Значи ще я използваш като щит? – Усмивката на Елин режеше като бръснач.

– Моля те... умолявам те – опита да надвика дъжда Лизандра. – Трябва да говоря с теб само за няколко минути. На някое безопасно място.

Елин си направи една бърза сметка – луксозни дрехи, нает файтон, дъжд по калдъръма. Колко типично за Аробин да ù спретне такава сценка. Е, поне от любопитство щеше да поиграе по свирката му.

Тя стисна горната част на носа си с два пръста и вдигна глава.

– Знаеш, че трябва да убия кочияша ти, нали?

– Не, не трябва! – изкрещя мъжът и сграбчи трескаво юздите. – Кълна се... кълна се, няма да кажа на никого за това място.

Елин отиде до файтона и дъждът моментално накваси пелерината ù. Кочияшът можеше да издаде местонахождението на жилището ù, да застраши всичко, но... Тя надникна към окъпаното в дъждовна вода разрешително, закачено в рамка до вратата и осветено от малък фенер.

– Е, Келан Опел от улица „Бейкър“, номер шестдесет и три, апартамент две, едва ли ще кажеш на някого.

Кочияшът кимна, пребледнял като смъртник.

Елин отвори вратата на каретата и нареди на детето:

– Излизай. И двете ви искам вътре.

– Еванджелин може да ме изчака тук – прошепна Лизандра.

Елин надникна през рамо и оголи зъби.

– Ако си въобразяваш, че ще оставя детето само в нает файтон насред бедняшкия квартал, направо се връщай в помийната яма, от която идваш. – Обърна се отново към уплашеното момиченце в каретата. – Хайде, малката. Няма да те ухапя.

Това ù беше достатъчно. Еванджелин се примъкна към нея по седалката и светлината от фенера позлати фината ù порцеланова ръчичка, преди да хване тази на Елин и да скочи от каретата. Изглеждаше около единадесетгодишна, имаше стройна фигура, а червенозлатистата ù коса беше прибрана назад в плитка, разкривайки кехлибарените ù очи, които сякаш погълнаха мократа улица и двете жени пред нея. Не отстъпваше по красота на господарката си, макар че и по двете ù бузи личаха дълбоки, назъбени белези. Белези, които обясняваха грозната татуировка от вътрешната страна на китката ù. Била е едно от момичетата на Кларис – докато някой не я беше белязал, лишавайки я от всякаква стойност.

Елин намигна на Еванджелин и докато я водеше през дъжда, каза със съзаклятническа усмивка:

– Струваш ми се мой тип човек.

* * *

Елин отвори и останалите прозорци, за да пусне охладения от дъжда речен полъх в задушния апартамент. За щастие, никой не се мярна по улицата, докато бяха навън, но щом Лизандра стоеше пред нея, Аробин несъмнено щеше да научи за случката.

Елин потупа креслото пред единия прозорец и се усмихна на обезобразеното момиченце.

– Това е любимото ми място в целия апартамент, когато вятърът подухва така приятно. Мога да ти предложа книжка, ако искаш. Или пък – тя махна надясно към кухнята – отиди да си харесаш нещо вкусничко от кухненската маса. Има боровинков сладкиш. – Лизандра стоеше като вцепенена, но Елин добави невъзмутимо: – Ти решаваш.

Като всяко дете от богаташки бардак Еванджелин навярно не получаваше често право на избор. Зелените очи на Лизандра като че ли поомекнаха леко, а момиченцето отвърна с глас, едва доловим над трополенето на дъжда по покрива и прозорците.

– Бих опитала пая, ако може.

След секунда вече я нямаше. Умно момиче, знаеше, че не бива да се пречка на господарката си.

Елин съблече подгизналата си пелерина и избърса лицето си с единственото ù сухо крайче. После, държейки китката си в готовност да извади скритото в ръкавицата острие, посочи дивана пред незапаления огън и рече на Лизандра:

– Седни.

За нейна изненада, жената се подчини, но не и преди да отвърне:

– Или ще заплашиш да ме убиеш отново?

– Аз не заплашвам. Само обещавам.

Куртизанката се отпусна върху възглавниците на дивана.

– О, моля те. Нима мога да приемам сериозно всяко нещо, излязло от голямата ти уста?

– Прие доста сериозно кинжала, който запратих по главата ти.

Лизандра ù се усмихна вяло.

– Пропусна целта.

Вярно, но все пак беше закачила ухото ù. И то заслужено, ако питаха нея.

Ала сега пред нея седеше жена – вече и двете бяха жени, а не седемнадесетгодишни момичета. Лизандра я огледа от глава до пети.

– Повече ми харесваш руса.

– А на мен ще ми харесваш най-много, когато напуснеш дома ми, но това май няма да се случи скоро. – Тя надникна към улицата под тях. Файтонджията я чакаше. – Аробин не можа ли да те прати с някоя от неговите карети? Нали уж ти плаща щедро.

Лизандра махна с ръка и светлината от свещите се отрази в златната гривна, която не покриваше напълно татуировката на змиевидно същество върху тънката ù китка.

– Отказах му. Реших, че така ще дам неблагоприятен тон на срещата ни.

Не че това ù беше помогнало.

– Значи наистина той те изпраща. Да ме предупредиш за какво?

– Изпрати ме, за да ти разкрия плана му. Напоследък няма много вяра на пратениците си. Но предупреждението е от мен.

Пълна лъжа по всяка вероятност. Но татуировката – емблемата на публичния дом на Кларис, която всички куртизанки получаваха още в деня на постъпването си... Момиченцето в кухнята, файтонджията на улицата – всички тези фактори можеха да усложнят нещата, ако решеше да заколи Лизандра. Въпреки това едва се сдържаше да не посегне към кинжала си, гледайки знака върху китката ù.

Не към меча си – не. Само ножът предлагаше истинска интимност в убийството, само с него можеше да усети последния дъх на куртизанката.

– Защо още носиш символа на Кларис върху китката си? – попита тихо Елин.

Не вярвай на Арчър, беше опитала да я предупреди в кодираното си послание Нехемия, дори бе нарисувала същата змия. Но важеше ли това за всички останали с този знак? Онази Лизандра, която Елин познаваше в миналото си...

Двулична, коварна и подла бяха няколко от по-сдържаните епитети, с които Елин можеше да я опише.

Лизандра сведе поглед към татуировката си и свъси вежди.

– Не ни е позволено да я заличаваме, докато не изплатим дълговете си.

– Последния път, когато видях развратната ти физиономия, ти оставаха само седмици да ги погасиш.

Аробин плати толкова много пари при Наддаването отпреди две години, че Лизандра трябваше да е свободна почти веднага.

Очите на куртизанката просветнаха.

– Имаш проблем с татуировката ми ли?

– Онзи проклетник Арчър Фин имаше такава. – Бяха собственост на един и същ публичен дом, на една и съща мадам. Нищо чудно да бяха работили заедно и в друга насока.

Лизандра впи поглед в нея.

– Арчър е мъртъв.

– Защото го изкормих – отвърна миловидно Елин.

Лизандра вкопчи ръка в облегалката на дивана.

– Ти... – пророни. После обаче поклати глава и добави тихо: – Хубаво. Радвам се, че си го убила. Арчър беше егоистично прасе.

Може и да се преструваше, за да я спечели на своя страна.

– Кажи онова, което имаш за казване, и изчезвай от тук.

Куртизанката стисна сочните си устни. Ала все пак ù сподели плана на Аробин за освобождаването на Едион.

Оказа се гениален, хитроумен, драматичен и дързък. Щом кралят на Адарлан искаше да превърне в атракция екзекуцията на Едион, те пък щяха да превърнат в атракция спасяването му. Но фактът, че бе изпратил Лизандра, че намесваше още един човек, който можеше да я предаде или да свидетелства срещу нея...

Нарочно ù напомняше, че съдбата на Едион е в ръцете му, ако случайно решеше да вгорчи живота ù.

– Знам, знам – каза куртизанката, забелязала студения блясък в очите на Елин. – Няма нужда да ми припомняш, че ще ме одереш жива, ако те предам.

Елин усети как един мускул на бузата ù потрепва.

– А предупреждението ти?

Лизандра се размърда нервно върху дивана.

– Аробин ме изпрати да ти разясня плана му, за да проверя доколко си на негова страна и дали възнамеряваш да го предадеш.

– Щях да остана разочарована, ако не беше го сторил.

– Мисля... мисля, че освен това ме изпраща като подарък за теб.

Елин разбра смисъла на думите ù, но въпреки това каза:

– За твое съжаление, не си падам по жени. Дори платени.

Ноздрите на Лизандра се разшириха леко.

– Мисля, че ме изпраща, за да ме убиеш. Като някакъв вид възнаграждение.

– И ти идваш с молба да не го правя?

Нищо чудно, че беше довела детето. Себичната, безгръбначна патка водеше Еванджелин като щит срещу нея. Как смееше да въвлича горкото момиче в грозния им свят.

Лизандра погледна ножа, прикрепен към бедрото на Елин.

– Убий ме, ако искаш. Еванджелин вече знае какви са подозренията ми и няма да каже нито дума.

Елин сложи маска на ледено спокойствие върху лицето си.

– Но наистина идвам да те предупредя – продължи Лизандра. – Аробин може да те затрупва с подаръци, да ти помага за освобождаването на Едион, но през цялото време те наблюдава. И си има свой собствен план. Не ми каза каква е услугата, която си се съгласила да му направиш, но по всяка вероятност е капан.

На твое място бих премислила добре дали помощта му наистина си струва риска и бих се измъкнала от мрежите му.

Само че нямаше как. Възпираха я редица причини.

Когато Елин не отвърна, Лизандра вдиша рязко.

– Освен това исках да ти дам това.

Бръкна сред диплите на индиговосинята си рокля, а Елин инстинктивно зае отбранителна позиция.

Куртизанката обаче извади оръфан, пожълтял плик и го остави на масичката с трепереща ръка.

– Това е за теб. Прочети го, ако обичаш.

– Значи вече си не само курвата на Аробин, но и негова куриерка?

Лизандра прие смирено словесния шамар.

– Това не е от Аробин. От Уесли е.

Лизандра като че ли потъна в дивана и по лицето ù пробяга толкова неописуема скръб, че за момент Елин ù повярва.

– Уесли – повтори Елин. – Телохранителят на Аробин. Същият онзи, който през по-голямата част от времето ме мразеше, а през останалата обмисляше начини да ме убие. – Куртизанката кимна. – Аробин затри Уесли заради убийството на Рурк Фаран.

Лизандра изтръпна.

Елин погледна стария хартиен плик. Лизандра сведе очи към ръцете си, сключени толкова плътно в скута ù, че кокалчетата им бяха побелели.

По хартията имаше протрити места, но пукнатото клеймо не беше разпечатвано.

– Защо разнасяш писмо от Уесли до мен почти две години?

Лизандра не вдигна глава, гласът ù звучеше измъчено.

– Защото го обичах безкрайно.

Е, само това не беше очаквала да чуе от нейната уста.

– Всичко започна най-случайно. Аробин често го изпращаше да ме придружава в каретата до публичния дом и първоначално бяхме просто... просто приятели.

Говорехме си и той не очакваше нищо от мен. Но тогава... тогава Сам умря и ти... – Лизандра кимна с брадичка към писмото, все още неотворено на масата между тях. – Всичко е написано вътре. Уесли обяснява какво стори Аробин, какви планове е имал. Какво е накарал Фаран да направи на Сам и какво му е заръчал да причини на теб. Всичко е вътре. Уесли държеше да знаеш, за да разбереш... искаше да разбереш, Селена, че не е подозирал нищо, докато не е станало твърде късно. Опитал е да предотврати всичката тази жестокост, да отмъсти за Сам. Ако Аробин не го беше убил... Уесли възнамеряваше да отиде в Ендовиер, за да те измъкне оттам. Дори разпита из Пазара на сенките за човек, запознат с разположението на мините, и намери карта. Още я пазя. Като доказателство.

Мога... мога да я донеса...

Думите я връхлитаха като рояк стрели, но веднага потисна тъгата по човек, когото винаги бе възприемала само като едно от кучетата на Аробин. Нямаше да се учуди, ако кралят на асасините използваше тази сърцераздирателна история, за да я сдобри с Лизандра. И Елин беше готова да участва в играта му, колкото да разбере докъде ще я отведе, какво си е наумил Аробин и дали няма да се издаде в крайна сметка, но...

Какво е накарал Фаран да направи на Сам.

Винаги бе предполагала, че Фаран е изтезавал Сам от чист садизъм. Но ако Аробин наистина му бе наредил какво точно да стори с него... Добре че загуби магията си. Добре че я нямаше на свое разположение.

Защото в противен случай можеше да избухне в пламъци и да гори с дни, обгърната в собствения си огън.

– И какво, дошла си – подхвана Елин, докато Лизандра бършеше дискретно очите си с носна кърпа – да ме предупредиш, че е възможно Аробин да ме манипулира, защото, след като е убил любовника ти, най-сетне си проумяла що за чудовище е?

– Обещах на Уесли лично да ти предам писмото му...

– Е, предаде ми го, така че да те няма.

Дочуха се плахи стъпки и Еванджелин изскочи от кухнята, притичвайки до господарката си с непринудена, отривиста грациозност. Лизандра я прегъна с изненадваща нежност и стана на крака.

– Разбирам те, Селена, наистина. Но те умолявам едно – прочети писмото.

Заради него.

Елин оголи зъби.

– Изчезвай.

Лизандра тръгна към вратата, държейки себе си и Еванджелин на предпазлива дистанция от Елин. Като стигна прага, спря.

– Сам беше и мой приятел. Двамата с Уесли бяха единствените ми приятели. А Аробин ми ги отне и двамата.

Елин просто вдигна вежди.

Лизандра не ù каза довиждане, а просто изчезна надолу по стълбището.

Еванджелин обаче се задържа на прага и очите ù запрескачаха между отдалечаващата ù се господарка и Елин. Разкошната ù коса лъщеше като разтопен бакър.

Момиченцето посочи лицето си и каза:

– Тя ми причини това.

Елин едва се сдържа да остане на мястото си, да не хукне надолу по стълбището, за да изтръгне гръкляна на Лизандра.

Но Еванджелин продължи:

– Много плаках, когато мама ме продаде на Кларис. Плаках и плаках. Май Лизандра беше ядосала господарката онзи ден, защото ме повериха на нея, макар че ù оставаха само няколко седмици да изплати дълговете си. Обучението ми трябваше да започне още същата нощ, но аз плаках толкова много, че накрая повърнах. Лизандра ме почисти. Каза ми, че имало начин да ми помогне, но щяло да боли и вече никога нямало да бъда същата. Каза, че не било възможно да избягам, тя самата пробвала няколко пъти, когато била на моя възраст, но я хванали и я били по такива места, където да не се вижда после.

Не беше и предполагала – не се беше замисляла дори. А колко ù се подиграваше в по-младите им години...

– Отговорих ù, че съм готова на всичко, за да се измъкна от онова, за което ми разправяха другите момичета – продължи Еванджелин. – Тя ме помоли да ù се доверя... и наряза лицето ми. После така се развика, че всички наоколо да я чуят.

Решиха, че ме е обезобразила от гняв и за да не се превърна в заплаха за нея. И тя им позволи да го повярват. Кларис беше толкова бясна, че преби Лизандра в двора, но тя не се разплака... нито веднъж. А когато лечителят каза, че не можел да оправи лицето ми, Кларис принуди Лизандра да ме купи на цената, която бих струвала, ако бях станала куртизанка като нея.

Елин нямаше думи.

– Затова още работи за Кларис – обясни Еванджелин, – затова още не е свободна и скоро няма да бъде. Просто реших, че трябва да знаеш.

На Елин не ù се искаше да вярва на момичето, опитваше да си втълпи, че това е част от плана на Лизандра и Аробин, но... но едно гласче в главата ù, в костите ù шепнеше отново и отново, и отново, все по-силно и по-силно: - Нехемия би постъпила по същия начин.

Еванджелин направи реверанс и тръгна надолу по стълбището, а Елин обърна очи към оръфания плик.

Щом тя самата се беше променила толкова за две години, може би и Лизандра бе способна на същото.

За момент се замисли колко различен щеше да е животът на другата млада жена, ако я беше изслушала, ако наистина беше поприказвала с Калтейн Ромпие, вместо първосигнално да я набеди за безхарактерна придворна дама. Какво щеше да се случи, ако и Нехемия бе опитала да види жената зад маската на Калтейн.

Еванджелин вече се качваше до Лизандра в лъсналата от дъжда карета, когато Елин изникна на външната врата на склада и каза:

– Почакайте.

10.

На Едион му се виеше свят и всяка глътка въздух изискваше чудовищен напън.

Скоро. Усещаше как Смъртта стои в ъгъла на килията му и отброява последните му мигове на земята като дебнещ лъв. От време на време Едион се усмихваше на струпаните сенки.

Инфекцията се разпространяваше, а тъй като до зрелищната му екзекуция оставаха само два дни, нямаше търпение да си отиде. Стражите предполагаха, че спи, за да убива времето.

Едион очакваше храната си и наблюдаваше малкото решетъчно прозорче в горната част на вратата, за да види навреме униформените. Но беше напълно сигурен, че халюцинира, когато вратата се отвори и при него влезе коронованият принц.

Застана на входа, а зад него не се виждаха стражи или обичайният ескорт. Безизразното лице на принца веднага му даде да разбере каквото го интересуваше – това не беше спасителна операция. А нашийникът от черен камък около врата му обясняваше всичко друго. Нещата не се бяха развили добре след убийството на Сорша.

Едион съумя да му се усмихне.

– Радвам се да те видя, млади принце.

Принцът плъзна поглед по мръсната коса на Едион, няколкоседмичната му брада и купчината повръщано в ъгъла – преди час не успя да се добере до кофата.

– Ако ще ме оглеждаш така, най-добре първо ме изведи на вечеря – скалъпи Едион.

Сапфирените очи на принца отскочиха към неговите и той примигна, за да поразсее мъглата, настанила се пред очите му. Нещото, което го оглеждаше, имаше студено, хищническо и не съвсем човешко излъчване.

– Дориан – пророни тихо Едион.

Съществото, нахлузило кожата на принца, се усмихна леко. От капитана знаеше, че онези пръстени от Камъни на Уирда поробвали съзнанието – душата.

Веднъж видя и подобен нашийник до кралския престол. Питаше се дали е същият.

– Разкажи ми какво се случи в тронната зала, Дориан – изхриптя Едион с туптяща от болка глава.

Принцът примигна бавно.

– Нищо не се е случило.

– Защо си дошъл, Дориан? – Едион никога не се обръщаше към принца със собственото му име, но сега му се струваше важно да го използва, за да му напомни кой е. Макар че навярно само подклаждаше гнева му.

– Дойдох да видя опозорения генерал, преди да го екзекутират като животно.

Значи нямаше опасност да го убие още сега.

– Както екзекутираха и твоята Сорша?

Принцът не трепна дори, но Едион можеше да се закълне, че нещо в него се сгърчи, сякаш някой бе подръпнал невидима каишка – сякаш във вътрешността му все още имаше някого, който можеше да бъде изтеглен на повърхността.

– Не знам за какво говориш – отвърна нещото в принца. Ноздрите му обаче се разшириха от ярост.

– Сорша – прошепна Едион през болезнените си дробове. – Сорша, възлюбената ти, лечителката. Стоях до теб, когато я обезглавиха. Чух крясъка ти, когато се спусна към безжизненото ù тяло. – Нещото се скова леко и Едион продължи с атаката: – Къде я погребаха, Дориан? Какво направиха с тялото ù, тялото на жената, която обичаше?

– Не знам за какво говориш – повтори то.

– Сорша – пророни задъхано Едион. – Казваше се Сорша и те обичаше, а те я убиха. Мъжът, който сложи този нашийник около врата ти, я уби.

Нещото се умълча. После килна глава настрани. И му отправи усмивка, ужасяваща с красотата си.

– С удоволствие ще гледам екзекуцията ви, генерале.

Едион се засмя през кашлица. Принцът – онова, в което се беше превърнал, – се обърна плавно и излезе от килията. Едион щеше да го изпрати с пренебрежителен, злоблив смях, но в този момент чу как принцът каза на някого в коридора:

– Генералът е болен. Незабавно да му се окаже помощ.

Не.

Явно беше подушил инфекцията му.

След малко в килията му влезе лечителката – възрастна жена на име Амити – и стражите държаха безсилното му тяло, докато тя обработваше раните му. Изсипа някаква билкова отвара в гърлото му и той се задави, проми и превърза раната му, а стражите скъсиха веригата на оковите му, за да не достига с ръце шевовете.

Колкото и да хапеше, колкото и да стискаше устата си, го наливаха с гнусните билкови отвари на всеки час.

И така го спасиха, а Едион проклинаше Смъртта, задето го беше предала, докато се молеше на Мала, носителката на светлина, да държи Елин настрана от тържеството, от принца, от краля и нашийниците му от Камъни на Уирда.

* * *

Нещото в него напусна тъмницата и се отправи към стъкления замък, управлявайки тялото му като кораб. После го принуди да застане мирно пред мъжа, когото често виждаше в онези моменти, пронизващи мрака.

Мъжът седеше на стъклен трон. Усмихна се леко и заповяда:

– Поклони се.

Нещото в него дръпна силно връзката им и сякаш светкавици прободоха мускулите му, принуждавайки ги да се подчинят. Точно така се беше озовал в тъмницата, където златокосият воин произнесе името ù – и то толкова пъти, че го накара да крещи без глас. Продължаваше да крещи и сега, когато мускулите му го предаваха за пореден път, караха го да коленичи, а сухожилията във врата му свеждаха главата му в поклон.

– Още се съпротивляваш? – попита мъжът и надникна към тъмната халка на пръста си, сякаш в нея можеше да открие отговора. – Усещам и двама ви вътре.

Интересно.

Да, онова нещо в мрака заякваше, вече можеше да протяга ръка през невидимата преграда помежду им и да го ръководи като марионетка, да говори през неговата уста. Но не изцяло, не за дълго. Той попълваше дупките, доколкото можеше, но нещото постоянно си пробиваше път.

Демон. Принц демон.

Пред очите му отново и отново се разиграваше онзи момент, в който жената на живота му бе загубила главата си. Името ù върху сухия език на генерала го накара да заблъска с всички сили по другата стена в съзнанието си, бариерата, затворила го в тъмнината. Но тази тъмнина беше като зазидана гробница.

Мъжът на трона нареди:

– Докладвай.

Заповедта отекна в тялото му и той изплю дори най-малката подробност около срещата си с генерала. И нещото – демонът – извлече особено удоволствие от ужаса му.

– Хитър е този Едион. Иска да ми се изплъзне мълчешком – коментира мъжът. – Щом е толкова отчаян да ни лиши от предвиденото зрелище, вероятно очаква братовчедка му да се яви на тържеството.

Той мълчеше, не му беше наредено да говори. Мъжът го огледа внимателно с видима наслада в черните си очи.

– Трябваше да го направя още преди години. Не знам защо пропилях толкова време в очакване да видя някаква сила у теб. Колко наивно от моя страна.

Той опита да проговори, да помръдне, да направи поне нещо със смъртното си тяло. Но демонът беше стиснал като в юмрук съзнанието му и мускулите по лицето му оформиха усмивка.

– За мен е удоволствие да ви служа, Ваше Величество.

11.

Пазарът на сенките край брега на Ейвъри съществуваше още от създаването на Рифтхолд. Може би и преди това. Според легендите бил построен върху костите на бога на истината, за да постъпват справедливо търговците и начинаещите крадци. На Каол му се струваше някак иронично, понеже не знаеше да има такъв бог. Контрабанда, незаконни вещества, подправки, дрехи, проститутки – пазарът задоволяваше нуждите на всякакви клиенти, стига да бяха достатъчно смели, глупави или отчаяни да дойдат тук.

Каол беше всички тези неща при първото си посещение преди няколко седмици, когато слезе по полуизгнилото дървено стълбище от най-рухналата част на пристанището към самия речен бряг, осеян с ниши, тунели и магазини.

Загърнати в пелерини, въоръжени фигури патрулираха по дългия, просторен кей – единствен път към пазара. В дъждовни дни Ейвъри често го наводняваше, удавяйки някой и друг нещастен търговец или клиент из лабиринта на пазара. В по-сухите месеци човек не знаеше кого или какво ще види да продава съмнителната си стока или да скита из мръсните, влажни тунели.

Тази вечер пазарът се пръскаше по шевовете, дори след толкова дъждовен ден.

Точно такъв му трябваше. Зарадва се и на гръмотевицата, която прокънтя през подземния лабиринт, предизвиквайки тревожно шушукане. Търговците и разбойниците щяха да са твърде заети с подготовката за буря, за да забележат Каол и Несрин по един от главните проходи.

Гръмотевицата разклати окачените фенери от цветно стъкло – несъвместимо красиви за тукашната обстановка, сякаш някой някога бе решил да придаде на мястото известен уют. Те подсигуряваха единственото осветление в мрачните подземия и хвърляха прословутите сенки, донесли името на пазара. Сенки, удобни за тъмни дела, за потайни убийства и похищения.

И срещи на съзаклятници.

Никой не им беше обърнал внимание на влизане през безформените дупки, служещи за вход към пазарските тунели, които пък водеха към канализацията – несъмнено по-утвърдените търговци си имаха свои собствени тайни изходи под щандовете или магазините си. Всички си правеха сергии от дърво или камък и излагаха стоката си в щайги или кошници, но най-ценните артикули винаги криеха. Продавачът на подправки предлагаше всичко от шафран до канела – но дори най-ароматните му билки не можеха да прикрият сладникавата миризма на опиума, скътан под щанда.

Веднъж, преди доста време, Каол вероятно щеше да прояви интерес към забранените стоки, към върлия произвол на търговците. Дори щеше да закрие някой и друг бизнес.

Сега вече представляваха единствено ресурси. В качеството си на страж Несрин навярно мислеше по същия начин. Макар че с присъствието си тук застрашаваше живота си. Това беше неутрална зона, но обитателите ù недолюбваха служителите на реда.

И нима можеше да ги вини? Пазарът на сенките беше едно от първите места, пометено от краля на Адарлан след потушаването на магията. Точно тук сподиряше търговци, предлагащи забранени книги и запазили действието си талисмани и отвари, както и магьосниците, дошли да търсят лек или капчица магия. Наказанията бяха жестоки.

Каол едва не въздъхна от облекчение, като видя двете закачулени фигури, разгърнали импровизирана сергия за ножове в едно тъмно ъгълче. Точно където се бяха разбрали, а и изглеждаха доста автентично.

Несрин забави крачка и поспря на няколко щанда – просто отегчена купувачка, чакаща дъждът да стихне. Каол се придържаше близо до нея, а оръжията и варварската му походка възпираха джебчиите да пробват късмета си. Ударът в ребрата, който получи по-рано тази вечер, му придаваше още по-страховит фасон.

С помощта на двама от групата му прекъснаха един валгски командир, който влачеше поредния младеж към тунелите. А Каол беше толкова отнесен в мисли за Дориан, за думите и поведението на Елин, че не внимаваше достатъчно.

Затова си заслужи удара в ребрата и болезненото напомняне за него при всяка глътка въздух. Край на невниманието, край на издънките. Чакаше ги много работа.

Най-накрая двамата с Несрин спряха пред малката сергийка, оглеждайки десетината ножа и късите мечове, изложени върху протритото одеяло.

– Това място е още по-пропаднало, отколкото очаквах – коментира Бруло изпод сянката на качулката си. – Имах чувството, че трябва да покривам очите на Рес в половината от нишите.

Рес се изкиска.

– На деветнадесет съм, старче. Нищо тук не ме изненадва. – Рес погледна към Несрин, която прокарваше пръст по едно от извитите остриета. – Простете, мадам...

– Аз съм на двадесет и две – отвърна равнодушно тя. – И смятам, че ние, стражите, сме се нагледали на много повече от вас, дворцовите принцеси.

Видимата част от лицето на Рес почервеня. Каол можеше да се закълне, че дори Бруло се ухили. За момент не можа да си поеме дъх от смазващата тежест, паднала върху гърдите му. Едно време такива закачки бяха ежедневие – седеше с хората си на улицата и всички се смееха дружно. Едно време, когато не се канеше до два дни да отприщи ада в двореца, който някога бе наричал дом.

– Някакви новини? – попита Каол.

Бруло го наблюдаваше съсредоточено, сякаш усетил силната му агония.

– Тази сутрин получихме плановете за тържеството – отвърна сковано някогашният му ментор. После бръкна в джоба на пелерината си, докато Каол оглеждаше старателно един кинжал, вдигайки два пръста, сякаш се пазареше за него. Бруло продължи: – Новият капитан на кралската гвардия вече ни е разпределил по постове. Няма да остави никого в Голямата зала. – Майсторът на оръжията също вдигна два пръста и се приведе напред, а Каол сви рамене и бръкна в диплите на пелерината си за монети.

– Смяташ ли, че подозира нещо? – попита, докато плащаше.

Несрин се приближи и ги скри от чужди погледи с тялото си. Малките, сгънати карти се озоваха в джоба на Каол, преди някой да е забелязал.

– Не – отговори Рес. – Копелето иска само да ни унижи. Сигурно е наясно, че част от стражите още са на твоя страна, но ако подозираше някого от нас, вече щяхме да сме мъртви.

– Внимавайте – предупреди ги Каол.

Усети как Несрин се напряга до него, секунда преди друг женски глас да провлачи:

– Три медни монети за ксандрийски нож. Ако знаех, че има разпродажба, щях да си взема повече пари.

Всеки мускул в тялото на Каол се скова и той вдигна поглед към Елин, застанала до спътницата му. Разбира се. Разбира се, че ги беше проследила.

– Пресвети богове! – пророни Рес.

Усмивката под сянката на тъмната ù качулка беше откровено дяволска.

– Здрасти, Рес. Бруло. Предполагам в двореца не ви плащат достатъчно.

Майсторът на оръжията гледаше ту към нея, ту към тунелите.

– Не спомена, че се е върнала – обърна се накрая към Каол.

Елин изцъка с език.

– Изглежда, Каол не обича да споделя информация с никого.

Той стисна юмруци до тялото си.

– Привличаш твърде много внимание към нас.

– Така ли? – Елин вдигна един кинжал и го претегли с експертна лекота в ръката си. – Искам да говоря с Бруло и старото ми приятелче Рес. А понеже ти не ми позволи да ви придружа миналата вечер, това беше единственият начин.

Толкова типично за нея. Несрин бе отстъпила небрежно назад и наблюдаваше извитите проходи. Или просто избягваше контакта с кралицата.

Кралицата. Думата го смая отново. Кралицата стоеше насред Пазара на сенките, облечена в черно от глава до пети и повече от готова да пререже някое и друго гърло. С пълно право го плашеше мисълта, че може да се събере с Едион – кой знае на какво бяха способни заедно. А ако си върнеше магията...

– Свали си качулката – нареди ù тихо Бруло.

Елин вдигна поглед.

– Защо? И не.

– Искам да видя лицето ти.

Елин застина.

Несрин обаче се обърна към тях и облегна ръка на масата.

– Снощи видях лицето ù, Бруло, и си е също толкова хубаво, колкото преди.

Нямаш ли си жена, по която да точиш лиги?

Елин изсумтя.

– Май започвам да те харесвам, Несрин Фалик.

Несрин ù се усмихна половинчато. Което си беше същинско ухилване за човек като нея.

Каол се зачуди дали Елин щеше да харесва Несрин, ако знаеше за отношенията между двама им. И дали изобщо щеше да я е грижа.

Кралицата побутна качулката си назад толкова, колкото светлината да огрее лицето ù, и намигна на Рес, който се ухили до уши.

– Липсваше ми, другарче – каза тя.

Бузите на Рес пламнаха.

Елин върна погледа си върху Бруло, който стисна устни, докато проучваше лицето ù. След миг Майсторът на оръжията пророни:

– Ясно.

Кралицата напрегна мускули едва забележимо. Бруло сведе глава в лек поклон.

– Ще опитате да спасите Едион.

Елин върна качулката си на място и кимна утвърдително – чисто олицетворение на нахакан асасин.

– Да.

Рес изпсува люто под носа си.

Елин се приведе към Бруло.

– Съзнавам, че искам много от теб...

– Тогава недей – повиши ù тон Каол. – Не ги излагай на допълнителна опасност.

И бездруго рискуват достатъчно.

– Решението не е твое – отвърна тя.

Негово беше, и още как.

– Ако ги хванат, губим информаторите си. А те губят живота си. Какво смяташ да направиш за Дориан? Или те е грижа само за Едион?

Всички ги наблюдаваха твърде съсредоточено.

Лицето ù придоби гневна гримаса, но Бруло се намеси точно навреме.

– Какво искате от нас, милейди?

Този път Майсторът на оръжията несъмнено се досети. Беше виждал Едион достатъчно скоро, за да разпознае очите, лицето, цвета на кожата ù веднага щом свали качулката си. Навярно го подозираше от месеци.

– Не позволявай да изпратят хората ти на пост при южната стена на градината – пророни Елин.

Каол примигна. Това не беше молба, нито заповед, а предупреждение.

– Друго място, което трябва да избягваме? – попита с леко пресипнал глас Бруло.

Елин вече се отдалечаваше от сергията, клатейки глава, подобно на клиент, който е загубил интерес.

– Просто кажи на хората си да закичат униформите си с червено цвете. Ако ги питат, нека казват, че е заради рождения ден на принца. Да ги сложат на видно място.

Каол погледна към ръцете ù. Тъмните ù ръкавици бяха чисти. С колко ли кръв щеше да ги окъпе след няколко дни?

– Благодарим ти – каза ù през въздишка Рес.

Чак когато кралицата изчезна сред тълпата с наперена походка, Каол осъзна, че наистина ù дължат благодарности.

Елин Галантиус възнамеряваше да превърне стъкления дворец в касапница, от която току-що бе спасила Рес, Бруло и хората им.

Но не каза нищо за Дориан. За това дали ще спаси него. Дали ще го пощади.

* * *

Елин знаеше, че я следят, още откакто напусна Пазара на сенките, където направи няколко лични покупки. Въпреки това влезе право в Кралската банка на Адарлан.

Имаше важна работа там и макар работното време на банката да свършваше, управникът на драго сърце откликна на питанията ù. Нито веднъж не подложи под съмнение фалшивото име, на което бяха сметките ù.

Докато той ù обясняваше какво е положението им и каква лихва са натрупали през годините, тя се възползва да огледа помещението – дебели стени с дъбова ламперия, картини, зад които не намери скривалища в минутката, докато управникът поръчваше чай на секретарката си, и луксозни мебели, струващи повече от доживотната печалба на повечето граждани на Рифтхолд. Там включително имаше и разкошен махагонов шкаф, където държеше документите на много от най-заможните си клиенти, в това число и нейните. Заключваше го с малкото златно ключе, оставено на бюрото му.

След като отново изтърча през двойната врата на кабинета си, за да изтегли сумата, поръчана от нея, Елин стана и небрежно се доближи до бюрото му, оглеждайки подредените в купчини и разпилени по него документи, подаръците от доволни клиенти, ключовете и малкия портрет на жена, която можеше да му е или съпруга, или дъщеря. При мъже като него нямаше как да знае човек. Управникът се върна тъкмо когато Елин пъхваше небрежно ръка в джоба на пелерината си. Двамата размениха няколко любезни приказки за времето, докато секретарката не се появи в кабинета с малка кутия в ръка. Елин изсипа съдържанието ù в кесията си с толкова благоприличие, колкото съумя да свика, после благодари на секретарката и управника и напусна кабинета.

Тръгна по страничните улички, пренебрегвайки вонята на гнила плът, която дори дъждът не успяваше да отмие. Две – преброи цели две платформи за екзекуции, разположени на иначе доскоро приятни градски площади.

Труповете, оставени на гарваните, изглеждаха като сенки по светлите каменни стени, където бяха приковани.

Елин нямаше намерение да залавя Валг, докато не спасяха Едион – ако изобщо се измъкнеше жива от двореца, но пък не пречеше да се поупражнява.

* * *

Хладовита мъгла бе обгърнала света в нощните часове, просмуквайки се през всеки отвор в стаята ù. Сгушена под катове одеяла и пухени юргани, Елин се обърна по гръб в леглото и протегна лениво ръка към топлото мъжко тяло до себе си.

Студени копринени чаршафи се плъзнаха под пръстите ù.

Тя отвори едното си око.

Не беше във Вендлин. Разкошното легло, обвито в кремаво-бежови цветове, се намираше в рифтхолдското ù жилище. А другата му половина, с възглавниците и одеялата ù, си стоеше все така недокосната. Празна.

За момент си представи Роуан там – суровото му, безкомпромисно лице, смекчено до очарователна красота от съня, сребристата му коса, проблясваща на утринната светлина, изпъкналата на фона ù татуировка, спускаща се от лявото му слепоочие надолу по врата му, през едното му рамо, чак до пръстите на ръката му.

Елин въздъхна през стегнато гърло и потри очи. Достатъчно ù беше, че постоянно го сънува. Нямаше намерение да пилее енергия в мисли за него, в мечти да е до нея, за да му сподели всичко или поне за да се буди в успокоителната му прегръдка.

Преглътна сухо и стана от леглото със сковано тяло.

Някога бе стигнала до заключението, че не е признак на слабост да се нуждае от помощта на Роуан, да копнее по него, и че дори е похвално да го признава пред себе си, но... Той не беше патерица и Елин не искаше да го възприема така.

Въпреки това, докато ядеше студената си закуска, ù се искаше да не бе изпитвала такава голяма нужда да докаже независимостта си от него още преди седмици.

Особено когато едно от уличните гаменчета на Аробин заблъска по вратата на склада с нареждането, че трябва да се яви в Асасинската крепост. Незабавно.

12.

Страж с безизразно лице ù донесе призовката от херцога и Манон, която тъкмо се канеше да изведе Абраксос за самостоятелен полет, скърца със зъби цели пет минути, кръстосвайки нервно из гнездото.

Нито тя, нито вещиците ù бяха кучета да ги привиква така. Човеците служеха за развлечение и бяха източник на кръв, а понякога, много рядко, и на семе. В никакъв случай нямаха място на командирски и други висшестоящи постове.

Манон се устреми надолу по стълбището и докато стигне края му, Астерин вече я следваше.

– Тъкмо идвах да те търся – прошепна Втората ù с подскачаща златиста плитка. – Херцогът...

– Знам какво иска херцогът – озъби ù се Манон.

Астерин вдигна безмълвно вежда.

Манон овладя нарастващото си желание да изкорми някого. Херцогът постоянно я привикваше на срещи с високия, слаб мъж, наречен Върнън, който не гледаше на нея с подобаващо страхопочитание. Не ù даваха дори няколко часа да потренира с Тринадесетте, камо ли да отлети за по-дълго време, без да я извикат.

Вдиша през носа и издиша през устата, сетне отново и отново, докато най-сетне успя да прибере железните си зъби и нокти.

Не беше куче, нито пък безразсъдна глупачка. Беше Водачка на Крилото, а и наследница на клана от сто години. Можеше да се справи с това простосмъртно прасе, което щеше да се превърне в храна за червеите до няколко десетилетия, а след това щеше да се върне към величественото си зло и безсмъртно съществувание.

Манон отвори със замах вратите на съвещателната зала пред равнодушните погледи на стражите – хора на външен вид, но не и отвътре.

Херцогът оглеждаше грамадна карта, разгърната върху масата, а приятелят му или съветникът му, или личният му шут лорд Върнън Локан стоеше до него. На известно разстояние от тях, вперила празен поглед в тъмната стъклена повърхност и напълно неподвижна, с изключение на бялото ù гърло, откъдето с леко потрепване минаваше дъхът ù, седеше Калтейн. Жестокият белег на ръката ù бе потъмнял до лилаво-червеникаво. Незнайно как.

– Какво искаш? – попита Манон.

Астерин зае мястото си до вратата и скръсти ръце.

Херцогът посочи стола срещу себе си.

– Имаме да обсъждаме някои неща.

Манон остана права.

– Уивърнът ми е гладен, аз също. Отиваме на лов, така че да приключваме по-бързо тук.

Лорд Върнън, тъмнокос, строен като тръстиково стебло и облечен в яркосиня, прекалено чиста туника, огледа презрително Манон. Тя оголи зъби насреща му в безмълвно предупреждение. Върнън просто ù се усмихна с думите:

– Нима не одобрявате храната, която ние ви подсигуряваме, лейди?

Железните зъби на Манон се прибраха.

– Не ям храна, приготвена от смъртни. Същото важи и за уивърна ми.

Херцогът най-сетне вдигна глава.

– Ако знаех, че си толкова претенциозна, щях да направя наследницата на Жълтоногите Водачка на Крилото.

Манон извади небрежно ноктите си.

– И щеше да се увериш колко недисциплинирана, непокорна и безполезна е Искра Жълтонога.

Върнън се настани на един стол.

– Чувал съм за съперничеството между вещерските кланове. Да не би да имаш зъб на Жълтоногите, Манон?

Фамилиарното обръщение му спечели гърлено изръмжаване от страна на Астерин.

– Вие, простосмъртните, си имате вашите вражди – отвърна Манон. – Ние си имаме Жълтоногите.

– Ама че елитаристка – пророни Върнън на херцога, който изсумтя.

Студен пламък полази гръбнака на Манон.

– Имаш пет минути, херцоже.

Перингтън почука с кокалчета по стъклената маса.

– Мислим да поставим началото на един... експеримент. За в бъдеще ще е нужно да увеличим числеността си, да усъвършенстваме войниците, с които вече разполагаме. Историята на вещиците ще ни е от полза в това начинание.

– Обясни.

– Нямам навика да обяснявам всяка подробност от плановете си – отвърна херцогът. – От теб искам единствено да ми предоставиш отряда си от Черноклюни за една проба.

– Каква проба?

– Интересува ме дали вещиците са подходящи за чифтосване със съюзниците ни от друго кралство – Валгите.

Всичко спря. Мъжът беше загубил ума си, но...

– Нямам предвид чифтосване в човешкия смисъл на думата, разбира се.

Процедурата ще е лесна и сравнително безболезнена. Изразява се в пришиване на парченце камък малко над пъпа. То им служи като проводник. А продуктът от смешението на валгска и вещерска кръв ще е просто... Предполагам разбираш що за инвестиция ще е това. Вещиците браните толкова ревностно рожбите си. И двамата мъже се усмихваха с неприкрито самодоволство в очакване на съгласието ù.

Валгите – демоните, чрез чието кръвосмешение с елфите се появили вещиците, – се бяха завърнали някак и поддържаха отношения с херцога и краля... Тя потуши стотиците си въпроси.

– Имате хиляди хора тук. Използвайте тях.

– Повечето нямат магически способности и не са съвместими с Валгите. А вещиците поначало имат валгска кръв във вените си.

Знаела ли е баба ù за това?

– Тук сме, за да ти служим като воини, не като блудници – заяви със смъртоносен глас Манон. Астерин дойде до нея с каменно, пребледняло лице.

– Избери едно сестринство вещици от Черноклюните – беше единственият отговор на херцога. – Искам ги готови до седмица. Опитай да ми попречиш, Водачке на Крилото, и ще превърна безценния ти уивърн в кучешка храна. Може да направя същото и с останалите.

– Ако и с пръст докоснеш Абраксос, ще те одера жив.

Херцогът върна погледа си към картата и махна с ръка.

– Свободна си. О... слез в ковачницата. Последната ви партида оръжия била готова за оглед.

Манон остана на мястото си, преценявайки тежестта на масата от черно стъкло – дали имаше начин да я преобърне и да посече мъжете с острите парчета.

Върнън вдигна вежди в безмълвен, подигравателен жест и Манон се обърна, втурвайки се през вратата, преди да е направила нещо глупаво.

Почти бяха достигнали стаята ù, когато Астерин попита:

– Как ще постъпиш?

Манон не знаеше. А и не можеше да поиска съвет от баба си, защото щеше да излезе несигурна и неспособна да следва заповеди.

– Ще измисля нещо.

– Но не би му дала някои от сестрите ни за това... това чифтосване, нали?

– Не знам.

Може би нямаше да е толкова лошо да слее кръвта им с валгската. Може би така щяха да получат нова сила. Може би Валгите знаеха как да се преборят с крочанското проклятие.

Астерин сграбчи лакътя ù, вдълбавайки нокти в плътта. Манон примигна, смаяна от допира и от настоятелната му сила. Никога досега Втората не бе дръзвала да...

– Не бива да го позволяваш – рече Астерин.

– Получих достатъчно заповеди за днес. Дай ми още една, и ще намериш езика си на пода.

По лицето на Астерин избиха червени петна.

– Младите вещици са уплашени. Уплашени са до смърт, Манон. Та ние не ги изпращаме дори в други кланове, камо ли...

Имаше право. Младите вещици бяха такава рядкост. В клана се раждаха само деца от женски пол – като подарък от Триликата богиня. Приемаха ги за свещени още от мига, в който майката проявеше признаци на бременност, до деня, в който навършеха шестнадесет. Да нараниш бременна вещица, да посегнеш на нероденото ù дете или дъщеря ù се смяташе за провинение, толкова непростимо, че никое наказание не беше достатъчно жестоко за него. Манон бе участвала в две от така дългите екзекуции, но желанието ù за мъст никога не оставаше задоволено.

Човешките деца не се брояха – някои от клановете ги възприемаха като най-обикновена храна. Особено Жълтоногите. Младите вещици обаче... нямаше по-голяма чест от тази да родиш вещерско дете на клана си. И по-голям срам от това да го загубиш.

– Кое сестринство би избрала? – попита Астерин.

– Не съм решила.

Навярно щеше да е някоя от по-незначителните... за всеки случай, преди да позволи на някоя от по-могъщите да се съчетае с Валгите. Може би демоните щяха да дадат на умиращата им раса дозата живот, от която се нуждаеха така отчаяно през изминалите няколко десетилетия. Векове.

– А ако възразят?

Манон достигна стълбището към личната си кула.

– Единственият човек, който възразява за каквото и да било напоследък, Астерин, си ти.

– Не е редно...

Манон замахна с ръка и раздра плата и кожата над гърдите ù.

– От днес нататък Сорел е Втора.

Астерин не докосна кръвта, просмукваща се в туниката ù.

Манон тръгна отново.

– Предупредих те да не ми се бъркаш, но тъй като ти реши да не зачетеш волята ми, вече нямаш място до мен и в срещите ми. – Никога досега, нито веднъж през последните сто години не беше сменяла постовете им. – От този момент нататък ти си Трета. Ако ми докажеш, че ти е останала поне капка самоконтрол, ще преразгледам решението си.

– Милейди – подхвана кротко Астерин.

Манон посочи стълбището зад тях.

– Ти получаваш правото да съобщиш на останалите. Веднага.

– Манон – продължи Астерин с умолителен тон, какъвто Водачката не бе чувала досега.

Манон продължи напред и червената ù пелерина се развя над стълбището.

Нямаше желание да слуша Астерин, не и при положение че баба ù изрично я бе предупредила, че всяка грешна стъпка, всяко неподчинение ще коства главите на всички. Пелерината около нея вечно щеше да ù го напомня.

– Чакам те в гнездото след час – каза, без да погледне назад, и влезе в кулата си.

Където надуши човек.

* * *

Пред камината беше коленичила млада слугиня с метла и лопата в ръка.

Трепереше едва забележимо, но мирисът на страха ù вече пропиваше въздуха в стаята. По всяка вероятност умираше от ужас още от момента, в който бе прекрачила прага ù.

Момичето сведе глава и черната му като нощта коса прикри бледото му лице, но не и преди Манон да зърне преценяващия поглед в тъмните му очи.

– Какво правиш тук? – попита равнодушно Манон, стържейки с железни нокти, само и само да види реакцията му.

– Ч-ч-чистя – изпелтечи момичето, но твърде насечено, твърде отработено.

Раболепна, кротка и ужасена, точно по вкуса на всяка вещица. Единствено миризмата на страх беше истинска.

Манон прибра железните си зъби.

Слугинята стана бавно и видимо изтръпна от болка. От движението протритото домашно сукно на полата ù се люшна, разкривайки дебелата верига между глезените ù. Десният беше обезобразен, а ходилото ù, покрито с лъскава, наскоро зараснала плът, стъпваше на една страна.

Манон потисна хищническата си усмивка.

– Защо са ми изпратили саката слугиня?

– Аз... аз просто изпълнявам заповеди. – Гласът ù беше воднист, неразличим.

Манон изсумтя и тръгна към нощното шкафче, а плитката ù и кървавочервената пелерина се развяха зад гърба ù. Наля си бавно чаша вода, ослушвайки се наоколо.

Слугинята събра пъргаво нещата си.

– Ще се върна, когато няма да ви преча, милейди.

– Свърши си работата, простосмъртна, и се махай от очите ми.

Манон се обърна да я наблюдава.

Момичето закуцука през стаята – безпомощно и крехко, незаслужаващо втори поглед.

– Кой нарани крака ти? – попита Манон, облягайки се на една от дървените колони на леглото.

Слугинята дори не вдигна глава.

– Стана случайно. – Изсипа пепелта от камината в кофата, която беше довлачила дотук. – Паднах по едно стълбище, когато бях на осем, нямаше как да ми помогнат. Чичо не вярваше на лечителки и не позволи да извикаме някоя у дома. Извадих късмет, че не се наложи да го отрежат.

– Защо си в окови? – Още един равнодушен, лишен от интерес въпрос.

– За да не избягам.

– Нямаше да стигнеш далеч в тази планина.

Веднага го забеляза – лекото напрежение в раменете ù, смелия опит да го прикрие.

– Да – потвърди момичето, – но аз израснах в Перант, не тук. – Подреди в камината цепениците, които сама беше качила до кулата, накуцвайки все повече и повече с всяка следваща стъпка. Слизането по стълбите с тежката кофа с пепел несъмнено щеше да е поредното мъчение. – Ако се нуждаете от мен, просто попитайте за Елида. Стражите знаят къде да ме намерят.

Манон проследи с поглед всяка нейна страдалческа стъпка до вратата.

Почти ù позволи да излезе, да си помисли, че е свободна, преди да каже:

– И никой не е наказал чичо ти заради глупавото му отношение към

лечителите?

Елида надникна през рамо.

– Той е лорд на Перант. Кой би го наказал?

– Върнън Локан ти е чичо? – Елида кимна. Манон килна глава настрани, оглеждайки внимателно поддържаната кротост по лицето ù. – Каква работа има тук?

– Не знам – прошепна Елида.

– А защо е довел и теб?

– Не знам – повтори момичето, остави кофата на земята и прехвърли тежестта на тялото си върху здравия крак.

– И кой те изпрати в тази стая? – попита тихо Манон.

Едва не прихна от смях, когато слугинята провеси рамене и сведе глава още по-ниско.

– Не съм... не съм шпионин. Кълна се в живота си.

– Животът ти няма никаква стойност за мен – отвърна Манон, отблъсна се от колоната на леглото и запристъпва хищнически към нея. Девойката не помръдна от мястото си, бе толкова убедителна в ролята си на покорно човешко същество.

Манон повдигна брадичката ù с железния нокът на показалеца си. – Ако разбера, че ме шпионираш, Елида Локан, ще осъмнеш с два безполезни крака.

Вонята на страха ù изпълни ноздрите на Манон.

– Милейди, к-кълна се, н-няма да докосвам...

– Напусни.

Манон отдръпна рязко нокътя си от брадичката ù, оставяйки кървава следа. И за по-добър ефект отстъпи назад и облиза кръвта на Елида от желязото.

Беше ù трудно да запази безразличното си изражение, след като вкуси кръвта и видя истината в нея.

Но Елида явно не можеше да понесе повече и първият рунд на играта им приключи. Манон ù позволи да се отдалечи с жалко куцукане и дрънчене на вериги.

После впери поглед в празния коридор.

Първоначално ù беше забавно да заблуждава момичето, че наистина я е взела за страхливо, сладкодумно, безпомощно девойче. След това обаче излезе наяве истината за произхода ù – и хищническите инстинкти на Манон насочиха вниманието ù към това как слугинята криеше лицето си, за да не види тя реакциите ù, как нареждаше пред нея точно онова, което искаше да чуе. Сякаш проверяваше дали има враг пред себе си.

Нищо чудно наистина да беше шпионка, каза си Манон, тръгвайки към бюрото, където миризмата ù витаеше най-осезаемо.

Несъмнено огромната карта на континента имаше по себе си следи от канелено-бъзовия мирис на Елида, концентриран на точно определени места.

Отпечатъци от пръсти.

Съгледвачка на Върнън или момиче със своя собствена мисия? Този въпрос я терзаеше.

Но всеки с вещерска кръв във вените си трябваше да бъде държан под око.

Това важеше и за Тринадесетте.

* * *

Пушекът от безбройните ковачници така пареше в очите на Манон, че ù се наложи да спусне прозрачния си клепач на кацане в сърцето на военния лагер, който бе огласен от тътнеж на чукове и пукот на огньове. Абраксос изсъска и закрачи в кръг, поизплашвайки малко близките войници в тъмни брони, които се отдалечиха на безопасно разстояние, щом видяха Сорел да се приземява в калта до Манон секунда по-късно. Уивърнът ù се озъби на една от групичките наблюдатели. Абраксос му изръмжа и Манон го сръчка с пети, преди да слезе от гърба му.

– Без бой! – нахока го тя, докато оглеждаше малкото празно пространство между грубо скалъпените бараки на ковачите. Беше предвидено специално за въздушната кавалерия и оборудвано с дълбоко вкопани стълбове по периметъра му, служещи за връзване на уивърните. Манон не сметна за нужно, но Сорел върза животното си, тъй като му нямаше такова доверие.

Чувстваше се странно в компанията на Сорел... вместо тази на Астерин. Сякаш равновесието на света бе нарушено. Дори сега уивърните им нервничеха един покрай друг, макар че още не се бяха сбили. Абраксос обикновено кавалерстваше на небесносинята женска на Астерин – дори стоеше плътно долепен до нея.

Манон не изчака Сорел да укроти мъжкаря си, преди да нахлуе в ковашката бърлога, изградена от дървени стълбове и импровизиран покрив. Огнищата – спящи каменни великани – осветяваха помещението, а мъжете край тях блъскаха с чукове, загребваха с лопати и точеха остриета.

Ковачът, отговорен за оръжията на въздушната кавалерия, вече ги чакаше малко след първия стълб и като ги видя, им махна с белязаната си червена ръка. На масата пред мускулестия мъж на средна възраст бяха изложени всевъзможни мечове и ножове – всичките от лъсната до съвършенство адарланска стомана.

Сорел застана до Манон, която взе един кинжал и го претегли в ръцете си.

– Тежък е – заяви тя на ковача, вперил тъмни, проницателни очи в нея. Грабна друг нож, после и един меч, за да претегли и тях в дланите си. – По-леки ми трябват за вещиците.

Ковачът поприсви очи и пое меча, за да прецени тежестта му в собствените си ръце. Почука с пръст по богато украсената дръжка и заклати глава.

– Не ме интересува как изглеждат – продължи Манон. – Само единият им край е важен. Намали украсата и вероятно ще ги олекотиш.

Той надникна към гладката, скучновата дръжка на Ветросеч, подаваща се иззад гърба ù. При срещата им миналата седмица обаче тя го бе видяла да се възхищава на острието му, което беше истински шедьовър.

– Само вас, простосмъртните, ви е грижа дали мечът изглежда добре – обясни тя.

Очите му просветнаха и ù стана чудно дали щеше да я наругае, ако имаше език.

Астерин, незнайно дали с обаяние, или страховитост, беше успяла да научи от тукашните, че един от генералите му отрязал езика, за да не издава тайните им.

В такъв случай явно не можеше да пише и чете. С какво ли друго принуждаваха толкова вещ ковач да работи за тях – дали не бяха отвлекли семейството му?

Може би именно тази мисъл я подтикна да обясни.

– Уивърните и бездруго ще носят достатъчно тeжести по време на битка – нашата броня, оръжията ни, провизии и тяхната собствена броня. Трябва да измислим начин да олекотим товара им. В противен случай няма да се задържат във въздуха за дълго.

Ковачът огледа произведенията си с ръце на хълбоците, вдигна показалец в жест, който казваше: „Изчакай малко“, и влезе по-навътре в лабиринта от огън, разтопен метал и наковални.

Двете останаха сред бумтежа на метал в метал. Сорел също претегли един от мечовете в ръце.

– Знаеш, че подкрепям всяко твое решение. – Кестенявата ù коса беше прибрана в стегната конска опашка, а загорялото ù от слънцето лице – навярно красиво по стандартите на простосмъртните – изглеждаше по-сериозно отвсякога. – Но Астерин...

Манон потули въздишката си. Тринадесетте не посмяха да реагират по какъвто и да било начин, когато Манон взе Сорел със себе си за посещението във военния лагер преди вечерния лов. Веста се придържаше до Астерин в гнездото, макар че Манон не можеше да определи дали е от солидарност, или заради мълчалив гняв.

Астерин обаче посрещна погледа ù и кимна – мрачно, но все пак кимна.

– Не искаш да си Втора ли? – попита Манон.

– За мен е чест да съм твоя Втора – увери я Сорел с тътнещ глас, който проряза дори шумотевицата от чукове и огньове. – Но беше не по-малка чест да съм ти Трета. Сама знаеш, че Астерин е наполовина луда дори в спокойни дни. А сега е принудена да живее в оная крепост, забранено ù е да убива и да плячкосва, да ловува... и дори да припарва до мъже... Естествено, че е изнервена.

– Всички сме изнервени.

По-рано Манон разказа на Тринадесетте за Елида, чудейки се дали прозорливата девойка ще усети, че е под наблюдението на цял отряд вещици.

Сорел въздъхна тежко, вдигна здравите си рамене и остави меча.

– В Омега знаехме мястото си и какво се очаква от нас. Имахме рутина, цел.

Ловяхме крочанци. Тук сме просто оръжия и чакаме някой да благоволи да ни използва. – Тя махна към безполезните ножове на масата. – Тук баба ти не може да... влияе на събитията. Да осигурява стриктни правила, да внушава страх. Тя щеше да превърне живота на херцога в същински ад.

– Твърдиш, че съм лош водач, така ли, Сорел? – Смъртоносно тих въпрос.

– Твърдя, че Тринадесетте знаят защо баба ти те накара да убиеш онази крочанка, за да вземеш пелерината ù. – В опасни води навлизаше.

– Май понякога забравяте на какво е способна баба ми.

– Повярвай ми, Манон, не сме забравили нито за миг – отвърна кротко Сорел.

Ковачът се върна с няколко оръжия в яките си ръце. – Астерин най-вече.

Манон знаеше, че може да изиска още отговори, но също така знаеше, че Сорел е като камък, а камъните не се прекършваха лесно. Затова просто се обърна към ковача, който подреждаше творенията си по масата. Стомахът ù се беше свил на топка.

От глад, опита да си внуши. От глад.

13.

Елин не знаеше дали трябва да намира утеха във факта, че независимо от промените, настъпили в живота ù през последните две години, и ада, през който бе минала, Асасинската крепост поне си оставаше незасегната. Живият плет от двете страни на внушителната ограда от ковано желязо беше със същата височина като преди, все така изкусно окастрен, лъкатушещата алея отвъд портата беше покрита с познатия сив чакъл, а монументалното имение, чиито лакирани дъбови врати проблясваха на утринното слънце, продължаваше да излъчва характерната си бледа елегантност.

Никой минувач по тихата улица не спираше да огледа къщата, приютила някои от най-свирепите асасини на Ерилея. От години Асасинската крепост си оставаше анонимно, ненатрапчиво място, един от многото великолепни домове в заможния югозападен квартал на Рифтхолд. Точно под носа на адарланския крал.

Елин мина през отворената желязна врата, но не разпозна асасините, предрешени като най-обикновени пазачи. Те не я спряха, независимо че носеше боен костюм, оръжия и качулка, скриваща лицето ù.

Предпочиташе да се промъква из града нощем, ала Аробин ù беше спретнал поредното изпитание – явно искаше да провери дали ще успее да стигне до Крепостта посред бял ден, без да привлече нежелано внимание. За щастие, повечето хора бяха заети с подготовката за утрешното тържество на принца.

Търговците вече продаваха стоката си – от малки кексчета до знаменца с образа на адарланския уивърн и сини панделки (в тон с очите на принца, разбира се).

Като ги гледаше, стомахът ù се преобръщаше.

Но пътят ù до имението беше нищожно предизвикателство в сравнение с онова, което ù предстоеше сега. И утре.

Едион – името му отекваше във всяка нейна глътка въздух. Едион, Едион, Едион.

Докато изкачваше внушителното входно стълбище на Крепостта, се постара да прогони мисълта за него, за съдбата му в онази проклета тъмница.

Не беше идвала тук от нощта, в която всичко отиде по дяволите.

Отдясно се намираше конюшнята, където заключи изпадналия в несвяст Уесли, след като опита да я предупреди за капана, който я очакваше. Вдигна поглед към втория етаж и прозорците на някогашната си спалня. Бяха отворени и прохладният пролетен ветрец полюшваше тежките кадифени завеси, сякаш някой нарочно проветряваше стаята за нея. Освен ако Аробин не беше дал апартамента ù на някого другиго.

Като достигна последното стъпало, резбованите дъбови врати се отвориха, разкривайки непознат иконом, който ù се поклони и я покани да влезе. Двойната врата на кабинета отвъд просторното мраморно фоайе беше широко отворена.

Елин прекрачи прага, без дори да погледне надолу, и влетя в къщата, останала в паметта ù като убежище и затвор, като пъклено място.

И каква къща само! Мраморът под сводестия таван и стъклените полилеи на вестибюла беше излъскан до такова съвършенство, че виждаше собственото си тъмно отражение, докато вървеше по него.

Наоколо нямаше жива душа, нямаше го дори изчадието Терн. Всички или бяха по задачи, или им бе наредено да стоят настрана до края на срещата. Явно Аробин не искаше никой да послушва разговора им. Познатата миризма на Крепостта я обви като плащ и се просмука в паметта ù. Благоуханията на свежи цветя и пресен хляб не успяваха да прикрият мириса на метал и пронизващото усещане за насилието, запечатано в стените. С всяка стъпка към богато обзаведения кабинет Елин стисваше зъби все по-силно.

Накрая го видя – седеше пред масивното бюро, а кестенявата му коса сияеше като разтопена стомана на слънцето, изливащо се през високите прозорци от двете страни на облицованата в дърво стая. Елин потули надълбоко в съзнанието си информацията, научена от писмото на Уесли, и влезе със свободна, небрежна походка.

Килимът пред бюрото веднага привлече погледа ù – движение, което Аробин или забеляза на момента, или просто бе очаквал.

– Нов е – отбеляза той и вдигна очи от документите пред себе си. – Кървавите петна по предишния така и не се изчистиха.

– Жалко – коментира Елин и седна в едно от креслата пред бюрото, без да поглежда към съседното, където обикновено стоеше Сам. – Другият беше по-хубав.

... докато кръвта ù не се беше пропила в него, когато Аробин я преби заради  провалената сделка за робите, принуждавайки Сам да гледа през цялото време.

А след като тя изпадна в безсъзнание, беше смазал и него от бой.

Стана ù чудно кои от белезите по кокалчетата на Аробин бяха от онези побои.

Чу, че икономът доближава входа на кабинета, но не благоволи да го погледне.

– Никой да не ни безпокои – нареди Аробин.

Икономът потвърди дискретно и затвори тихо вратите.

Елин преметна крак през страничната облегалка на креслото.

– На какво дължа удоволствието да те видя?

Аробин стана с плавно движение, подплатено със сдържана сила, заобиколи бюрото и се подпря на ръба му.

– Просто исках да проверя как се чувстваш в деня преди голямото събитие. – Сребристите му очи проблеснаха. – И да ти пожелая успех.

– И да се увериш, че няма да те предам?

– Защо бих си помислил такова нещо?

– Едва ли точно в момента ти се подхваща разговор за доверието.

– Права си. Цялото ти внимание трябва да е съсредоточено върху плана. Доста малки спънки могат да изникнат. Особено ако те заловят.

Елин усети как острият връх на прикритата заплаха прониква между ребрата ù.

– Знаеш, че не се пречупвам лесно... дори да ме изтезават.

Аробин скръсти ръце пред мускулестите си гърди.

– Разбира се. Не се и съмнявам, че като мое протеже ще ме защитиш, ако кралят те хване.

Ето защо я беше извикал значи.

– Така и не попитах – продължи Аробин. – Селена ли тръгва на тази мисия?

Съвсем подходящ момент да плъзне отегчен поглед из кабинета като едно истинско арогантно протеже. Върху бюрото нямаше нищо, нито пък по библиотеките наоколо – поне не и кутия, която можеше да съдържа Амулета на Оринт. Позволи си да огледа цялото помещение, преди да обърне безочлив поглед към него.

– Не възнамерявам да оставя визитка.

– А какво обяснение ще дадеш на братовчед си, когато се срещнете? Същото като на почтения капитан?

Дори не искаше да знае откъде е научил за онова бедствие. Не беше казала на Лизандра, все пак куртизанката още нямаше представа коя е всъщност. Щеше да мисли за това по-късно.

– Ще му кажа истината.

– Е, да се надяваме, че това ще му е достатъчно.

Елин потисна с огромно усилие първосигналната си реакция.

– Уморена съм и не ми е до словесен спаринг точно днес. Просто ми кажи какво искаш, за да се прибера у дома и да вляза във ваната. – Не си измисляше.

Мускулите я боляха от снощното преследване на валгски пехотинци из Рифтхолд.

– Знаеш, че Крепостта е на твое разположение. – Погледът му отскочи към десния ù крак, преметнат през страничната облегалка на креслото, сякаш се беше досетил, че ù създава неприятности. Сякаш знаеше, че битката в „Подземието“ е събудила старата травма от двубоя с Каин. – Лечителката ми може да разтрие крака ти. Не искам да те боли или да куцаш утре.

Опитът ù помогна да задържи изражението си равнодушно.

– Май наистина обичаш да слушаш собствения си глас, а?

Сладострастен смях.

– Добре, край на словесния спаринг.

Елин го изчака да продължи, без да променя стойката си в креслото.

Аробин прокара очи по черния ù костюм и когато погледите им се срещнаха, пред нея стоеше студенокръвен, жесток убиец.

– От надеждни източници научих, че следиш войници от кралската гвардия, но без да ги закачаш. Да не би да си забравила малката ни сделка?

Тя се поусмихна.

– Разбира се, че не.

– Тогава защо обещаният демон още не е в тъмницата ми?

– Защото нямам намерение да ти залавям, докато не освободим Едион.

Аробин примигна насреща ù.

– Онези неща могат да доведат краля право при теб. При нас. Няма да застраша живота на Едион, само и само да задоволя необяснимото ти любопитство. Пък и как да съм сигурна, че няма да забравиш обещанието си да ми помогнеш, като се заиграеш с новата си играчка?

Аробин се отблъсна от ръба на бюрото, доближи я и се приведе на един дъх разстояние от нея.

– Аз държа на думата си, Селена.

Пак това име.

Той отстъпи назад и килна глава.

– Ти обаче... Доколкото си спомням, обеща да убиеш Лизандра още преди години. Останах изненадан, когато се прибра невредима.

– Направил си всичко по силите си да създадеш вражда помежду ни. Е, този път реших да избера обратната посока. Оказва се, че далеч не е толкова разглезена и себична, колкото ти ми внушаваше. – Думи на своеволно протеже и кисела устатница. – Макар че, ако държиш да я убия, с радост ще пренасоча усилията си от Валгите към нея.

Кротък смях.

– Няма нужда. Служи ми добре. Но все пак е заменима, в случай че решиш да удържиш на обещанието си.

– Това ли беше изпитанието? Да видиш дали ще изпълня обещанието си?

Под ръкавиците ù дългият белег, който сама беше направила на едната си длан, запари като прясна дамга.

– Изпратих ти я като подарък.

– По-добре се придържай към бижута и дрехи. – Тя стана и сведе поглед към костюма си. – Или полезни неща.

Очите му последваха нейните, но с по-бавен, проучващ ход.

– Изпълваш го по-добре, отколкото на седемнадесет.

Повече не ù се слушаше. Изцъка с език и се обърна да си ходи, но той я сграбчи за ръката – точно на мястото, където изскачаха скритите остриета. И го знаеше. Предизвикваше я.

– След като измъкнем братовчед ти утре, двамата ще трябва да се покриете за известно време – отбеляза Аробин. – Ако решиш да не изпълниш своята част от сделката... много бързо ще разбереш, Селена, колко смъртоносен може да е градът ни за бегълците... дори да са огнедишащи кралски кучки.

– Значи да не очаквам повече обяснения в любов и предложения да вървиш по живи въглени заради мен?

Чувствен смях.

– Винаги си била любимата ми танцова партньорка. – Доближи я толкова, че ако Елин помръднеше главата си дори със сантиметър, устните им щяха да се докоснат. – Ако искате да ви шепна любовно, Ваше Величество, ще го направя. Но пак ще изисквам обещаното.

Тя не посмя да се отдръпне. В сребристите му очи винаги играеше странно сияние – като студената светлина преди зазоряване. Открай време не беше способна да се откъсне от него.

Той килна глава настрани и слънцето затанцува по кестенявата му коса.

– Какво ще правим с принца обаче?

– Кой принц? – попита внимателно Елин.

Аробин ù се усмихна многозначително и отстъпи крачка назад.

– Да, май в момента са трима. Братовчед ти и двамата, споделящи тялото на Дориан Хавилиард. Знае ли храбрият капитан, че един от онези демони поглъща бавно приятеля му?

– Да.

– А знае ли, че може да вземеш правилното решение и да умъртвиш кралския син, преди да се е превърнал в заплаха?

Тя не свали очи от неговите.

– Ти ми кажи. Все пак наскоро се виждахте.

Кикотът му запрати ледени късове по костите ù.

– Значи капитанът няма особено желание да споделя с теб. Но май не среща подобни затруднения с бившата си любовница, онази Фалик. Знаеш ли, че баща ù прави най-добрите крушови тарталети в цялата столица? От двореца са му поръчали доста такива за тържеството по случай рождения ден на принца.

Иронично, нали?

Сега беше неин ред да мига в недоумение. Знаеше, че Каол е имал поне една друга любовница освен Литаен, но... точно Несрин ли? И колко хитро си беше премълчал за нея, особено след като ù се нахвърли с онези глупости за Роуан.

Елфическият ти принц, беше го нарекъл ядно. Съмняваше се Каол да е правил каквото и да било с младата жена, откакто тя бе заминала за Вендлин, но... Но изпитваше точно онова, към което Аробин искаше да я подтикне.

– Ще престанеш ли да се бъркаш в отношенията ни, Аробин?

– Не ти ли е интересно защо капитанът ме навести снощи?

Копелета – и двамата! Беше предупредила Каол да не се забърква с Аробин.

Трябваше ли да разкрие, че не е знаела за срещата им, или пък да прикрие тази слабост? Каол не би застрашил безопасността ù и плановете ù за следващия ден, каквато и информация да таеше. Тя се подсмихна на Аробин.

– Не. Все пак аз го изпратих тук. – И закрачи гордо към двойната врата. – Явно си доста отегчен, щом ме викаш тук само за да ме дразниш.

– Успех утре – подхвърли с усмивка Аробин. – Всичко върви по план, в случай че се притесняваш.

– Разбира се. Не очаквам друго от теб. – Тя отвори една от вратите и махна лениво. – Доскоро, учителю.

* * *

На път към къщи Елин отново посети Кралската банка, а като се прибра в жилището си, Лизандра вече я чакаше там, както се бяха уговорили.

И което бе още по-хубаво – носеше храна. Много храна.

Елин се тропна пред кухненската маса, където се беше настанила и Лизандра.

Куртизанката гледаше през широкия прозорец над мивката.

– Вероятно знаеш, че те преследва нечий копой. На съседния покрив е.

– Безобиден е. – И безполезен. Каол беше изпратил свои хора при Крепостта, портата на двореца и нейния апартамент. И всичко това, за да следи действията на Аробин. Елин килна глава. – Зорко око имаш.

– Господарят ти ме научи на това-онова през годините. За да се защитавам, разбира се. – За да защити инвестицията си. – Предполагам, че си прочела писмото?

– До последната дума.

Всъщност прочете писмото на Уесли няколко пъти, за да наизусти датите, имената и събитията – толкова огън видя пред очите си, че се радваше, задето магията ù не действаше в момента. Новата информация почти не променяше плановете ù, но определено беше от полза. Вече знаеше, че не се е заблуждавала, че имената в списъка ù бяха правилните.

– Съжалявам, че не можах да го задържа – добави Елин. – Беше най-безопасно да го изгоря.

Лизандра просто кимна, чоплейки един конец по бюстието на ръждивокафявата си рокля. Червените ù ръкави бяха широки и свободни, със стегнати маншети от черно кадифе и златни копчета, които просветнаха на утринната светлина, като се пресегна за зрънце грозде. Елегантна, но скромна премяна.

– Спомням си те с доста по-оскъдни дрехи – отбеляза Елин.

Зелените очи на куртизанката блеснаха.

– Онази Лизандра умря много отдавна.

Същото важеше и за Селена Сардотиен.

– Поканих те днес, за да... поговорим.

– За Аробин?

– За теб.

Красиво оформените ù вежди се сбърчиха.

– А кога ще поговорим за теб?

– Какво искаш да знаеш?

– Защо си в Рифтхолд? Като изключим утрешното спасяване на генерала.

– Не те познавам достатъчно добре, за да отговоря на този въпрос – отвърна Елин.

Лизандра просто наклони глава.

– Защо Едион?

– Защото ми е по-полезен жив, отколкото мъртъв. – Съвършена истина.

Лизандра потупа с добре поддържания си нокът по захабената маса. След секунда продължи:

– Някога ти завиждах. Имаше не само Сам, ами и Аробин... Бях такава глупачка, въобразявах си, че откликва на всяко твое желание и не ти отказва нищо, мразех те, защото дълбоко в себе си знаех, че аз съм само пешка, която разиграваше срещу теб – чрез мен те караше да се бориш за сърцето му, да бъдеш вечно нащрек, да страдаш. А това ми носеше удоволствие, тъй като смятах, че е по-добре да си нечия пешка, отколкото едно нищо. – Тя отметна кичур коса от лицето си с разтреперана ръка. – И навярно щях да продължа в този дух цял живот. Но тогава... тогава Аробин уби Сам и уреди залавянето ти, и... И ме извика в нощта, когато те отведоха в Ендовиер. След това, по пътя за дома, не спрях да плача в каретата. Нямах представа защо. Но Уесли беше с мен.

Именно тогава всичко между нас се промени. – Лизандра надникна към белезите около китките на Елин, после към грозната татуировка върху своите.

– Миналата нощ не дойде просто за да ме предупредиш за Аробин, нали? – попита Елин.

Когато Лизандра вдигна глава, очите ù бяха замръзнали.

– Не – потвърди със сдържана свирепост. – Дойдох да ти помогна да го унищожиш.

– Трябва да ми имаш голямо доверие, за да ми споделиш такова нещо.

– Ти разби „Подземието“ – заяви Лизандра. – Стори го заради Сам, нали?

Защото онези хора... всичките работеха за Рурк Фаран и присъстваха, когато... –

Тя поклати глава. – Каквото и да си намислила на Аробин, всичко е в памет на Сам. Пък и да ме предадеш, вече съм изстрадала толкова, че почти няма с какво да ме наранят.

Елин се облегна в стола си и кръстоса крака, опитвайки да не си представя мрака, през който бе минала жената пред нея.

– Твърде дълго живях без отмъщение. В сърцето ми няма място за прошка.

Лизандра се усмихна – без нито капка радост.

– След като Аробин уби Уесли, лежах неутешимо в леглото му и си мислех дали да не го пратя в гроба веднага. Но не ми се струваше достатъчно, а и не само на мен имаше да изплаща дългове.

В първия момент Елин остана безмълвна. После поклати глава.

– Сериозно ли намекваш, че си ме чакала през цялото това време?

– Ти обичаше Сам толкова, колкото аз обичах Уесли.

Гърдите на Елин сякаш хлътнаха, но тя кимна. Да, обичаше Сам – повече отколкото всеки друг. Дори Каол. А след като прочете в писмото на Уесли какво изтезание бе поръчал Аробин за Сам, в сърцето ù зейна грамадна рана. Дрехите на Сам още си стояха в двете долни чекмеджета на скрина, където някогашният ù господар ги беше прибрал от пътническите куфари. През последните две нощи спа с една от ризите му.

Аробин щеше да си плати.

– Съжалявам – пророни Елин. – За годините, в които се държах нечовешки с теб, за ролята, която съм изиграла в страданието ти. Ще ми се да бях гледала по-ясно на себе си. На всичко. Искрено съжалявам.

Лизандра примигна.

– И двете бяхме млади и глупави. Трябваше да се възприемаме като съюзнички.

Но сега нищо не ни спира да направим именно това. – Лизандра ù изпрати изненадващо вълча усмивка. – Ако си съгласна, с теб съм.

И така, най-неочаквано бе получила предложение за приятелство. Роуан може и да беше най-скъпият ù приятел, нейният каранам, но... все пак ù липсваше женската дружба. И то много. Макар че мисълта възкреси в съзнанието ù старата мъка по Нехемия и част от нея искаше да запрати предложението право в лицето на Лизандра само защото тя не беше Нехемия... Ала Елин потисна този страх и отвърна пресипнало:

– Съгласна съм.

Лизандра въздъхна тежко.

– О, слава на боговете! Вече имам с кого да говоря за дрехи, без да ме питат как би ги приел този и онзи, и мога да излапам цяла кутия шоколадови бонбони, без да ми натякват, че трябва да внимавам за фигурата си. Моля те, кажи ми, че обичаш шоколадови бонбони. Обичаш ги, нали? Спомням си как веднъж откраднах цяла кутия от стаята ти, докато ти преследваше някоя от жертвите си.

Бяха страшно вкусни.

Елин махна към кутията с лакомства на масата.

– Донесла си шоколад. Това е достатъчно, за да се превърнеш в моя първа любимка.

Лизандра се изкикоти неочаквано дяволито – навярно никога не се смееше така пред Аробин или клиентите си.

– Някоя нощ пак ще се промъкна тук и ще ядем бонбони до повръщане.

– Какви изтънчени, елегантни дами!

– О, моля те! – отвърна Лизандра, махвайки с ръка. – Двете с теб сме диви зверове в човешка кожа. Няма смисъл да се заблуждаваш.

Куртизанката дори не подозираше колко близо бе до истината. Елин се зачуди как ли би реагирала на превъплъщението ù – на дългите кучешки зъби. Незнайно защо се съмняваше, Лизандра да я нарече чудовище – нито заради вида ù, нито заради огньовете, които бълваше.

Усмивката на Лизандра посърна леко.

– Уредено ли е всичко за утре?

– Тревога ли долавям?

– Наистина ли мислиш, че различният цвят коса ще ти позволи да се промъкнеш незабелязано в двореца? Такова доверие ли имаш на Аробин?

– Хрумва ли ти по-добра идея?

Лизандра сви небрежно рамене.

– По една случайност знам това-онова за играенето на различни роли. Знам как да отклонявам погледите, когато не искам да ме виждат.

– И аз умея да се сливам с тълпата, Лизандра. Планът е без грешка. Нищо че е на Аробин.

– А какво ще кажеш с един куршум да повалим два заека?

При други обстоятелства навярно щеше да отхвърли хрумването ù, да не я изслуша дори, но в очите ù играеше толкова зъл, варварски блясък.

Затова Елин облегна ръце на масата.

– Слушам те.

14.

На всеки човек, когото Каол и сподвижниците му спасяваха, имаше поне няколко други, които свършваха на дръвника.

По залез слънце двамата с Несрин клечаха на един покрив с изглед към малкия площад. Единствените зрители бяха типичните отрепки, намиращи удоволствие в чуждата мъка. Това не го притесняваше толкова, колкото украсата по случай рождения ден на Дориан. Червени и златисти знаменца и ленти обгръщаха площада като мрежа, а по периферията му бяха наредени кошници със сини и бели цветя. Костница, пропита с пролетна бодрост.

Тетивата на Несрин изскърца под напъна на пръстите ù.

– Внимателно – предупреди я той.

– Знае какво прави – увери го Елин от около метър разстояние.

Каол ù отпрати кос поглед.

– Напомни ми защо си тук?

– Исках да помогна. А може би този бунт е само за адарланци?

Каол потисна отговора на върха на езика си и върна очи към площада под тях. Утре всичко важно в живота му щеше да зависи от нея. Не му се струваше разумно да я ядосва, макар че нямаше никакво желание да оставя Дориан в нейни ръце. И все пак...

– Нека си изясним едно нещо за утре – подхвана със стегнат глас, без да отнема вниманието си от предстоящата екзекуция. – Няма да докосваш Дориан.

– Аз ли? В никакъв случай – измърка невинно Елин.

– Това не е шега. Да не си го пипнала.

Без да участва в разговора им, Несрин насочи лъка си наляво.

– Не мога да се прицеля в никого от тях.

Около платформата за екзекуции вече стояха трима мъже, заобиколени от десетина стражи. Дъските на дървената платформа бяха напоени с кръв от седмиците употреба. Зрителите наблюдаваха големия часовник над трибуната в очакване желязната стрелка да удари шест. Дори от долния край на часовника висяха златни и алени панделки. Оставаха седем минути.

Каол се насили да погледне към Елин.

– Смяташ ли, че е възможно да го спасиш?

– Може би. Ще опитам. – Никаква реакция в очите ù, в стойката ù.

– Може би. Може би – повтори той. – Важен ли е изобщо Дориан, или е просто пешка в игрите на Терасен?

– Изобщо не подхващай тази тема. – За момент Каол реши, че е сложила точка, докато тя не изплю: – Убийството му, капитане, ще е проява на милост. Същински подарък.

– Не мога да се прицеля – повтори Несрин, този път малко по-остро.

– Ако и с пръст го докоснеш – поде отново Каол, – ще направя така, че онези копелета долу да спипат Едион.

Несрин се обърна мълчаливо към тях и отпусна тетивата на лъка си.

Само тази карта имаше Каол, макар че употребата ù го правеше не по-малко копеле от тях.

Гневът в очите на Елин беше апокалиптичен.

– Въвлечеш ли семейството ми във всичко това, Каол – пророни тя с убийствено тих глас, – не ме е грижа какъв си ми, нито колко си ми помагал. Предадеш ли ги, нараниш ли ги, знай, че колкото и време да отнеме, колкото и надалеч да се скриеш, ще изпепеля и теб, и проклетото ти кралство. Тогава ще разбереш що за чудовище мога да бъда.

Май наистина беше прекалил.

– Ние не сме врагове – обади се Несрин. Очите ù прескачаха между двамата, макар че лицето ù остана спокойно. – Имаме си предостатъчно грижи за утре. А и сега ни чака сериозна работа. – Посочи със стрела към площада. – Пет минути до шест часа. Да слезем ли долу?

– Твърде е оживено – предупреди Елин. – Не рискувайте да се разкриете. Идва и друг отряд. На около петстотин метра оттук е.

Естествено, че бе запозната с обстановката.

– Отново питам – рече Каол, – защо си тук?

Беше се промъкнала зад гърбовете им. С обезпокоителна лекота.

Елин загледа Несрин с неочаквана съсредоточеност.

– Доколко точна е стрелбата ти, Фалик?

– Никога не пропускам целта си – отвърна Несрин.

Зъбите на Елин проблеснаха в усмивка.

– Такива жени харесвам.

После се ухили многозначително и на него.

И той веднага разбра – разбра, че е наясно с някогашната им връзка. А това май не я смущаваше особено. Каол не знаеше дали да се радва, или не.

– Мисля да освободя хората на Аробин от утрешната мисия – пророни Елин, вперила тюркоазените си очи в лицето на Несрин, в ръцете ù, в лъка ù. – Искам Фалик на стената.

– Не – отсече Каол.

– Да не би да си ù собственик? – Той не благоволи да ù отговори. – Така си и мислех. – Рече монотонно Елин.

Но Несрин нямаше да е на пост до стената, нито пък той самият. Рисковано беше да показват лицата си край двореца, а Елин и долният ù господар очевидно бяха решили да го изпратят в бедняшкия квартал, за да следи положението от онзи ъгъл.

– Несрин вече е получила заповедите си.

На площада под тях хората започнаха да ругаят тримата мъже, обърнали бледи, изпити лица към часовника. Някои от зрителите дори ги замеряха с гнила храна.

Може би градът заслужаваше огнения гняв на Елин Галантиус. Може би Каол също заслужаваше да изгори.

Той се обърна към двете жени.

– Проклятие – процеди през зъби Елин и Каол надникна през рамо тъкмо навреме, за да види как стражите бутат към платформата първата си жертва – ридаещ мъж на средна възраст – и подкосяват коленете му с дръжките на мечовете си. Нямаше да чакат до шест. Единият от другите затворници, също на средна възраст, затрепери неудържимо и по предницата на панталоните му се появи тъмно петно. Богове!

Каол замръзна на място и дори Несрин не можа да опъне тетивата, преди секирата да се вдигне.

Глухият звук потопи за миг площада в пълна тишина. После хората избухнаха в аплодисменти – аплодисменти! От шумотевицата не се чу как отсечената глава тупва на земята и се търкулва настрани.

В този момент Каол се озова в една стая в двореца, който някога бе наричал свой дом – чу сблъсъка на плът и кост с мраморния под, видя червената мъгла във въздуха, изтръпна от писъка на Дориан...

Клетвопрестъпник. Лъжец. Предател. Каол беше всичко това, но не и за Дориан. Никога за истинския си крал.

– Разруши часовниковата кула в градината – продума едва доловимо. Усети как Елин се обръща към него. – Така ще освободиш магията. Такова беше заклинанието – три кули, всичките построени от Камъните на Уирда. Разрушиш ли дори една от тях, магията отново ще е свободна.

Тя отправи поглед на север към стъкления дворец, а по лицето ù нямаше и следа от изненада.

– Благодаря ти – промълви накрая. И това беше.

– Правя го заради Дориан. – Жестоко, себично, но вярно. – Кралят очаква да те види утре. – Продължи той. – Ами ако реши, че вече не иска да се крие от народа, и те нападне с тъмната си магия? Знаеш какво се случи с Дориан.

Очите ù зашариха по керемидите, сякаш разгръщаше мисловната си карта на терена за тържеството – картата, дадена ù от него. Ненадейно изруга.

– Може да ми заложи капани... На Едион също. Със Знаците на Уирда може да напише магически заклинания срещу двама ни по подовете и стените и ще сме напълно беззащитни. Точно така хванах онова същество в библиотеката. Мамка му! – изсъска тя. – Мамка му!

– Бруло ни каза, че най-добрите хора на краля щели да ескортират Едион от тъмницата до залата – рече Несрин, стиснала лъка си в ръка. – Сигурно ще сложи заклинания по целия път. Ако използва заклинания.

– Не можем да рискуваме. А е твърде късно да променяме плановете си – отвърна Елин. – Ако разполагах с онези проклети книги, вероятно щях да намеря поне някаква магическа защита за двама ни с Едион, но утре няма да имам време да ги взема от старата си квартира. Пък и само боговете знаят дали още са там.

– Не са – обади се Каол. Елин вирна вежда. – Защото са у мен. Прибрах ги, когато напуснах двореца.

Елин стисна устни в нещо като неохотна благодарност.

– Нямаме много време. – Тя тръгна към билото на покрива. – Остават двама пленници – поясни. – Пък и ми се струва, че онези знамена ще изглеждат по-добре с малко валгска кръв по тях.

* * *

Несрин остана на покрива, а Елин се озова на онзи отвъд площада по-бързо, отколкото Каол смяташе за възможно. Той самият остана на улицата.

Проправи си чевръсто път през тълпата и видя трима от хората си до единия край на платформата – готови за действие.

Часовникът удари шест. Каол зае позиция, след като се увери, че още двама от хората му чакат сигнал в една от близките улички. Стражите вече преместваха тялото на първия пленник и влачеха втория към платформата за екзекуции.

Мъжът ридаеше и ги умоляваше да го пощадят, но те го накараха да коленичи в локвата от кръвта на приятеля му.

Палачът вдигна секирата.

И един кинжал, запратен от Елин Галантиус, прониза гърлото му.

Бликна черна кръв и част от нея изцапа знамената, както Елин бе обещала.

Преди стражите да изкрещят, Несрин откри огън от другата посока. Настана достатъчна суматоха, че Каол и хората му да се втурнат към платформата сред уплашената тълпа. Несрин и Елин стреляха отново, преди мъжете да достигнат дървената трибуна, която бе станала опасно хлъзгава от кръвта. Каол сграбчи двамата пленници и им закрещя да бягат, бягат, бягат!

Хората му кръстосаха мечове със стражите, а той забута стъписаните мъже надолу по стълбите и към тясната уличка, където ги чакаха бунтовниците.

Преодоляваха на бегом пресечка след пресечка, оставяйки потъналия в хаос площад зад гърба си, докато не достигнаха брега на Ейвъри, където Каол се зае с чакащата ги лодка.

Несрин го намери на тръгване от пристанището един час по-късно. Бе невредима, но оплискана с тъмна кръв.

– Какво стана? – попита Каол.

– Жив ад – отвърна Несрин и плъзна поглед по реката, оцветена от залязващото слънце. – Добре ли си?

Той кимна.

– Ти?

– И двете сме добре. – Благородна постъпка, помисли си той с лек срам. Несрин знаеше, че достойнството не му позволява да попита за Елин. Тя се обърна и тръгна в посоката, от която беше дошла.

– Къде хукна? – попита той.

– Да се измия и преоблека. После трябва да уведомя семействата на загиналите мъже.

Такъв беше правилникът – жесток, но справедлив. По-добре близките им да разберат скръбната вест незабавно, отколкото да продължават да живеят в риск да ги обвинят в поддръжничество на бунтовническата кауза.

– Не е нужно ти да се нагърбваш с това – рече Каол. – Ще изпратя някого от мъжете.

– Аз съм член на стражата – изтъкна тя. – Присъствието ми няма да учуди никого. Пък и – очите ù просветнаха с типичния бегъл хумор – ти сам каза, че пред пекарната на татко не ме чака цяла опашка обожатели, така че какво друго да правя тази вечер?

– Утре е важен ден – отвърна той, хокайки се наум за думите, които беше избълвал миналата нощ. Беше постъпил като истински задник, макар да не му изглеждаше разстроена.

– Справях се и преди ти да се появиш, Каол – заяви Несрин уморена, дори навярно отегчена. – Знам си границите. До утре.

– Но защо точно ти да ходиш при семействата? – настоя той.

Тъмните очи на Несрин се преместиха към реката.

– Защото това ми напомня какво мога да загубя, ако ме заловят... или ако се провалим.

* * *

Нощта се спусна и Елин знаеше, че я следят, докато наблюдаваше района ту от един, ту от друг покрив. Точно сега, дори часове след кървавото събитие, улиците бяха най-опасното място, като се имаше предвид колко разлютени бяха стражите, задето им бяха измъкнали пленниците изпод носа. Слушаше ги как псуват и беснеят от половин час, докато следеше отряд от стражи в черни униформи по същия маршрут, който си беше набелязала предишната нощ – покрай пристанището, по сенчестите ъгълчета на улицата на бедняшкия квартал с кръчми и бардаци и после край Пазара на сенките, но на достатъчно безопасно разстояние. Интересно ù беше да научи как маршрутът им се променяше – или пък не – по време на безредици. Към кои скривалища се спускаха първо, какви формации използваха.

Кои улици оставаха без наблюдение в моменти на смут.

Какъвто щеше да настане и утре при спасяването на Едион.

Но Аробин не я бе подвел – инструкциите му отговаряха на картите на Каол и Несрин.

Елин съзнаваше, че ако каже на Каол какво я е накарало да се появи на екзекуцията, той все някак щеше да я спъне – да изпрати Несрин по петите ù например. А тя трябваше да провери доколко опитни бяха всички групи, които щяха да изиграят важна роля в утрешните събития, а после и доколко организирана беше гвардията.

Както вече знаеше от Аробин, всички стражи носеха дебели черни пръстени и се придвижваха някак насечено, конвулсивно, което я караше да се пита дали демоните в телата им не срещаха трудности с приспособяването си там. Водачът им, блед мъж с гарвановочерна коса, се движеше най-плавно, подобно на мастило във вода.

Тя остави черния отряд, за да огледа и друга част на града. Отправи се към района, където занаятчийският квартал следваше извивките на Ейвъри. Тук шумотевицата стихваше и вонята на гниещите трупове се загубваше. Качи се на покрива на един стъкларски склад, чиито керемиди още пазеха топлината на залязлото слънце и масивните пещи вътре, и огледа безлюдната улица отдолу.

Досадният пролетен дъжд започна да ръми отново, трополейки по полегатия покрив и множеството комини.

Магията – най-сетне знаеше как да я освободи. Звучеше съвсем лесно, а всъщност я чакаха безброй трудности. Трябваше да предвиди внимателно всяка от следващите си стъпки. Но след утрешната мисия – ако оцелееше – щеше да се заеме и с това.

Спусна се по водосточната тръба на една порутена тухлена сграда и цопна шумно в локва с нещо, което се надяваше да е дъждовна вода. Тръгна по пустата улица и си засвири веселяшка мелодийка, подочута от някоя от кръчмите в бедняшкия квартал.

Въпреки това остана леко изненадана, че успя да извърви почти половината улица, преди един патрулиращ отряд на кралската гвардия да изскочи на пътя ù с мечове, проблясващи като живак в мрака. Командирът – по-точно демонът в него – я погледна с усмивка, сякаш вече усещаше кръвта ù по езика си.

Елин му се ухили в отговор, после врътна китки, за да извади скритите в костюма си остриета.

– Здравей, хубавецо.

В следващия миг им се нахвърли и се развихри бясно с ножовете.

Петима от стражите бяха мъртви, преди останалите да са успели да помръднат дори.

Кръвта им не беше червена, а черна и се стичаше по оръжията ù гъста и лъскава като нефт. Зловонието – комбинация от развалено мляко и оцет – я връхлетя със същата сила като мечовете им.

В един момент смрадта така се усили, че успя да надвие миризмата на пушек от стъкларските цехове край тях. Блъсна я още по-силно, като се наведе да избегне удара на един от демоните и замахна ниско с ножа си. Стомахът на мъжа се отвори като загнояла рана, разпръсквайки черна кръв и... боговете знаят какво друго по улицата.

Отвратително.

Почти толкова ужасно, колкото изпаренията откъм канализационната решетка в отсрещния край на улицата – вече отворена. Вече бълваща познатата си тъмнина.

Останалите стражи стесниха кръга около нея. Гневът ù звучеше като песен във вените ù, докато ги изтребваше един по един.

Когато по разбития калдъръм остана само кръв и дъждовна вода и Елин се изправи сред поле от посечени мъже, ножовете ù отново засвистяха.

Главите се затъркаляха една подир друга.

Накрая Елин се облегна на стената и зачака. Започна да брои секундите.

Никой от обезглавените не се надигна.

Затова затвори с ритник канализационната решетка и свърна по съседната улица, изчезвайки сред дъждовната нощ.

* * *

Зората донесе ясен, топъл ден. Елин будува цяла нощ, зачетена в книгите, спасени от Каол, включително старата ù приятелка „Живите мъртви“.

Рецитирайки наученото в тихия апартамент, тя облече дрехите, изпратени от Аробин, като старателно се увери, че няма скрити изненади и всичко е на мястото си. Насочи вниманието си към всяка своя стъпка, всяка точка от плана им, за да не мисли твърде задълбочено върху предстоящото тържество.

После тръгна да спасява братовчед си.

15.

Едион Ашривер очакваше смъртта с готовност.

През последните два дни успя да се възстанови противно на волята си. Треската се разсея още предишната вечер след залез слънце. Имаше сили дори да върви, макар и бавно, затова го заведоха в подземната баня, където го вързаха с вериги, за да го измият добре, и даже поеха риска да го обръснат, независимо от опитите му да пререже гърлото си на бръснача.

Явно искаха да изглежда представително за церемонията по обезглавяването му с неговото собствено оръжие, Мечът на Оринт.

След като промиха раните му, го облякоха в панталони и широка бяла риза, вързаха косата му и го повлякоха нагоре по стълбището. От двете му страни имаше по трима стражи в черни униформи и по четирима отпред и отзад. По едно от копелетата стърчеше на пост и до всяка от вратите.

Едион беше твърде уморен от къпането и обличането, за да провокира някого от тях и да го наръга с меча си, затова им позволи да го преведат през внушителната двойна врата на балната зала. Червени и златни знамена висяха от тавана, пролетни цветя красяха всяка маса, а над подиума, от който кралското семейство щеше да наблюдава тържеството преди екзекуцията му, беше издигната арка от парникови рози. Отворените прозорци и врати отвъд платформата, върху която щяха да го обезглавят, водеха към една от градините, където се виждаха стражи, наредени през половин метър. Кралят определено не си беше направил труда да бъде дискретен в подготовката за Елин.

Колко цивилизовано от тяхна страна, мислеше си Едион, докато го бутаха нагоре по дървените стъпала на платформата, за да му подсигурят столче. Поне нямаше да лежи на пода като куче, докато всички се преструваха, че не са дошли само и само да видят как главата му се търкулва. А столчето, осъзна той със злорадо доволство, беше нелошо оръжие в подходящия момент.

Затова им позволи да му сложат оковите, закачени за дървения под. Да изложат на метър зад гърба му Меча на Оринт с лъсналата му на утринната светлина надрана костена дръжка.

Само трябваше да подбере правилния момент, за да посрещне смъртта посвоему.

16.

Демонът го принуди да седне на подиума, на трон до коронованата жена, която дори не забелязваше, че нещото, използващо устата му, не беше човекът, роден от плътта ù. От другата му страна се бе настанил повелителят на демона в него. А балната зала пред него гъмжеше от подсмихващи се благородници, които не виждаха, че още е тук, че крещи от вътрешността на собственото си тяло.

Днес демонът проникна малко по-навътре през бариерата и сега гледаше през неговите очи с древна, бляскава злоба. Изпитваше стръвен глад по света пред него.

Навярно светът заслужаваше да бъде погълнат от такова изчадие.

Може би именно тази изменническа мисъл бе отворила нова дупка в преградата помежду им. Може би нещото печелеше играта. Или вече я бе спечелило.

При всички случаи той седеше на престола, ронеше чужди думи и споделяше очите си със същество от друго измерение, наблюдаващо слънчевия му свят с ненаситен, всевечен глад.

* * *

От костюма кожата я сърбеше. Боята по цялото ù тяло не помагаше.

Повечето важни гости бяха пристигнали в двореца дни преди тържеството, но онези, които живееха в града или подножието на планината, се нижеха в лъскава нишка през масивната двойна врата. Стражите от двете ù страни проверяваха покани, задаваха въпроси, оглеждаха с преценяващи, отегчени лица.

Музикантите, търговците и прислугата използваха един от страничните входове. Именно там Елин намери мадам Флорин и трупата ù танцьорки, облечени в костюми от черен тюл, коприна и дантела. Приличаха на струя течна нощ под утринното слънце.

Елин се нареди сред тях с изопнати рамене, стегнат гръб и отпуснати до тялото ръце. С боядисаната си в червеникавокестеняв цвят коса и лице, покрито с тежкия грим на танцьорките, се сливаше с тях толкова добре, че никой не я поглеждаше.

Затова се съсредоточи изцяло върху ролята си на притеснена начинаеща, както и върху това да изглежда по-загрижена за мнението на останалите танцьорки, отколкото за шестимата стражи, разположени до малката дървена врата от едната страна на каменната стена. Коридорът отвъд нея беше тесен – подходящ за кинжали, но не и за мечове, и смъртоносен за трупата, ако случайно униформените решаха да ù създават неприятности.

Ако Аробин наистина я бе предал.

Затова Елин следеше дискретно и със сведена глава първото изпитание на гласуваното му доверие.

Флорин вървеше до редицата си танцьорки като адмирал на борда на военен кораб.

На почтена възраст, но все още завидно красива, Флорин се движеше с грация, каквато Елин така и не успя да постигне, независимо от множеството уроци,  които бе получила от нея през годините. Жената се славеше като най-изкусната танцьорка в цялата империя – а след оттеглянето си от танцовия подиум оставаше най-ценната ù учителка. Върховен наставник, така я наричаше Елин по време на обучението си по модерни танци, елегантна походка и изящна стойка.

Вперила лешникови очи в стражите пред тях, Флорин спря до Елин с неодобрително сбърчени устни.

– Имаш още много работа по стойката си – коментира тя.

Елин посрещна косия ù поглед.

– За мен е чест да съм дубльорка в колектива ви, мадам. Дано Гилиан оздравее по-скоро.

Стражите пропуснаха трупа жонгльори и те прекрачиха прага.

– Изглеждаш ми доста свежа – пророни Флорин.

Елин сведе демонстративно глава, сви рамене и бузите ù пламнаха по команда – новата дубльорка, засрамена от комплимента на учителката си.

– Като се има предвид къде бях преди десет месеца?

Флорин изсумтя и очите ù намериха тънките белези около китките на Елин, които дори изрисуваните по тях спирали не можеха да прикрият. Бяха ушили костюма ù с по-висок гръб от тези на останалите танцьорки, но въпреки него и въпреки боята по тялото ù горният край на замаскираните ù с татуировката белези се виждаше.

– Дано не мислиш, че имах нещо общо със събитията, довели до...

– Ако имахте, вече нямаше да сте сред живите. – Думите на Елин бяха не по-силни от хрущенето на чакъла под копринените ù обувки.

И не блъфираше. Когато съставяше плановете си на онзи кораб, написа и името на Флорин сред останалите, но след внимателен размисъл реши да го зачеркне.

– Изпълнили сте поетите ангажименти, надявам се?

Леката корекция на костюма ù, с помощта на която Елин щеше да внесе тайно оръжията си и всичко останало – платена от Аробин, разбира се, – беше само малка част от сделката. Големите изненади тепърва предстояха.

– Късно е за този въпрос, не смяташ ли? – измърка мадам Флорин сред блясък от тъмни бижута. – Явно ми вярваш достатъчно, за да се появиш.

– Вярвам, че обичате парите повече от краля. – Аробин я беше подкупил със солидна сума. Без да откъсва очи от стражите, тя продължи: – А тъй като Кралският театър бе затворен от Негово Височайше Величество, вярвам, и двете сме на мнение, че съдбата на музикантите беше престъпление, съизмеримо с клането на роби в Ендовиер и Калакула.

Елин се увери, че е избрала правилния подход, като видя агонията в очите на Флорин.

– Пайтър ми беше приятел – прошепна Флорин и бронзовите ù бузи пребледняха. – Не познавах по-вещ диригент, по-изкусно ухо. Той ми помогна да се издигна. Да постигна всичко това. – Тя махна с ръка към танцьорките, двореца, бляскавия престиж. – Много ми липсва.

Без нито капка студена пресметливост Елин сложи ръка на сърцето си.

– Ще ми липсва да слушам „Мрачната сюита“ под неговото диригентство всяка есен. Ще прекарам целия си живот със знанието, че навярно никога няма да чуя по-изтънчена музика, няма да изпитам и капка от онова, което чувствах в ложата по време на негови изпълнения.

Мадам Флорин обви тялото си с ръце. Независимо от стражите пред тях, от тежката мисия, наближаваща с всяка изминала секунда, на Елин ù отне известно време да проговори отново.

Но не това я бе накарало да се съгласи с плана на Аробин – да повярва на Флорин.

Преди две години, най-сетне свободна от оковите на асасинския главатар, макар и почти разорена от изплащането на дълговете си към него, Елин не се отказа от уроците при Флорин. И то не само за да е в крак със съвременните танци, което щеше да ù е полезно за работата, но и за да се поддържа във форма. Флорин не искаше и да чуе за пари.

Освен това след всеки урок Флорин ù позволяваше да сяда пред фортепианото до прозореца и да свири, докато пръстите не я заболяха. В Асасинската крепост ù бе забранено да докосва любимия си музикален инструмент. Флорин нито веднъж не изтъкна великодушието си, не я накара да се почувства неудобно. Но наистина ù бе подала ръка в тежък момент.

– Запомнили сте плана за вас и танцьорките ви, нали? – попита Елин шепнешком.

– Уведомила съм ги за кораба, нает от Аробин, в случай че някоя реши да напусне града. На борда му има място за всичките. Ако имат неблагоразумието да останат в Рифтхолд, значи заслужават съдбата си.

Предварителните срещи с Флорин щяха да са рисковани, затова Елин я виждаше чак сега. Учителката не бе посмяла дори да събере багажа си от страх да не я разкрият. Щеше да вземе със себе си само най-необходимото – пари и бижута – и да хукне към пристанището веднага щом хаосът избухнеше. Имаше голяма опасност изобщо да не напусне двореца, същото важеше и за момичетата ù, независимо от плановете за бягство, подсигурени от Каол и Бруло, както и обещаното съдействие от страна на по-милосърдните стражи.

– Благодаря ви – промълви неочаквано Елин.

Флорин кривна уста.

– Е, това определено не си научила от някогашния си господар.

Когато танцьорките в началото на опашката достигнаха стражите, Флорин въздъхна тежко и тръгна към мъжа в черна униформа с горда стъпка, поставила ръце на стройните си хълбоци, излъчваща величие и финес с всяка своя крачка.

Той огледа момичетата едно по едно, старателно сравнявайки имената им с тези в дългия си, подробен списък.

Благодарение на това, че снощи Рес бе проникнал в казармите, за да добави фалшиво име в списъка, Елин щеше да присъства в него.

Танцьорките пристъпваха бавно към вратата, а Елин се придържаше към края на опашката и попиваше всяка подробност от случващото се.

Богове, замъкът ù се струваше все същият, но и толкова променен. А може би промяната идваше от нея.

Момичетата преминаваха едно по едно между безизразните стражи и се спускаха по тесния коридор с кискане и оживен шепот.

Елин се надигна на пръсти да огледа стражите при входа – просто начинаеща танцьорка, сбърчила лице от нетърпеливо любопитство.

И тогава ги видя.

По каменния праг с тъмна боя бяха изписани Знаците на Уирда – с красив почерк, сякаш бяха там просто за украса, но...

Сигурно ги имаше на всяка врата, на всеки вход.

И наистина – дори по прозорците на втория етаж се виждаха малки, тъмни символи, несъмнено предвидени специално за Елин Галантиус, за да уведомят краля за присъствието ù или да я впримчат на място, колкото да бъде заловена.

Една от танцьорките сръчка Елин с лакът в корема, за да я изгони от рамото си.

Елин я изгледа втрещено... и чак тогава изохка от болка.

Танцьорката ù прати злобен поглед през рамо и безгласно „Мълчи!“.

Елин избухна в рев.

Шумен рев с хълцане и хлипане. Всички танцьорки замръзнаха на местата си, а онази пред нея направи крачка назад и се заозърта в двете посоки.

– З-заболя – измърмори Елин, стиснала корема си.

– Не съм ти направила нищо – изсъска жената.

Елин продължи да циври.

Най-отпред на опашката Флорин нареди на танцьорките си да отстъпят встрани и впери очи в Елин.

– Какво, в името на всички богове в кралството, се случва тук?

Елин посочи момичето с разтреперан пръст.

– Тя ме у-удари.

Флорин се завъртя към опулената танцьорка, която вече я уверяваше в невинността си. Последва серия от обвинения, обиди и още сълзи – този път от танцьорката, оплакваща съсипаната си кариера.

– В-вода – измрънка Елин на Флорин. – Искам чаша водаааа. – Стражите вече си проправяха път към тях. – С-сега.

Очите на Флорин просветнаха и тя се обърна към приближаващите стражи, сипейки команди. Елин задържа дъха си в очакване на неизбежния удар или шамар от тях... но единият, очевидно приятел на Рес и Каол, тъй като носеше червено цвете на гърдите си, хукна да донесе вода. Каол нарочно го беше поставил до входа, в случай че нещо се объркаше. Елин се залепи до Флорин, докато не получи водата си – в кофа с черпак. Мъжът умишлено не вдигна поглед към лицето ù.

Елин му благодари през сълзи и взе съдовете от леко разтрепераните му ръце.

После побутна дискретно Флорин с крака си като знак да тръгне напред.

– Ела с мен – кипна Флорин и я затегли към началото на опашката. – Писна ми от лиготиите ти. Виж, съсипа си грима.

Внимавайки да не излее водата, Елин ù позволи да я завлече до безизразния страж на входа.

– Това е моята глупава и безполезна дубльорка Диана – представи му я Флорин със стоманен глас, който не трепна от черноокия демон пред нея.

Мъжът плъзна поглед по списъка пред себе си.

И зачеркна едно от имената.

Елин отпи смутено от черпака и го върна в кофата с вода.

Стражът я стрелна с очи още веднъж, а тя накара долната си устна да затрепери и сълзите ù да рукнат отново, докато демонът гладно я поглъщаше с поглед. Сякаш всички прекрасни танцьорки на опашката бяха десерт за него.

– Влизай – изръмжа ù накрая и кимна рязко с брадичка към коридора.

С безмълвна молитва Елин пристъпи към Знаците на Уирда, изписани върху каменния праг.

И се препъна, заливайки ги с вода.

Стовари се на земята със стон и истинска болка в коленете, а Флорин незабавно я погна с обиди и я бутна напред... през отмитите знаци.

В стъкления дворец.

17.

След като допуснаха Флорин и танцьорките ù в двореца, всички те тръгнаха по един от тесните коридори на прислугата. До няколко секунди вратата в далечния му край щеше да се отвори и момичетата щяха да се разпръснат из балната зала като пеперуди. Черни, лъскави пеперуди, дошли да изпълнят танца „Прислужниците на Смъртта“ от една добре позната симфония.

Никой друг не ги спря за разпит, макар че стражите, разположени във всеки от коридорите, ги наблюдаваха като ястреби. Но не като онзи, в който се превръщаше елфическият принц.

Елин видя малко от хората на Каол. От Рес и Бруло нямаше и следа. Но всички останали бяха по местата, които капитанът им бе отредил, позовавайки се на сведенията от Рес и Бруло.

Плато с шунка, запечена с мед и градински чай, премина покрай Елин на рамото на един прислужник и тя се постара да не вдишва аромата ù, да не бленува по храната на врага си. Колкото и неустоима да беше.

Плато след плато запрелитаха покрай тях, носени от слуги с почервенели лица, несъмнено останали без дъх след изкачването на стълбището откъм кухните.

Пъстърва с лешници, хрупкави аспержи, купи с прясна бита сметана, крушови тарталети, пай с месо...

Елин килна глава, наблюдавайки редицата слуги с половинчата усмивка на уста.

Изчака ги да се върнат с празни ръце и да се запътят обратно към кухните.

Накрая вратата се отвори и слаба прислужница със снежнобяла престилка се отправи забързано към кухнята за поредното плато крушови тарталети. Няколко мастиленочерни кичура се развяваха около лицето ù. Несрин Фалик я погледна, но Елин не промени каменното си, равнодушно изражение.

Тъмните, леко извити нагоре очи се присвиха едва забележимо – от изненада или напрежение, Елин не можеше да прецени. Но преди да е измислила какво да направи по въпроса, един от стражите даде сигнал на Флорин.

Елин сведе глава и не я вдигна, докато очите на демона в мъжа обхождаха нея и останалите танцьорки. Когато най-сетне надникна назад, Несрин вече бе изчезнала надолу по стълбището.

Флорин мина покрай редицата момичета и застана до вратата със сключени зад гърба ръце.

– Опънете гърба, изправете раменете, вдигнете глави. Вие сте светлина, вие сте въздух, вие сте изящество. Не ме разочаровайте.

После взе кошницата с черни стъклени цветя, която бе поверила на най-надеждната си танцьорка. Разкошните им черни листенца сияеха като абаносови диаманти на смътната светлина в коридора.

– Счупите ли някое, преди да е дошло време да го хвърлите, свършено е с вас.

Струват повече от вас и нямаме резервни.

Флорин тръгна покрай момичетата, раздавайки цветята, достатъчно здрави да не се пръснат на парчета поне през следващите няколко минути.

Когато достигна до Елин, кошницата вече беше празна.

– Гледай ги и се учи – нареди ù на висок глас, така че и демонът да я чуе, и сложи утешителна ръка на рамото ù. Останалите танцьорки вече пристъпваха нервно от крак на крак и раздвижваха вратовете и раменете си. Дори не погледнаха към нея.

Елин кимна свенливо, сякаш опитваше да прикрие горчивите си сълзи, и излезе от строя, за да застане до учителката.

От пролуките на вратата се дочуха тромпети и тълпата избухна в радушни възгласи, от които подът се разтресе.

– Надникнах в Голямата зала – прошепна Флорин толкова тихо, че Елин едва я чу. – Исках да проверя как е генералът. Изглежда изтощен и блед, но е нащрек.

Очаква те.

Елин застина.

– Винаги съм се питала къде те е намерил Аробин – продължи Флорин, вперила поглед във вратата, сякаш виждаше през нея. – Защо вложи толкова усилия, за да те подчини на волята си, повече, отколкото за всеки друг асасин. – Жената затвори очи за момент, а като ги отвори, от тях надничаше стоманен блясък. – Когато скъсаш оковите на този свят и започнеш да изграждаш новия, не забравяй, че изкуството е не по-маловажно от храната. Без него всяко кралство пропада, изчезва във времето. Натрупала съм достатъчно пари в окаяния си живот, за да не изпитвам нужда от повече. Затова чуй думата ми: където и да разположиш трона си, колкото и да е далеч, ще дойда при теб с дара на музиката и танците.

Елин преглътна тежко. Не успя да каже нищо, преди Флорин да закрачи към вратата. Като я стигна, спря и заоглежда всяка танцьорка поотделно. Проговори чак когато очите ù попаднаха върху Елин.

– Дайте на краля ни представлението, което заслужава.

После отвори вратата и коридорът се обля със светлина и музика, и аромата на печено месо.

Останалите танцьорки вдишаха дълбоко и полетяха напред една по една, размахвайки тъмните стъклени цветя над главите си.

Докато ги гледаше как се изливат в залата, Елин превърна кръвта във вените си в черен огън. Едион – вниманието ù бе насочено към него, а не към тиранина на преден план, отговорен за убийството на семейството ù, на Мериън... на приятелите ù. Ако това бяха последните ù мигове на света, то поне щеше да падне в бой под звуците на приказна музика.

Дойде време.

Една глътка въздух – още една.

Тя бе огнената наследница.

Тя беше огън и светлина, и пепел, и въглени. Елин Огнено сърце не се прекланяше пред никого и пред нищо, освен пред короната, която ù принадлежеше по законите на кръвта и оцеляването... и триумфа.

Елин изправи рамене и се плъзна сред бляскавата тълпа.

* * *

Докато стоеше прикован към столчето на платформата за екзекуции, Едион наблюдаваше внимателно стражите и установи кого от тях е най-добре да нападне пръв, кой разчита повече на едната страна от тялото си или на единия си крак, кой беше най-вероятно да се поколебае при сблъсък със Северния вълк и най-важното – кой беше достатъчно импулсивен и безразсъден, че да го убие накрая, независимо от заповедта на краля.

Представленията започнаха и привлякоха вниманието на хората, безсрамно взирали се в него досега, и докато двадесетината жени се носеха из широкото пространство между кралския подиум и неговата платформа, подскачаха и се въртяха, на Едион някак му стана неудобно да ги прекъсва. Горките момичета не заслужаваха да се окажат насред касапницата, която възнамеряваше да предизвика.

Но пък му се струваше много подходящо, че лъскавите им костюми бяха черни със сребристи елементи – Прислужниците на Смъртта, досети се той.

И това ако не беше знак от съдбата. Може би тъмнооката Силба щеше да му осигури бърза смърт, вместо бавната и мъчителна, която го очакваше в кървавите ръце на Хелас. На лицето му изплува усмивка. Смъртта си беше смърт.

Танцьорките хвърляха шепи черна пепел, покривайки пода с нея – навярно символизираше прахта на загиналите. Една по една изпълниха красиви пируети и се поклониха пред краля и сина му.

Време за действие. Кралят бе разсеян от униформения страж, шепнещ в ухото му, принцът гледаше танцьорките с видимо отегчение, а кралицата си бъбреше с придворната дама, спечелила вниманието ù в момента.

Гостите посрещнаха с овации и одобрителни възгласи кулминацията на изпълнението. Всеки беше дошъл с най-пищната си премяна – такова лекомислено разточителство! Бяха платили за бижутата и коприните си с кръвта на империята. С кръвта на народа.

Една от танцьорките не участваше в представлението, а сновеше сред тълпата – някоя дубльорка, явно тръгнала да си търси място с по-добър изглед към танцовата площадка. И едва ли щеше да му направи особено впечатление, ако не беше значително по-висока от останалите – по-едра, с по-отчетливи извивки, с по-широки рамене. Движеше се по-тежко, сякаш бе вкоренена в земята. Светлината попадна върху нея и разкри завъртулките и спиралите по кожата ù. Същите като тези по ръцете и гърдите на другите танцьорки – само дето по гърба ù боята беше малко по-тъмна, по-различна.

Момичетата от танцовите трупи нямаха татуировки.

Преди да е видял повече между две глътки въздух, когато групичка дами с огромни бални рокли я скри от погледа му, тя изчезна зад една завеса, минавайки покрай стражите с глуповата усмивка, сякаш се беше загубила.

Щом се появи отново минута по-късно, Едион я позна единствено по телосложението и височината. Грима го нямаше, а и бухналата ù тюлена пола беше изчезнала...

Не – не бе изчезнала, осъзна той, докато момичето минаваше напълно незабелязано между стражите. Беше я превърнала в копринена пелерина, чиято качулка покриваше червеникавокестенявата ù коса, и се движеше някак...движеше се като мъж, решил да привлече вниманието на околните дами. Вървеше към него. Към платформата.

Танцьорките продължаваха да разпиляват черния си прах, докато се въртяха шеметно по мраморния под.

На никого от стражите не му правеше впечатление, че танцьорката, превърнала се в благородник, се примъква към него. Един от придворните я забеляза и извика, но не за да вдигне тревога. Извика мъжко име. Танцьорката под прикритие се обърна, вдигна ръка за поздрав и се усмихна важно-важно на мъжа.

Не беше просто под прикритие. Беше се превърнала в друг човек. Придвижваше се все по-близо и по-близо с наперена походка, докато оркестровата музика се извисяваше в грохотен, енергичен финал, а танцьорките поставиха стъклените рози над главите си в знак на почит към краля – и Смъртта.

Преобразената танцьорка спря пред кръга от стражи, обградил платформата на Едион, и започна да се потупва с длани, сякаш търсеше кърпичката си, бълвайки ругатня след ругатня.

Стражите не откриха повод за тревога в действията ù и отново се обърнаха към танцьорките.

Тя обаче погледна Едион изпод вежди. Независимо от маскировката, в тюркоазено-златистите ù очи гореше свиреп, яростен триумф.

Зад тях, от другата страна на залата, танцьорките разбиха розите си в пода и Едион се усмихна широко на кралицата си, дошла да прати целия свят в ада.

18.

Не само стъклените цветя бяха снабдени с реактивната пудра, която Елин тихомълком закупи от Пазара на сенките. Лъскавият прах, разпиляван от танцьорките, също беше примесен с нея. И Елин се увери, че си е струвала всяка сребърна монета, когато цялата зала се изпълни с дим.

Сивата завеса беше толкова плътна, че тя едва виждаше на половин метър пред себе си, а и цветът ù почти се сливаше с този на сивата пелерина, изпълнявала ролята на пола допреди малко. Точно както Аробин бе предвидил.

Писъците сложиха край на музиката. Елин вече се придвижваше към близката платформа, когато часовниковата кула – тяхното спасение или погром – удари пладне.

Около врата на Едион нямаше черен нашийник и коленете ù едва не се подкосиха от облекчение. Още преди първият удар на часовника да е отшумял, вече беше извадила кинжалите, скрити зад сребрист плат и мъниста в бюстието на костюма ù. Моментално преряза гърлото на най-близкия страж.

После се завъртя и го блъсна в мъжа до него, забивайки другото си острие в корема на трети.

Гласът на Флорин се извиси над тълпата, викаше на танцьорките си да напуснат залата.

Прозвуча и вторият удар на часовниковата кула, а Елин извади кинжала си от корема на стенещия страж, за да посрещне онзи, който препускаше към нея през дима.

Партньорите ù трябваше да се доберат до Едион, но тълпата щеше да ги забави, а тя вече беше достатъчно близо до него.

Стражът – едно от онези страшилища в черни униформи – опита да я наръга право в гърдите с меча си. Елин парира удара му с единия си кинжал и успя да го забие в незащитения му торс. Топла, воняща кръв плисна по ръката ù. Другото ù острие прободе окото му.

Още преди съществото да се е строполило на земята, тя пробяга последните няколко метра до дървената платформа, качи се отгоре ù и продължи напред, снишавайки се до други двама стражи, които се мъчеха да разсеят димната завеса с ръце. С два замаха успя да изкорми и двамата, изтръгвайки ужасени писъци от гърлата им.

Когато прозвуча и четвъртият удар на часовника, Едион вече стоеше прав сред трима стражи, пронизани с парчета от стола.

Отблизо ù се стори огромен – същински великан. Един униформен се устреми към тях през дима и Елин изкрещя „Залегни!“, преди да хвърли кинжала си към приближаващото лице на мъжа. Едион се отдръпна в последния момент и кръвта на стража оплиска рамото на туниката му.

Тя прибра единствения си останал кинжал в ножницата и се спусна към веригите около глезените му.

В този миг Окото се възпламени и внезапен тласък разтърси тялото ù, а ослепителната синя светлина мигновено отне зрението ù. Но нямаше време за губене. Магията, с която кралят бе защитил веригите на Едион, гореше като син пламък, ала Елин бързо разряза китката си с кинжала и използва кръвта, за да изпише запаметените символи: Отключи се.

Веригите издрънчаха на дървения под.

Седми удар на часовника.

Писъците преминаха в нещо по-шумно, по-необуздано и гласът на краля прокънтя над ужасената тълпа.

Един страж се спусна към тях с изваден меч. Поредната полза от дима – беше твърде рисковано да употребяват лъкове. И все пак щеше да е благодарна на Аробин само ако успееше да се измъкне жива оттук.

Извади ножа, скрит в подплатата на сивата ù пелерина. Стражът се свлече на земята, стиснал разпореното си от ухо до ухо гърло. Елин веднага се завъртя към Едион, свали дългата верижка на Окото от врата си и я нахлузи през неговата глава. Отвори уста да каже нещо, но той я предвари:

– Мечът.

Чак тогава Елин забеляза оръжието, изложено на показ зад разглобения стол.

Мечът на Оринт.

Мечът на баща ù.

Досега бе твърде съсредоточена върху Едион, стражите и танцьорките, за да осъзнае какво стои пред нея.

– Стой до мен! – нареди му в отговор, грабна меча от стойката и го пъхна в ръцете му.

Нямаше време да се замисля за тежестта му или как изобщо се е озовал там. Просто сграбчи Едион за едната китка и хукна по платформата към прозорците, където уплашените гости крещяха от ужас, а стражите се мъчеха да ги подредят в редица.

Часовниковата кула издрънча за девети път. Щеше да разкопчае ръцете на братовчед си в градината, не биваше да остават нито секунда повече в задушаващия дим.

Едион залиташе, но се придържаше близо до нея. Елин скочи от платформата право в гъстата мъгла, където Бруло я беше предупредил, че ще намери двама стражи. Единият загина с кинжал в гръбнака, а другият посрещна стоманата с врата си. Тя стисна здраво дръжките на ножовете, хлъзгави от кръвта, която покриваше и всеки сантиметър от тялото ù.

Едион скочи до нея, хванал меча с две ръце, и коленете му поддадоха. Беше ранен, макар и не видимо. Уверила се беше в това, докато си проправяше път през тълпата, променяйки облика си по съвет на Лизандра. Бледината по лицето му и затормозеното му дишане не се дължаха на страх. Бяха го ранили.

А тази мисъл увеличи многократно желанието ù да ги изтреби.

Тълпата се изнизваше бавно през вратите към вътрешния двор, какъвто беше и планът. Само изкрещя „Огън! Огън!“ и писъците придобиха неистов характер.

Гостите започнаха да трошат прозорци и стъклени врати, стъпквайки всеки, паднал на земята. Някои търчаха с кофи и плискаха вода, за да угасят несъществуващите пламъци, но успяваха единствено да отмият Знаците на Уирда по праговете.

Пушекът се изливаше на талази в градината. Елин накара Едион да наведе глава и го забута през блъсканицата от паникьосани придворни и слуги. Когато най-сетне излязоха от шумната месомелачка, слънцето я заслепи.

Едион вдиша рязко през зъби. Дългите седмици в тъмницата навярно бяха съсипали очите му.

– Просто се дръж за мен – рече Елин и сложи голямата му ръка върху рамото си. Той я стисна силно и двамата си запробиваха път през побеснялата тълпа, докато накрая не излязоха на чистия въздух в двора.

Часовниковата кула отброи дванадесетия си, последен удар, а Елин и Едион се озоваха пред редица от шестима стражи, заприщили пътя към живия плет.

Елин се изтръгна от хватката на братовчед си и той изруга, видял, макар и със затруднение, какво стои между тях и изхода.

– Не ми се пречкай! – нареди му тя и се нахвърли на стражите.

* * *

Роуан я беше научил на това-онова.

Сега се вихреше като смъртоносен облак, като кралица на сенките, а мъжете пред нея вече бяха трупове.

С летящи кинжали и гибелни пируети Елин се отдаде на така познатото унищожително затишие, докато кръвта на враговете ù не се превърна в алена мъгла, която бързо напои чакъла под краката ù. Четирима от хората на Каол се спуснаха към нея, ала само за да избягат в обратна посока. Съюзници или просто съобразителни войници, нямаше значение.

А когато и последният от стражите в черни униформи се свлече на окървавената земя, тя се спусна към Едион. Той бе застинал в изумление, но я посрещна с гърлен, мрачен смях и се запрепъва след нея към живия плет.

Стрелците – трябваше да се махнат от обсега на стрелците, които несъмнено щяха да ги засипят с дъжд от стрели веднага щом димът се разсееше.

Заобиколиха гъстия плет, покрай който всяка сутрин бе тичала с Каол по време на престоя си в двореца.

– По-бързо, Едион! – изсъска му тихо, но той вече изоставаше.

Елин спря и разряза едната си окървавена китка с кинжала, после изписа с кръвта си символите за отключване върху оковите му. Отново изригна буйна, огнена светлина. Но белезниците се отвориха тихо.

– Интересен номер – пророни задъхано той, докато Елин сваляше веригите от ръцете му. Тъкмо се канеше да хвърли метала на земята, когато чакълът зад тях изхрущя.

Но не бяха нито още стражи, нито кралят.

С огромен ужас Елин видя Дориан да крачи към тях.

19.

– Отивате ли някъде? – попита Дориан, пъхнал ръце в джобовете на черните си панталони.

Мъжът, изговорил тези думи, не беше приятелят ù, знаеше го още преди да е отворил уста. Яката на абаносовата му туника беше разкопчана и оттам надничаше украшението от лъскав Камък на Уирда.

– За жалост, Ваше Височество, ни чакат на друго тържество.

С ъгълчето на окото си Елин отчете тънкото кленово дърво от дясната им страна, както и живия плет и стъкления дворец, извисяващи се зад тях. Бяха навлезли твърде надълбоко в градината, за да ги достигнат стрелите, но с всяка пропиляна секунда подписваше смъртната си присъда. И тази на Едион.

– Наистина жалко – отвърна валгският принц в Дориан. – Тъкмо започваше да става весело.

И той се хвърли в атака.

Черна вълнђ се устреми към нея и Едион изкрещя предупредително. Пред двама им се възпламени синя светлина, чиято бариера отклони удара от него, но Елин залитна назад така, сякаш бе блъсната от безпощаден, тъмен вятър.

Когато мракът се разсея, принцът се взираше в нея. После на лицето му изплува ленива, злобна усмивка.

– Защитила си се с магия. Умно, прекрасно човешко същество.

Цяла сутрин бе рисувала Знаци на Уирда по тялото си със собствената си кръв, примесена с мастило, за да не личи цветът ù.

– Едион, бягай към стената – прошепна му тя, без да откъсва очи от принца.

Едион отказа да ù се подчини.

– Това не е принцът... вече не.

– Знам. Именно затова трябва...

– Колко героично – процеди нещото в приятеля ù. – И колко глупаво да си въобразяваш, че можете да се спасите.

Той скочи със змийска ловкост и я нападна с вихър от черен прах. Елин полетя към братовчед си, който изпъшка от болка, но ù помогна да запази равновесие.

Кожата под костюма я засърбя, сякаш изписаните с кръв заклинания се ронеха от тялото ù с всяка следваща атака. Бяха полезни, но очевидно краткотрайни.

Тъкмо заради това не бе губила време да влиза в двореца.

Трябваше да се махнат от тук – веднага.

Елин пъхна веригите в ръцете на Едион, грабна Меча на Оринт и пристъпи към принца.

Извади бавно острието от ножницата. Тежестта му ù пасваше все така съвършено, а стоманата блестеше не по-слабо от последния път, когато го бе видяла. В ръцете на баща си.

Валгският принц я нападна с невидим камшик от чиста мощ и тя залитна леко, но продължи напред, макар да усещаше как кървавите заклинания под костюма ù губят силата си.

– Дай ми знак, Дориан – призова го тя. – Само ми дай знак, че още си вътре.

Валгският принц се изсмя дрезгаво и хубавото лице на Дориан се изкриви в древна безцеремонна гримаса.

– Ще унищожа всичко, което обичаш – закани се с празни сапфирени очи.

Тя вдигна меча на баща си с две ръце и продължи напред.

– Не би посмяла – изсъска нещото.

– Дориан – повтори тя с пресекващ глас. – Ти си Дориан.

Секунди – можеше да му даде само няколко секунди. Кръвта ù се стичаше по чакъла и тя ù позволи да образува малка локвичка, след което, без да сваля очи от принца, я използва, за да нарисува символ с крака си.

Демонът се изкикоти отново.

– Не позна.

Елин впери очи в неговите, в устните, които някога бе целувала, в приятеля, когото бе обичала така силно, и каза умолително:

– Само един знак, Дориан.

Но в това лице не беше останало нищо от приятеля ù, нито капка колебание, когато демонът се втурна срещу нея.

Втурна се, но замръзна на място върху Знака на Уирда, нарисуван от Елин в чакъла – бърз, недодялан символ, който щеше да го задържи не повече от няколко секунди, но и толкова ù стигаше. Той падна на колене, съпротивлявайки се бурно на магията. Едион изруга тихо.

Елин вдигна Меча на Оринт над главата на Дориан. Един удар. Само с един удар щеше да разсече плът от плът, да прекрати мъките му.

Демонът ревеше с глас, различен от този на Дориан, на език, дошъл от друг свят. Символът върху земята заблестя ярко, но все още го държеше на място.

Дориан вдигна красивото си лице, пропито с омраза, злоба и ярост.

Трябваше да го направи за Терасен, за бъдещето им. Трябваше да сложи край на тази заплаха още тук и сега. И на живота му, точно навръх рождения му ден... а беше само на двадесет. Но сега нямаше време за страдание и скръб.

Беше се заклела, че няма да изпише друго име върху плътта си. Но в името на кралството... Решението беше взето. Мечът полетя надолу и... Нещо блъсна стоманеното острие, нарушавайки равновесието ù. Едион изкрещя.

Стрелата отхвръкна към градината и се приземи със стържене в чакъла. Несрин вървеше към тях, насочила втората си стрела към Едион.

– Посечеш ли принца, ще убия генерала.

От гърлото на Дориан се разнесе сладострастен смях.

– Хич не ставаш за съгледвач – озъби ù се Елин. – Дори не опита да се скриеш, докато ме наблюдаваше в двореца.

– Аробин Хамел казал на капитана, че днес ще опиташ да убиеш принца – обясни Несрин. – Свали меча.

Елин пренебрегна командата ù. Бащата на Несрин прави най-хубавите крушови тарталети в столицата. Явно Аробин бе опитал да я предупреди, но покрай всичко останало тя не беше обърнала внимание на скритото му послание.

Колко глупаво от нейна страна. Безкрайно глупаво.

Оставаха ù само секунди, преди защитните заклинания да отшумят напълно.

– Излъга ни – продължи Несрин. Стрелата ù все още бе насочена към Едион, който я наблюдаваше внимателно, стиснал ръце в юмруци, сякаш си представяше, че бяха увити около гърлото ù.

– Двамата с Каол сте глупаци – отвърна Елин, макар че една част от нея си отдъхна облекчено и искаше да си признае, че и тя самата беше глупачка заради онова, което се канеше да направи. Тя свали меча.

– Ще съжаляваш горчиво, момиче – изсъска нещото в Дориан.

– Знам – прошепна Елин.

Вече не я интересуваше какво ще се случи с Несрин. Просто върна меча в ножницата му, сграбчи Едион и двамата хукнаха към стената.

* * *

Дъхът на Едион беше като парчета стъкло в дробовете му, но окървавената жена – Елин – го теглеше след себе си и го хокаше, задето се движи толкова бавно. Градината беше огромна, а откъм живия плет зад тях се чуваха приближаващи крясъци.

Озоваха се пред каменна стена, вече белязана с кървавите Знаци на Уирда, и нечии силни ръце се протегнаха отгоре да го издърпат. Той опита да я прати първа, но Елин вече буташе гърба и краката му нагоре, към двамата мъже на стената, запъхтени от тежестта му. Раната в ребрата му се опъваше и гореше от болка. Когато двамата закачулени го свалиха на безлюдната градска улица от другата страна на стената, светът сякаш просветна и се завъртя пред очите му.

Наложи му се да опре ръка в каменния зид, за да не се подхлъзне в кръвта на повалените кралски стражи. Не разпозна никое от лицата, застинали в неми писъци.

Чу се приплъзването на тяло по камък и братовчедка му се приземи до него. Загърна кървавия си костюм със сивата пелерина и вдигна качулката ù, за да покрие окъпаното си в червено лице. В ръцете си държеше още една пелерина, взета от гърба на някой страж. Наметна я върху скованите му рамене и го покри с качулката.

– Бягай – заповяда му после.

Двамата мъже останаха върху стената и опънаха тетивите на лъковете си.

Младата жена от градината я нямаше.

Едион се препъна, а Елин изруга и се върна да преметне ръка през кръста му.

Той прокле силите си, задето го предаваха точно сега, но я прегърна през раменете за опора. После хукнаха по съмнително притихналата улица.

Зад тях вече се чуваха викове, насичани от свистенето на стрели и воплите на умиращи мъже.

– Четири пресечки – рече задъхано тя. – Само четири пресечки.

Това не му се струваше достатъчно далеч, за да е безопасно, но нямаше сили да ù каже. И бездруго едва стоеше прав. Шевовете на раната му се бяха скъсали, но... свещени богове, бяха се измъкнали от двореца. Чудо, чудо, чу...

– Размърдай се, едро добиче такова! – изрева му тя.

Едион опита да се съсредоточи и да вдъхне поне малко живец на краката и гръбнака си.

Достигнаха един уличен ъгъл, украсен със знамена и цветя, и Елин се огледа в двете посоки, преди да го затегли през кръстовището. Сблъсъкът на стомана в стомана и писъците на ранени мъже ехтяха из града и сваляха усмивките от лицата на гуляйджиите.

Елин продължи надолу по улицата, после свърна по друга. На третата забави крачка, сгуши се в него и запя някаква кръчмарска песен с фалшив, пиянски глас. Вече бяха двама най-обикновени граждани, излезли да отпразнуват рождения ден на принца по съседните кръчми. Никой не им обръщаше внимание, не и при положение че всички очи бяха вперени в стъкления дворец зад тях.

От олюляването му се зави свят. Ако припаднеше...

– Още една пресечка – обеща тя.

Всичко това беше просто халюцинация. Нямаше друг начин. Не вярваше някой да е толкова глупав, че да му се притече на помощ – особено собствената му кралица. Въпреки че я бе видял да посича петима мъже като пшенични класове.

– Хайде, хайде – повтаряше задъхано тя, оглеждайки украсената улица, и Едион знаеше, че този път не говори на него. Наизлезлите по улиците хора се разпитваха един друг каква е цялата тази дандания в двореца. Елин го поведе през тълпата – просто двама загърнати в пелерини, залитащи пияници – и стигнаха до черната карета под наем, която бе спряна до тротоара, сякаш ги чакаше. Вратата се отвори.

Братовчедка му го набута вътре, но не на седалката, а на пода, и затвори вратата след себе си.

* * *

– Започнали са да спират всяка карета на големите кръстовища – обяви Лизандра, докато Елин отваряше багажното отделение под една от седалките.

Беше достатъчно голямо, че да побере свит на десет човек, но Едион беше грамаден и...

– Влизай. Веднага – нареди му тя и дори не изчака реакцията му, преди да го натика в тясното отделение. Той простена. Едната страна на ризата му беше напоена с кръв, но щеше да оцелее.

Е, ако изобщо на някого от тях беше писано да оцелее през следващите няколко минути. Елин затвори капака под седалката, изтръпвайки от сблъсъка на дървото с човешка плът, и грабна мокрия парцал, който Лизандра извади от стара кутия за шапки.

– Ранена ли си? – попита куртизанката, когато каретата потегли с бавна скорост през гъмжащата от празнуващи хора улица.

Сърцето на Елин препускаше толкова бясно, че очакваше да повърне всеки момент, затова поклати глава, докато бършеше лицето си. Пластове кръв – после останките от грима ù и още пластове кръв.

Лизандра ù подаде втори парцал, с който да изтрие гърдите, врата и ръцете си, а след това ù връчи свободна зелена рокля с дълги ръкави.

– Спокойно, спокойно – редеше куртизанката.

Елин свали напоената си с кръв пелерина и я хвърли на Лизандра, която я напъха в багажното отделение под собствената си седалка, докато тя обличаше зелената рокля. Лизандра закопча с изненадващо нетрепващи пръсти копчетата на гърба ù, после пооправи набързо косата ù, даде ù чифт ръкавици и сложи лъскава огърлица около врата ù. Накрая пъхна голямо ветрило в ръката ù, с което да прикрива лицето си.

Каретата спря по команда на строги мъжки гласове. Лизандра тъкмо беше разтворила пердетата, когато ги наближиха тежки стъпки и четирима стражи надникнаха в купето с пронизителни, безпощадни очи.

Лизандра открехна прозорчето.

– Защо ни спирате?

Единият страж отвори рязко вратата и пъхна глава в каретата. Елин забеляза кървавото петно на пода секунда, преди той да го е видял, и го покри с полата си.

– Сър! – извика Лизандра. – Държа незабавно да ми обясните какво става!

Елин размаха ветрилото си като ужасена дама. Само се молеше братовчед ù да не гъква дори в тясното си скривалище. Няколко пияници бяха спрели да гледат проверката – ококорени, любопитни и видимо без всякаква охота да помогнат на жените в каретата.

Стражът ги огледа с надменна усмивчица и презрителното му изражение се задълбочи, когато очите му попаднаха върху татуираната китка на Лизандра.

– Не ти дължа нищо, курво. – Изплю още една мръсна дума, насочена и към двете им, после изкрещя: – Претърсете багажника.

– Имаме уговорена среща – изсъска Лизандра, но той затръшна вратата в лицето ù.

Каретата се разтресе, когато мъжете скочиха върху задницата ù и отвориха вратите. След малко някой я удари с ръка отстрани и се провикна:

– Тръгвайте!

Елин и Лизандра запазиха възмутените си гримаси и продължиха да махат с ветрилата си през следващите две пресечки, както и още две след тях, докато кочияшът не потупа два пъти по тавана на каретата. Теренът беше чист.

Елин скочи от пейката и отвори багажното отделение. Едион беше повърнал, но поне изглеждаше на себе си, дори малко разочарован, че трябва да излезе от скривалището си.

– Още една спирка и пристигаме.

– Побързайте – подкани ги Лизандра, надничайки небрежно през прозорчето. – Останалите ще са тук всеки момент.

Тясната уличка едва побра двете карети, клатушкащи се една към друга – просто две големи превозни средства, намалили скоростта, за да се разминат.

Лизандра отвори вратата тъкмо когато се изравниха с другата карета и каменното лице на Каол се показа от отсрещната врата.

– Хайде, хайде, хайде! – подкани тя Едион и го бутна през малкото разстояние между двата файтона. Той залитна и се блъсна в капитана с болезнен стон. – Чакайте ме скоро. Успех! – рече зад гърба на Елин.

Тя скочи в другата карета, затвори вратата след себе си и продължиха надолу по улицата.

Въздухът не ù достигаше и имаше чувството, че никога няма да ù стигне. Едион лежеше на пода.

– Всичко наред ли е? – попита Каол.

Елин успя единствено да кимне и се благодари, че той не настоя за друг отговор. Само че нищо не беше наред. Абсолютно нищо.

Каретата, управлявана от един от хората на Каол, ги откара още няколко пресечки по-напред, до самия край на бедняшкия квартал, където слязоха на безлюдна, порутена улица. Елин имаше доверие на хората му, но до известна степен. Струваше ù се рисковано да отвеждат Едион чак до жилището ù.

С Каол го хванаха от двете страни и извървяха следващите няколко пресечки, избирайки заобиколния път до склада, за да се изплъзнат на преследвачите, ако имаше такива. Ослушваха се толкова внимателно, че едва дишаха. Щом стигнаха до склада, Едион успя да се задържи на крака за достатъчно дълго, че Каол да плъзне вратата. После тримата влязоха в тъмното помещение, където най-сетне бяха в безопасност.

Каол остави Елин до вратата и зае мястото ù от едната страна на Едион. Поведе го нагоре по стълбището, пъшкайки под тежестта му.

– Има рана при ребрата – обясни тя. Искаше да ги последва, но трябваше да остане на входа и да следи за натрапници. – Още кърви.

Каол ù кимна през рамо.

Когато капитанът и братовчед ù стигнаха до върха на стълбището и стана ясно, че никой няма да ги нападне изневиделица, Елин ги последва. Но кратката пауза ù бе коствала острата като бръснач концентрация, бе допуснала в съзнанието ù всеки страх, който досега държеше настрана. Стъпките ù ставаха все по-тежки и по-тежки.

Едно стъпало, второ, трето.

Докато се добере до втория етаж, Каол вече беше вкарал Едион в стаята за гости. Посрещна я бълбукането на течаща вода.

Беше оставила входната врата отключена заради Лизандра и вече стоеше в апартамента си с празен поглед, опряла ръка в облегалката на дивана.

Когато се увери, че може да помръдне отново, закрета към спалнята си.

Съблече се чисто гола още преди да е достигнала банята и седна в студената, суха вана, преди да пусне водата.

* * *

Когато Елин излезе от банята, изкъпана и облечена в една от старите бели ризи на Сам и чифт от долните му гащи, Каол вече я чакаше на дивана. Не смееше да го погледне в лицето – все още не.

Лизандра подаде глава от стаята за гости.

– Поизчистих го. Би трябвало да е добре, стига да не разкъса шевовете отново.

Раната не е инфектирана, слава на боговете!

Елин ù махна вяло с ръка за благодарност. Нямаше сили да погледне в стаята зад нея, към едрата фигура на леглото с преметната през кръста кърпа. Не я интересуваше особено дали Каол и куртизанката се познаваха.

Така или иначе не се сещаше за подходящо място, на което да проведе следващия разговор, затова просто застана в центъра на стаята, а капитанът стана от дивана със стегнати рамене.

– Какво е станало? – попита той.

Тя преглътна сухо.

– Убих доста хора днес. Не съм в настроение за разбор на събитията.

– Досега не ти е пречило.

Нямаше достатъчно енергия дори да усети отровата в думите му.

– Следващия път, като решиш да не ми се доверяваш, ако обичаш, не го демонстрирай точно когато моят живот и този на Едион са в опасност.

Острият поглед в бронзовите му очи ù даде да разбере, че вече се бе срещнал с Несрин.

– Опита да го убиеш – процеди Каол с леденостуден глас. – Обеща ми, че ще направиш всичко възможно да го измъкнеш, да му помогнеш, а вместо това опита да го убиеш.

В стаята, откъдето се бе показала Лизандра, вече цареше тишина.

Елин изръмжа тихо.

– Интересува те какво съм направила? Дадох му една минута. Отстъпих му цяла минута от времето си за бягство. Проумяваш ли какво можеше да се случи за една минута? Дориан нападна двама ни с Едион, а аз му дадох една минута, в

която можеше да ни заловят. В която съдбата на цялото ми кралство можеше да се промени завинаги. Избрах да помогна на сина на смъртния си враг.

Той стисна облегалката на дивана, сякаш се мъчеше да овладее нервите си.

– Ти си лъжкиня. Винаги си била такава. Днес отново го доказа. Вдигна меч над главата му.

– Вярно е – изплю тя. – И преди Фалик да се появи и да обърка всичко, възнамерявах да го забия в черепа му. Трябваше да го направя, това беше разумната постъпка, защото Дориан вече го няма.

А сърцето ù се късаше от болка при мисълта за чудовището в очите на Дориан, за демона, който щеше да преследва до последно двама им с Едион и сънищата ù.

– Не ти дължа извинение – заяви на Каол.

– Не ми говори така, сякаш си ми кралица – озъби ù се той.

– Прав си, не съм ти кралица. Но скоро ще трябва да вземеш решение на кого да служиш, защото Дориан не е същият и никога няма да бъде. Бъдещето на Адарлан вече не зависи от него.

Агонията в очите на Каол я връхлетя като камшичен удар. И ù се прииска да му бе обяснила нещата по-сдържано, но... наистина трябваше да разбере какъв риск е поела и на колко голяма опасност я е изложил, позволявайки на Аробин да го манипулира така. Трябваше да проумее колко сериозни принципи ù се налага да очертае пред себе си и колко важно е да се придържа към тях, за да защити народа си.

Затова му нареди:

– Върви на покрива и поеми първото дежурство.

Каол примигна насреща ù.

– Не съм ти кралица, но точно сега смятам да се погрижа за братовчед си. И понеже се надявам Несрин да се е покрила някъде, ще трябва да се погрижиш за наблюдението. Освен ако не предпочиташ хората на краля да ни спипат неподготвени.

Каол не ù отговори, а просто се завъртя на пета и напусна стаята. Елин го чу как изкачва стълбището към покрива с бясна крачка. Чак тогава си отдъхна и потри лицето си с ръце.

Като свали длани, Лизандра я гледаше смаяно от вратата на стаята за гости.

– Как така кралица?

Елин изруга под носа си.

– Точно тази дума бих използвала и аз – отбеляза Лизандра с пребледняло лице.

– Името ми е... – подхвана Елин.

– О, много добре знам как се казваш, Елин.

По дяволите!

– Надявам се разбираш защо трябваше да го пазя в тайна.

– Естествено – отвърна Лизандра и стисна устни. – Не ме познаваш достатъчно добре, а твърде много животи са изложени на риск.

– Напротив... познавам те. – Богове, защо ù беше толкова трудно да го изрече на глас? Колкото повече се задържаше болката в очите на Лизандра, толкова по-голямо ù се струваше разстоянието помежду им. Елин преглътна. – Не исках да поемам рискове, докато не измъкна Едион. Съзнавах, че ще трябва да ти разкрия истината веднага щом ни видиш в една стая заедно.

– И Аробин знае? – Зелените ù очи бяха като късове лед.

– От самото начало. Това... това не променя нищо помежду ни, нали знаеш?

Нищо.

Лизандра надникна през рамо в стаята, където Едион лежеше в несвяст, и въздъхна тежко.

– Приликата ви наистина е смайваща. Богове, направо не е за вярване, че не са ви разкрили толкова време. – Тя огледа Едион отново. – Голям красавец е, но сигурно ще е като да целувам теб. – Продължаваше да я гледа сурово... но в очите ù играеше и шеговита искрица.

Елин направи гримаса.

– Предпочитам да не ми го беше споделяла. – Тя поклати глава. – Не знам защо изобщо се притеснявах, че ще започнеш да ми се кланяш.

В погледа на Лизандра затанцува съзаклятнически блясък.

– Че какво ще му е забавното на това?

20.

Няколко дни след срещата с Водачката на Крилото Елида Локан изкачи последното стъпало до гнездото с все същите болки в глезена, кръста и раменете.

Поне успя да стигне до тук, без да се сблъска с очакваните ужасяващи картини по коридорите – макар че и самото изкачване едва не я уби.

През двата месеца, откакто Върнън я довлече в Морат, така и не свикна със стръмните, безкрайни стълбища на това проклето място. Дори ежедневните задачи караха съсипания ù глезен да пулсира от болка, каквато не бе изпитвала от години, а днес беше най-жестока. Тази вечер трябваше да отмъкне малко билки от кухнята и да направи отвара, в която да накисне крака си. Някои лечебни масла също щяха да ù се отразят добре, стига да намереше готвача в достатъчно великодушно настроение.

По принцип беше доста любезен в сравнение с повечето други жители на Морат. Допускаше я в кухнята и ù даваше билки – особено в случаите, когато Елида така благосклонно предлагаше да измие чиниите или да помогне с готвенето. И отговаряше на драго сърце, попиташе ли го кога пристига следващата пратка храни и други провизии, защото: Ох, нямаше търпение отново да похапне от плодовия му пай. Лесен за ласкаене, лесен за манипулиране. Това беше едно от многото оръжия в арсенала ù – умело поднасяше на хората точно онова, което искаха да видят и чуят.

Дар от Анийт, Покровителка на мъдростта, твърдеше Финула. Единственият дар, мислеше си често Елида, който някога бе получавала, с изключение на добрината и хитроумните съвети от старата си дойка.

Никога не ù беше споделяла, че редовно се молеше на Просветената богиня да подари нещо и на всички онези, които бяха превърнали годините ù в Перант в същински ад – смърт, и то не от милостивата. Не като мирните свършеци на Силба, нито бруталните, огнени кончини на Хелас. Не, смъртта в ръцете на Анийт – съпругата на Хелас – беше кървава и бавна.

Точно такава, каквато Елида очакваше да я споходи всеки миг в ноктите на някоя от вещиците, дебнещи наоколо, под меча на тъмноокия херцог или безпощадните му войници, или... причинена от зъбите на белокосата Водачка на Крилото, вкусила кръвта ù като гъсто вино. Това неизменно присъстваше в кошмарите ù от онзи момент. Когато изобщо успяваше да заспи, разбира се.

На изкачване към гнездото ù се наложи да почива два пъти, затова, като достигна върха на кулата, куцаше още по-силно от обикновено, свиквайки всичкия си кураж за срещата със зверовете и страшилищата, които ги яздеха.

Спешно съобщение пристигна за Водачката на Крилото, докато Елида чистеше стаята ù, а когато обясни на пратеника, че господарката ù я няма, мъжът въздъхна облекчено, тикна писмото в ръката ù и ù нареди да я намери. После хукна надолу по стълбището.

Бяха ù нужни точно две секунди да отчете всички подробности около пратеника – потеше се, имаше бледо лице и мътни очи и видимо се успокои, когато тя му отвори вратата. Мерзавец. Нея ако питаха, повечето мъже бяха мерзавци, макар и в различна степен. Повечето бяха чудовища. А Върнън беше най-голямото.

Елида огледа гнездото. Нямаше никого. Не видя дори слуга.

Сламата по пода беше прясна, а коритата – пълни с месо и зоб. Храната на бе докосната от уивърните, чиито гигантски, жилави тела клечаха по дървените греди отвъд сводовете, откъдето, подобно на тринадесет величайши лордове, оглеждаха района на Крепостта и армията в подножието ù. Елида докуцука до един от сводовете и надникна навън.

Всичко изглеждаше точно така, както Водачката на Крилото го беше отразила в картата, на която Елида бе успяла да хвърли няколко бегли погледа.

Обграждаха ги пепеливи на цвят планини, но по време на дългото пътуване до крепостта в затворническия фургон бе видяла гора в далечината и буйната река, която прекосиха няколко дни, преди да се изкачат на широкия, скалист път.

Всичко това я навеждаше на мисълта, че Морат се намираше насред нищото, а гледката пред нея го потвърждаваше – не се забелязваха градове и я обкръжаваше цяла армия. Елида опита да потисне отчаянието, пропълзяло във вените ù.

Преди да дойде тук, не беше виждала армия. Само войници. Беше на осем, когато баща ù я качи на коня на Върнън и я целуна за довиждане с обещанието да се върне скоро. Не беше в Оринт, за да види армията, превзела богатствата и поробила народа му. А когато същата войска достигна родните ù земи и чичо ù стана верен слуга на краля, отнемайки титлата на баща ù, вече живееше заключена в една от кулите на двореца Перант.

Лейди Перант – такава титла трябваше да има. Не че беше от някакво значение в момента. От кралския двор на Терасен така или иначе не бе останало много. Никой от дворяните не ù се беше притекъл на помощ в първите месеци на масовите кланета. А през следващите години всички забравиха за съществуването ù. Може би я мислеха за мъртва – като Елин, необузданата, некоронясана кралица. Или просто нямаше оцелели. Докато гледаше тъмното войнство под крепостта, смъртта започваше да ù се струва истинско спасение.

Щом плъзна поглед по блещукащите светлини на военния лагер, по гръбнака ù се спусна ледена тръпка. Пред очите ù се ширеше армия, способна да потъпче с лека ръка съпротивата, за която Финула ù бе шепнала през дългите нощи в кулата на Перант. Вероятно белокосата Водачка на Крилото щеше да поведе страховитата войска, възседнала гърба на уивърна с лъскави крила.

Свиреп, леден вятър нахлу в гнездото и Елида посрещна порива му така, сякаш беше свежа вода. През толкова много нощи от живота ù в Перант само виещият вятър ù бе правил компания, приспивайки я с древни песни. Тук... тук вятърът ù се струваше по-студен, някак коварен – почти змийски. Подобни налудничави хрумвания могат единствено да отвлекат вниманието ти от важните неща, би я овикала Финула. Толкова си мечтаеше да е с нея.

Но мечтите не ù помагаха по никакъв начин през последните десет години и Елида, лейди Перант, не можеше да чака подкрепа от никого.

Скоро, опита да се успокои тя – съвсем скоро следващият керван с провизии щеше да се заизкачва по планинския път, а на слизане Елида щеше да е скътана в един от фургоните и... най-сетне свободна. После щеше да избяга далеч, далеч, на място, където никога не бяха чували за Терасен и Адарлан, и да изостави завинаги този проклет континент. Само още няколко седмици – и щеше да получи шанса си за бягство.

Стига да оцелееше дотогава. Стига Върнън наистина да не я бе довел тук със злонамерена цел. Стига да не се озовеше при онези клетници в планинските недра, чиито окаяни викове за помощ чуваше всяка нощ. Сред прислугата се носеха слухове за нечовешките зверства, случващи се там. Че разпорвали хората върху олтари от черен камък и ги трансформирали в нещо ново, нещо друго. С каква цел Елида още нямаше представа и за щастие, като изключеше жалните писъци, не се беше натъквала на никоя от тварите, които се раждаха в търбуха на планината. Вещиците ù стигаха.

Елида направи още крачка в просторното помещение и изтръпна. Шумоленето на сламата под възмалките ù обувки и дрънченето на веригите ù бяха единствените звуци.

– В-водачке на Кри...

Яростен рев прониза въздуха и разтърси каменните стени и пода – толкова силен беше, че замая главата ù и тя изпищя. Залитна назад и краката ù се преплетоха във веригите.

Здрави ръце с железни нокти се впиха в раменете ù и я задържаха права.

– Щом не си съгледвачка – измърка в ухото ù злокобен глас, – какво правиш тук,

Елида Локан?

Елида не се преструваше, когато ù подаде писмото с разтреперана ръка. Не посмя да помръдне с нито сантиметър повече.

Водачката на Крилото я заобиколи като плячка и излезе пред нея. Дългата ù бяла плитка беше в абсолютен контраст с черното ù облекло за полет.

Всички особености на външността ù я връхлетяха като камъни – очи като обгоряло злато, лице, така невъзможно красиво, че мигновено онемя пред него, стройно, изваяно тяло и непоклатимо, плавно изящество във всяко едно движение, във всяка глътка въздух, което подсказваше с каква лекота можеше да използва всяко от остриетата по себе си. Безсмъртно, хищно същество в човешки облик.

За радост, Водачката на Крилото беше сама. За жалост, от златистите ù очи надничаше единствено смърт.

– Д-донесоха го за вас – отново се престори, че заеква Елида. Хората обикновено гледаха да се махнат от нея, като запелтечеше така. Макар че се съмняваше тукашните да ги е грижа за говорния ù дефект, в случай че решаха да се позабавляват с изоставената дъщеря на Терасен. В случай че Върнън им я поднесеше на тепсия.

Водачката на Крилото взе писмото, без да отлепя очи от лицето на Елида.

– Изненадана съм, че клеймото си е цяло. Но пък, ако си добра съгледвачка, ще знаеш как да отвориш писмото, без да счупиш восъка.

– Ако бях добра съгледвачка – пророни Елида, – щях да съм грамотна.

Капка истина, за да притъпи недоверието на вещицата.

Тя примигна насреща ù и помириса въздуха, сякаш можеше да надуши дали я лъже.

– Говориш добре за простосмъртна, а и чичо ти е лорд. Но не умееш да четеш?

Елида кимна. Тази ù слабост я измъчваше повече от болките в крака, от черния труд. Дойката ù Финула също беше неграмотна, но именно тя я научи да забелязва всичко край себе си, да се ослушва, да разсъждава. През дългите дни, когато нямаха какво друго да правят, освен да бродират, я обучаваше да обръща внимание на подробностите – на всеки шев, ала без да губи представа за общата картина. Един ден няма да съм до теб, Елида, и всяко оръжие в арсенала ти ще трябва да е наточено и готово за нападение.

Никоя от двете им не бе предполагала, че Елида първа ще напусне кулата. Но като избяга, не погледна назад, дори към Финула. Също както намереше ли бленувания си нов живот, новия си дом... повече никога нямаше да впери взор на север към Терасен.

Тя не вдигна очи от пода.

– П-познавам буквите, но уроците ми спряха, когато бях на осем.

– По заповед на чичо ти, предполагам. – Вещицата обърна хартиения плик към нея и започна да почуква с железен нокът по неясната плетеница от букви. – Тук пише „Манон Черноклюна“. Видиш ли нещо такова, носиш го право при мен.

Елида сведе глава. Жест на кротост, подчинение – точно каквото искаха вещиците от хората.

– Р-разбира се.

– А междувременно спри да се преструваш на заекващо, смирено девойче.

Елида не вдигна глава с надеждата косата ù да прикрие изненадата, която несъмнено бе намерила израз по лицето ù.

– Просто се старая да съм услужлива...

– Надуших отпечатъците от човешките ти пръсти по картата ми. Много благоразумно от твоя страна да не докоснеш нищо друго... Значи все пак си решила да избягаш?

– Разбира се, че не, господарке. – О, богове! Дотук беше.

– Погледни ме.

Елида се подчини. Вещицата изсъска и отметна косата от очите ù. Няколко кичура паднаха на земята, отрязани от железните ù нокти.

– Не знам каква игра играеш – дали си шпионка, или крадла, или просто гледаш да отървеш кожата. Но няма смисъл да се преструваш на безропотно, жалко девойче. Виждам ловкия ум зад очите ти.

Елида не посмя да захвърли маската си.

– Кой е роднина на Върнън – майка ти или баща ти?

Странен въпрос. Но Елида отдавна беше готова на всичко, за да остане жива и невредима.

– Баща ми беше по-големият брат на Върнън – отговори тя.

– А майка ти откъде е?

Елида не отстъпи нито сантиметър място на онази стара тъга.

– Тя е със скромен произход. Перачка.

– Попитах откъде е?

Какво значение имаше? Но златните очи я гледаха, без да трепнат.

– Семейството ù произлиза от Розамел, северозападната част на Терасен.

– Знам къде се намира. Изчезвай.

Прикривайки облекчението си, Елида отвори уста да каже довиждане, когато още един рев разтърси камъните и я накара да изтръпне видимо.

– Това е просто Абраксос – обясни Манон. По свирепите ù устни играеше бледа усмивка, а в златните ù очи блещукаше слаба светлина. Явно уивърнът ù я радваше... ако вещиците изобщо можеха да изпитват някакво подобие на щастие. – Гладен е.

Устата на Елида пресъхна.

Чул името си, драконът подаде през свода масивната си триъгълна глава. Около едното му око имаше дълбок белег.

Елида се олюля на краката си, но вещицата тръгна право към звяра и сложи страховитите си ръце върху носа му.

– Ах, ти, прасе такова! – нахока го тя. – Искаш цялата планина да разбере, че си гладен ли?

Уивърнът изпръхтя в ръцете ù. Грамадните му зъби – о, богове, някои от тях бяха железни – бяха на милиметри от кожата ù. Едно движение и Водачката на Крилото можеше да се превърне в храна. Едно движение и все пак...

Уивърнът вдигна поглед и срещна очите на Елида. Не я погледна, а срещна очите ù, сякаш...

Тя остана съвършено неподвижна, макар че всеки инстинкт ù крещеше да хукне към стълбището. Уивърнът заобиколи Манон с разтърсващи пода стъпки и подуши въздуха в посока на Елида. После гигантските му, бездънни очи се преместиха надолу към краката ù. Не, към веригата.

Цялото му тяло беше покрито с толкова много белези, толкова много жестоки резки. Не вярваше да са дело на Манон, не и като се имаше предвид как му говори. Абраксос беше по-дребен от останалите. И то доста. Но Водачката на Крилото бе избрала именно него. Елида скъта и това наблюдение в едно кътче на съзнанието си. Ако Манон изпитваше състрадание към злочести същества, може би щеше да пощади и нея.

Абраксос легна на земята и проточи врат, отпускайки глава върху сламата на три метра от Елида. Огромните му черни очи я загледаха с почти кучешка преданост.

– Достатъчно, Абраксос – изсъска Манон и грабна едно седло от стойката до вратата.

– Как е възможно да... съществуват? – пророни Елида.

Беше слушала легенди за уивърни и дракони и си спомняше откъси от „Малките хора и народът на елфите“, но...

Манон занесе коженото седло до уивърна си.

– Кралят ги създаде. Не знам как и не ме интересува.

Кралят на Адарлан ги бе създал, също както създаваше онези неща в утробата на планината. Мъжът, съсипал живота ù, убил родителите ù, обрекъл я на това...

Не се гневи – беше я посъветвала Финула, – разсъждавай. Пък и съвсем скоро кралят и проклетата му империя вече нямаше да са нейна грижа.

– Уивърнът ви не изглежда зъл – отбеляза Елида.

Абраксос затупа с опашка по пода и железните шипове по нея проблеснаха на светлината. Великанско, смъртоносно куче. С крила.

Манон се изсмя студено, докато го оседлаваше.

– Не. Нещо се е объркало при сътворението му, както и да се е случило то.

Елида не смяташе, че нещо трябва да се е „объркало“, но задържа езика зад зъбите си.

Абраксос продължи да я гледа от мястото си на земята, докато Водачката на Крилото не каза:

– Да вървим на лов, Абраксос.

Звярът се надигна и Елида отскочи назад, изтръпвайки от болката в глезена си.

Уивърнът стрелна очи към нея, сякаш я бе усетил. Водачката на Крилото обаче дори не я погледна, когато Елида закуцука към стълбището.

* * *

– Мекушав червей такъв! – изсъска Манон на Абраксос, след като лукавото, двулично момиче си тръгна. Госпожичката определено криеше доста тайни, но произходът ù не беше една от тях. Нямаше никаква представа, че във вените ù на простосмъртна тече вещерска кръв. – Не предполагах, че сакатите момичета в окови са ти слабост.

Абраксос я побутна с муцуната си и Манон го шляпна нежно по врата. После се облегна на топлото му тяло и отвори писмото, носещо почерка на баба ù.

Типично за Върховната вещица на Черноклюните тонът му беше суров и делови.

Не престъпвай нарежданията на херцога. Не оспорвай решенията му. Ако получа още едно писмо от Морат по повод неподчинението ти, ще дойда лично и ще те обеся на собствените ти черва заедно с Тринадесетте ти и недораслото ти зверче.

Утре ще посрещнете три групи Жълтоноги и две Синьокръвни. Погрижи се да няма свади и размирици. Не искам другите матрони да ми опяват за изродите си.

Манон обърна листа, но другата му страна беше празна. Затова го смачка в юмрука си и въздъхна.

Абраксос я побутна отново и тя го погали разсеяно по главата.

Превърнали, превърнали, превърнали.

Така беше казала крочанката, преди Манон да ù пререже гърлото. Превърнали са ви в чудовища.

Дълго време се мъчеше да го забрави, повтаряше си, че крочанката беше фанатична, дуднеща проклетница, но... Прокара пръст по тъмночервения плат на пелерината си.

Мислите се отвориха като бездна пред нея, толкова много наведнъж, че тя отстъпи назад. И се обърна.

Превърнали, превърнали, превърнали.

Манон яхна седлото и с радост се загуби из небесата.

* * *

– Разкажи ми за Валгите – нареди Манон и затвори зад себе си вратата на малката стая.

Гислейн не вдигна поглед от книгата си. На бюрото пред нея имаше още цяла купчина, както и още една до тясното легло. Манон не искаше да знае откъде най-старата и мъдра от Тринадесетте ù се беше сдобила с тях, кого беше изкормила, за да си ги присвои.

– Привет и заповядай, не се притеснявай – отвърна жената.

Манон се облегна на вратата и скръсти ръце. Гислейн се държеше толкова дръпнато само в присъствието на книги, само когато четеше. На бойното поле или във въздуха тъмнокожата вещица беше кротка, отзивчива. Надежден воин с безкрайно ценен интелект, който ù бе спечелил място сред Тринадесетте.

Гислейн затвори книгата и се завъртя в стола си. Черната ù къдрава коса беше прибрана назад, но дори плитката не можеше да я обуздае напълно. Тя присви морскозелените си очи, които бяха срам за майка ù, понеже нямаше нито следа от златисто в тях.

– Защо разпитваш за Валгите?

– Знаеш ли нещо за тях?

Гислейн се надигна, завъртя стола си и го яхна, опирайки ръце на облегалката му. Беше облечена в кожения си екип за летене, сякаш не бе намерила време да го свали, преди да потъне в някоя от книгите си.

– Естествено, че знам за Валгите – махна нетърпеливо с ръка, както би сторил един простосмъртен.

Преди сто години по едно изключение – безпримерно изключение – майката на Гислейн бе убедила Върховната вещица да изпрати дъщеря ù в училище за простосмъртни в Терасен. Там я бяха обучавали на магия и естествени науки, както и на всичко останало, което учеха простосмъртните. А когато Гислейн се върна след дванадесет години, всички усетиха, че е... променена. Все още вещица от Черноклюните, все така кръвожадна, но някак по-близка до хората. До ден днешен, цял век по-късно, след всички зверства по бойните полета, някак бе запазила човешката нетърпеливост, човешката отдаденост на живота. Манон не знаеше как да възприема тези ù странности.

– Кажи ми всичко.

– Твърде много е за един разговор – отвърна Гислейн. – Ще ти дам основното, а ако искаш да узнаеш още, ще се върнеш.

Думите ù прозвучаха заповеднически, но все пак това беше личното пространство на Гислейн. Книгите и познанието бяха нейно владение. Манон ù аде знак да продължи.

– Преди хилядолетия, когато Валгите нахлули в света ни, вещиците още не съществували. На планетата съжителствали само Валгите, елфите и човеците. Но Валгите били... демони, така да се каже. Искали света ни за себе си и решили, че най-добрият начин да си го присвоят, бил да подсигурят оцеляването на потомците си по тези земи. Хората не им вършели работа, били твърде уязвими.

Елфите обаче... Валгите започнали да отвличат елфи и понеже виждам, че очите ти се премрежват, ще прескоча направо до края и ще ти разкрия, че ние сме потомците. Вещиците. Кланът Железни зъби наследил повече от Валгите, а крочаните – от елфите. Човеците, населявали тези земи, не ни искали там, не и след голямата война, но елфическият крал Бранън решил, че не е справедливо да изтреби всички ни. Затова ни отстъпил Западната пустош, където сме живели, докато вещерските войни не ни превърнали отново в изгнаници.

Манон зачопли ноктите си.

– Значи Валгите са... лоши?

– Ние сме лоши – поправи я Гислейн. – Според легендите Валгите са коренът на злото. Те са олицетворение на мрака и отчаянието.

– Май са от нашите.

И навярно добра партия за съюзничество, за чифтосване.

Усмивката на Гислейн посърна.

– Не – пророни тя. – Не смятам, че са от нашите. Те нямат закони, правила. Ще приемат клетвите и догмите на Тринадесетте като слабост, като граници, които могат да прекрачват ей така, за развлечение.

Манон се напрегна леко.

– А какво ще стане, ако Валгите решат да се завърнат тук?

– Бранън и елфическата кралица Майев намерили начин да ги надвият, да ги отблъснат от земите си. Дано някой успее да го стори отново.

Поредната тема за размисъл.

Манон се обърна да си върви, но Гислейн рече:

– От това е миризмата, нали? Миризмата в крепостта, по някои от войниците.

Нещо неестествено, дошло от друг свят. Кралят се е научил как да ги призовава тук и да ги тъпче в човешки тела.

Манон не беше обмисляла точно този въпрос, но...

– Херцогът ги нарече свои съюзници.

– Тази дума не съществува в речника на Валгите. Съюзничеството ще им е от полза, но ще го почитат само докато престане да е така.

Манон се замисли дали да не прекрати разговора, но все пак отбеляза:

– Херцогът ме помоли да избера сестринство вещици от Черноклюните, с които да експериментира. Иска да сложи някакъв камък в коремите им, за да родят дете, в чиито вени да тече кръвта и на Валгите, и на Железни зъби.

Гислейн изпъна бавно гръб и омазаните ù с мастило ръце увиснаха от двете страни на стола.

– Възнамеряваш ли да му се подчиниш, господарке?

Това вече не беше въпрос от учен към любознателен ученик, а от воин към предводителя му.

– Върховната вещица се разпореди да откликвам на всяка негова заповед.

Но май... май щеше да отговори на писмото ù.

– Кого ще избереш?

Манон отвори вратата.

– Не знам. Трябва да взема решение до два дни.

Гислейн, която Манон бе виждала да пирува с човешка кръв, бе пребледняла, когато я погледна за последно.

* * *

Манон нямаше представа как – дали благодарение на стражите, или херцога, или Върнън, или някоя човешка гад с големи уши – но на следващата сутрин всички вещици знаеха тайната. Дори не ù хрумна да обвини Гислейн. Никоя от Тринадесетте не би проговорила. При каквито и да било обстоятелства.

Ала важното беше, че всички знаеха за Валгите и решението, поставено в ръцете на Манон.

Тя влезе в трапезарията, чиито черни сводове проблясваха на необичайното утринно слънце. Ковачниците вече огласяваха долината и като че ли ехтяха още по-силно в тишината, която обгърна помещението, докато крачеше между масите към мястото си в предната му част.

Множеството вещици я наблюдаваха безмълвно, а тя отвръщаше на погледите им с оголени зъби и извадени нокти. Сорел я следваше със сдържана мощ. Чак когато Манон седна до Астерин, осъзнавайки, че е на грешното място, разговорите продължиха.

Тя си придърпа парче хляб, което така и не опита. Никоя от тях не близваше храната. Закуската и вечерята бяха просто поводи да демонстрират присъствието си в крепостта.

Тринадесетте не проронваха и дума.

Манон впери поглед във всяка от тях поотделно, принуждавайки ги да сведат очи. Само тези на Астерин не трепнаха.

– Имаш да ми казваш нещо – попита я Манон – или предпочиташ направо да извадим ножовете?

Астерин надникна отвъд рамото ù.

– Имаме гости.

Манон зърна водачката на една от новопристигналите групи Жълтоноги в другия край на масата. Стоеше със сведени в знак на покорство очи.

– Какво? – проехтя гласът на Манон.

Водачката не вдигна глава.

– Идваме с молба да обмислите нашето назначение за мисията на херцога, Водачке на Крилото.

Астерин и още няколко от Тринадесетте се сковаха видимо. Съседните маси също бяха замлъкнали.

– И защо ви е подобно нещо? – попита Манон.

– Защото в противен случай ще ни принудите да вършим черната ви работа, да загърбим славата на бойното поле. Миналото на клановете ни го изисква. Но по този начин може да се увенчаем с друг вид слава.

Манон впи преценяващ поглед в нея.

– Ще помисля по въпроса.

Водачката на сестринството сведе глава в поклон и отстъпи назад. Манон не можеше да прецени дали искането ù е глупаво, или храбро. А може би зад него имаше скрит замисъл.

Никоя от Тринадесетте не проговори до края на закуската.

* * *

– Е, Водачке на Крилото, кое сестринство ми избра?

Манон посрещна втренчения поглед на херцога.

– По-рано тази седмица пристигна сестринство Жълтоноги, предвождано от вещица на име Ниня. Използвай тях.

– Искам сестринство от клана на Черноклюните.

– Получаваш Жълтоноги – озъби му се Манон. Калтейн, седнала в единия ъгъл на масата, не реагира по никакъв начин. – Те предложиха услугите си доброволно.

По-добре Жълтоноги, отколкото Черноклюни, каза си Манон.

И още по-добре, че сами изявиха желание.

Макар че тя можеше да им откаже.

Съмняваше се Гислейн да греши за природата на Валгите, но... Не беше изключено сделката да им е от полза, в зависимост от представянето на Жълтоногите, разбира се.

Херцогът разкри пожълтелите си зъби в усмивка.

– Играеш си с огъня, Водачке на Крилото.

– На всички вещици ни се налага, нали летим с уивърни.

Върнън се приведе напред.

– Онези диви, безсмъртни твари са толкова забавни, Ваша Светлост.

Манон му отправи дълъг, дълъг поглед, в който Върнън трябваше да прочете, че рано или късно ще се озове в някой тъмен коридор с ноктите на една от дивите, безсмъртни твари в корема си.

После се обърна да си върви. Сорел – не Астерин – стоеше с каменно лице до вратата. Поредната стряскаща гледка.

Манон се завъртя към херцога и въпросите излетяха от устата ù, преди да е успяла да ги възпре.

– Какъв е замисълът зад всичко това? Защо ти е да се съюзяваш с Валгите, да събираш армия? Защо?

Не можеше да го проумее. Континентът вече им принадлежеше. Какъв беше смисълът?

– Защото можем – отвърна просто херцогът. – И защото светът твърде дълго живее в невежество и архаични традиции. Време е да въведем някои промени.

Манон си даде вид, че се замисля, а после кимна и напусна стаята.

Но думата не ù беше убягнала – светът. Не владенията ни, не континентът.

Светът.

Запита се дали баба ù изобщо бе обмислила вероятността един ден да се бори за Западната пустош, и то със същите онези хора, които им бяха помогнали да си върнат родните земи.

Запита се и каква роля щяха да играят вещиците със смесена кръв в този нов свят.

21.

Беше опитал.

Когато окъпаната в кръв жена му проговори и тюркоазените ù очи събудиха нещо в паметта му, той опита да върне контрола върху тялото си, върху езика си. Но принцът демон се вкопчи още по-здраво в него, извличайки наслада от борбата му.

Зарида от облекчение, когато жената воин приклещи демона и вдигна древния си меч над главата му. Но се поколеба и стрелата на другата жена я накара да свали оръжието и да си тръгне.

Да го остави в лапите на демона.

Не си спомняше името ù, отказваше да си го спомни дори когато мъжът на трона го разпитваше за случилото се. Дори когато се върна на същото онова място в градината и побутна с крак веригите, захвърлени на чакъла. Беше го изоставила, и то с причина. Принцът демон искаше да изсмуче силите ù и да я предаде на онзи с короната.

Но толкова му се искаше да го беше посякла. Ненавиждаше я, задето го пощади.

22.

Каол напусна поста си на покрива на Елин веднага щом един закачулен бунтовник се показа и му даде знак, че ще поеме наблюдението. Слава на боговете!

Не си направи труда да мине през апартамента, за да провери как е Едион. Тежките му стъпки по дървеното стълбище отекваха в тон с бурните, грохотни удари на сърцето му. Нито чуваше, нито усещаше друго.

Тъй като останалите бунтовници се бяха покрили или държаха улиците под око, а Несрин бе отишла да се увери, че баща ù не е в опасност, Каол тръгна сам из града. Всеки си имаше своето разпореждане, всеки се намираше на отредената му позиция. Рес и Бруло бяха дали сигнал на Несрин, че при тях всичко върви по план – а сега...

Лъжкиня. Елин открай време си беше проклета лъжкиня. И не по-малка клетвопрестъпница от него самия. Дори по-голяма.

С Дориан не беше свършено. В никакъв случай. Колкото и да разправяше Елин, че било проява на милост да го убият и на слабост – да го пощадят. Слабост беше да го оставят да умре – това трябваше да ù каже. Да се предадат.

Свърна с бясна крачка по една тясна уличка. Редно беше и той да се крие, но тътенът в кръвта и костите му не му даваше мира. Една канализационна решетка издрънча под краката му. Той спря и надникна в тъмнината под нея.

Чакаше го толкова много работа, толкова хора трябваше да защити. А сега, когато Елин за пореден път бе унижила краля, Валгите несъмнено щяха да пленят още повече хора за наказание, за да демонстрират силата си. Трябваше да се възползва от хаоса, обзел града, и веднага да нанесе следващия си удар. Да изравни резултата.

Слезе незабелязано в канализационната шахта и придърпа решетката над себе си.

После тръгна през тунелите с безшумни стъпки и проблясващ на следобедната светлина от улицата меч. Валгските изверги обикновено се криеха в гнездата си от тъмнина, но понякога кръстосваха черните проходи в търсене на плячка.

Някои от гнездата бяха малки – само по трима-четирима Валги пазеха пленниците... или храната. Лесни бяха за нападение от засада. А колко му се искаше да отреже няколко демонски глави. Дориан го няма вече. Няма го.

Елин не знаеше всичко. Огънят и обезглавяването едва ли бяха единствените варианти. Можеше да остави жив някой от валгските командири, за да види с очите си доколко е успял да погълне собственика на превзетото тяло. Сигурно имаше друг начин – трябваше да има...

Преброди тунел след тунел... след тунел, всичките им свърталища, но от тях нямаше и следа.

Не срещна нито един.

Отправи се почти на бегом към най-голямото гнездо, за което знаеше, откъдето винаги спасяваха по някой и друг невинен човек, стига да свареха пазачите неподготвени. И сега щеше да спаси колкото може повече, защото го заслужаваха и защото трябваше да продължи с мисията си, иначе щеше да рухне и...

Каол впери недоумяващ поглед в зейналата паст на главното гнездо. Воднистата слънчева светлина от уличните решетки озаряваше сивите камъни и малкото поточе на дъното на тунела. Нямаше и следа от издайническата тъма, която обикновено поглъщаше свърталищата им като гъста мъгла.

Гнездото пустееше.

Валгските войници се бяха изпарили. Заедно с пленниците си.

Не му се вярваше да се спотайват от страх.

Бяха се преместили, укривайки себе си и пленниците си като една жестока подигравка с бунтовниците, които си въобразяваха, че печелят тайната им война.

С Каол.

Трябваше да се досети, че може да му спретнат такава изненада, след като Елин Галантиус направи на глупаци краля и хората му.

Трябваше да предвиди последиците.

Май той беше глупакът.

Излезе на една тиха уличка, а кръвта бе застинала във вените му. Именно мисълта да остане насаме с тази вцепененост в мизерния си апартамент го тласна на юг по страничен маршрут, отдалечен от централните улици, които още гъмжаха от паникьосани тълпи. Всеки искаше да разбере какво се е случило, кой е загинал, кой е виновникът. Пищната украса и търговците на храна мигновено бяха забравени.

Като достигна един жилищен квартал, чиито къщи бяха със скромни размери, но елегантен вид, шумотевицата най-сетне заглъхна и улиците започнаха да се опразват. Малки поточета и фонтани от водите на Ейвъри течаха през целия район, подхранвайки изобилието от разцъфнали пролетни цветя по всички порти, прозорци и морави.

Разпозна сградата само по аромата – прясно изпечен хляб, канела и друга, непозната му подправка. Каол зави по уличката между двете каменни къщи, добра се предпазливо до задната врата и надникна през кухненското прозорче.

Виждаше се голям работен тезгях, покрит с брашно и затрупан с тави за печене, готварски купи и...

Вратата се отвори със замах и слабата фигура на Несрин застана на входа.

– Какво правиш тук?

Беше се преоблякла в стражарската си униформа. Зад едното ù бедро надничаше дръжка на нож. Несъмнено бе усетила натрапник край къщата на баща си и искаше да го посрещне готова.

Каол опита да пренебрегне тежестта върху гърба си, която заплашваше да го прекърши надве. Едион беше свободен – поне това постигнаха. Но колко невинни хора обрекоха с действията си?

Несрин не изчака отговора му, а просто рече:

– Влизай.

* * *

– Стражите минаха и заминаха. Баща ми ги изпрати със сладкиши.

Каол вдигна очи от крушовата си тарталета и огледа кухнята. Красивите плочки в синьо, оранжево и тюркоазено подчертаваха стените зад кухненските плотове.

Никога досега не беше гостувал на Сайед Фалик, но знаеше къде живее – за всеки случай.

Нито веднъж не се беше замислял какъв може да е въпросният „случай“. Но появата му като улично куче до задната врата определено не влизаше в списъка с възможни сценарии.

– И не го заподозряха?

– Не. Просто искаха да знаят дали той, или някой от служителите му не са видели някакъв подозрителен човек преди бягството на Едион. – Несрин побутна към него една паста с бадеми и захар. – Добре ли е генералът?

– Доколкото знам.

Той ù разказа за тунелите, за Валгите.

– Ще ги намерим – отвърна просто Несрин. – Още утре.

Очакваше да се развилнее, да закрещи и заругае, но тя запази спокойствие. И поне част от напрежението в тялото му се поразсея.

Несрин почука с пръст по дървената маса, която бе захабена по такъв приятен начин, сякаш месенето на хиляди хлябове я бе загладило.

– Защо идваш тук?

– За да се разсея. – В тъмните ù очи просветна подозрение и той побърза да добави: – Не за това.

Тя дори не се изчерви, макар че собствените му бузи пламнаха. Ако му предложеше, навярно щеше да се съгласи. А това го караше да се срамува от себе си.

– Добре дошъл си тук – рече Несрин, – но ми се струва, че приятелите ти в онази квартира, или поне генералът, ще са по-добра компания.

– А дали са ми приятели?

– Двамата с Нейно Величество се държите като всичко друго, но не и като приятели.

– Трудно е без доверие помежду ни.

– Все пак ти си човекът, който отиде при Аробин зад гърба ù, въпреки че тя те предупреди да не го правиш.

– И той се оказа прав – отбеляза Каол. – Увери ме, че ще обещае да не докосва Дориан, но ще стори точно обратното.

Каол щеше да е благодарен на Несрин до гроб за предупредителната ù стрела.

Тя поклати глава и тъмната ù коса проблесна на светлината.

– Да си представим за момент, че Елин е права. Че Дориан вече не е същият.

Какво трябва да направим?

– Не е права.

– Говоря хипотетично...

Той блъсна с юмрук по масата и чашата му с вода подскочи във въздуха.

– Не е права!

Несрин сви устни, но очите ù поомекнаха.

– Защо?

Той потри лицето си.

– Защото в такъв случай всичко ще е било напразно. Всичко случило се... ще е било напразно. Едва ли ще разбереш.

– Така ли смяташ? – Леденостуден въпрос. – Мислиш, че не разбирам какво е заложено? Не ме е грижа за принца ти, не и колкото теб те е грижа за него.

Интересува ме единствено ролята му в бъдещето на кралството ни, на народа ни и семейството ми. Няма да допусна поредната чистка на преселници. Не искам децата на сестра ми да се прибират отново с разбити носове заради чуждата си кръв. Ти ме увери, че Дориан ще оправи света, ще го превърне в по-добро място.

Но ако него вече го няма, ако днес сме допуснали грешка, оставяйки го жив, ще намеря друг начин да постигна бъдещето, към което се стремя. И друг, и друг, ако се наложи. Ще се изправям на крака, колкото и пъти да ме повалят онези касапи.

Не беше чувал толкова думи от устата ù наведнъж и дори не предполагаше, че има сестра. И племенници.

– Спри да се самосъжаляваш – продължи Несрин. – Следвай плана си, но винаги имай и резервен. Приспособявай се към обстоятелствата.

Устата му пресъхна.

– Посягали ли са ти заради произхода ти?

Несрин обърна ледено лице към бумтящия огън в камината.

– Влязох в градската стража, защото никой от униформените не ми се притече на помощ, когато един ден съучениците ми решиха да ме замерят с камъни.

Никой, колкото и да пищях. – Тя обърна очи към него. – Дориан Хавилиард ни предлага по-светло бъдеще, но и ние носим отговорност за него. С постъпките и действията си.

Вярно... толкова вярно, но Каол заяви:

– Няма да го изоставя.

Тя въздъхна.

– По-твърдоглав си дори от кралицата.

– Нима очакваш друго от мен?

Несрин се поусмихна.

– Едва ли щях да те харесвам, ако не беше такова инатливо магаре.

– Значи признаваш, че ме харесваш?

– Забрави ли за миналото лято?

Каол се засмя напук на себе си.

– Утре – каза Несрин. – Утре продължаваме с борбата.

Той преглътна.

– Следваме плана си, но кроим и резервен.

Можеше да го направи. Или поне да опита.

– Среща в тунелите по първи петли.

23.

Едион изплува от небитието и попи всяка налична наоколо му подробност, без да отваря очи. Соленият ветрец от близкия прозорец погъделичка лицето му, рибарите гръмогласно възхваляваха улова си на няколко пресечки оттук и… И някой дишаше равномерно, дълбоко... недалеч от него. Спеше.

Той отвори едното си око и установи, че се намира в малка стая с дървена ламперия, обзаведена с любов и увлечение по лукса. Позната му беше.

Познаваше цялото жилище.

Отворената врата пред леглото му разкриваше голямата съседна стая – спретната и празна, окъпана в слънце. Чаршафите на леглото му бяха копринени, възглавниците дебели, а дюшекът невероятно мек. Жестока умора обгръщаше костите му, а в ребрата му гореше болка, макар и по-слаба отпреди. Обърна значително избистрената си глава към източника на равномерното, дълбоко дишане и видя спящата жена в едно от кремавите кресла до леглото.

Дългите ù боси крака, осеяни с белези с всевъзможни размери и форми, бяха преметнати през една от валчестите му странични облегалки. Беше отпуснала глава назад върху меката тапицерия, а дългата до раменете ù златиста коса, чиито краища още носеха червеникавокафявия оттенък на наскоро отмита евтина боя, бе разпиляна по лицето ù. Дремеше с леко отворена уста, облечена във възголяма бяла риза и чифт мъжки гащета. Невредима. Жива.

В първия момент остана без дъх.

Елин.

Оформи с устни името ù.

Сякаш чула безгласната дума, Елин отвори очи и стрелна буден поглед към вратата и стаята отвъд нея, а после огледа и спалнята за следа от опасност. Накрая – накрая погледна към него и застина на място, докато полъхът откъм отворения прозорец развяваше леко косата ù.

Възглавницата под лицето му се беше овлажнила.

Тя просто протегна крака като котка и рече:

– В случай че те интересува, готова съм да приема благодарностите ти за нечувания си подвиг.

Едион не можа да удържи сълзите си, но пророни дрезгаво:

– Напомни ми да не те ядосвам.

Усмивка подръпна крайчетата на устните ù и очите ù – техните очи – просветнаха.

– Здравей, Едион.

Като чу името си от нейната уста, нещо в него се пречупи и той затвори очи, разтърсен до болка от сълзите, напиращи да бликнат изпод клепачите му. Когато се овладя, изграчи сипкаво:

– Благодаря ти за нечувания подвиг. Предлагам повече никога да не се впускаме в подобни приключения.

Тя изсумтя. Очите ù изглеждаха обточени със сребро.

– Точно такъв си те представях.

Нещо в усмивката ù му подсказа, че знаеше – Рен или Каол ù бяха разказали за него, за това, че го наричаха Курвата на Адарлан, за Гибелния легион. Ето защо не му оставаше да каже друго, освен:

– Ти си малко по-висока, отколкото си те представях, но никой не е съвършен.

– Цяло чудо е, че кралят се е стърпял да не те екзекутира още преди вчерашната церемония.

– Кажи ми, че е по-разлютен от всяка земна твар.

– Ако се заслушаш, ще чуеш гневните му крясъци от двореца.

Едион прихна в смях и раната го заболя. После я огледа от глава до пети и усмивката му бавно посърна.

– Ще удуша Рен и капитана, задето са те оставили да ме спасяваш сама.

– Ето, започва се. – Тя вдигна поглед към тавана и въздъхна шумно. – Само минута приятен разговор и пак се заемаш с териториалните елфически измишльотини.

– Отпуснах ти тридесет секунди отгоре.

Устата ù се кривна на една страна.

– А аз си мислех, че ще издържиш десет.

Той се засмя пак, осъзнавайки, че досега бе обичал просто спомена за нея, принцесата, която му бяха отнели. Но жената, кралицата – последната частица от семейството му...

– Струвало си е – отвърна той с помръкваща усмивка. – Толкова години те чаках.

Е, струвало си е.

Проумя го още като я видя пред платформата за екзекуции, дръзка, свирепа и необуздана.

– Май лечебната отвара говори вместо теб – отбеляза тя, но избърса очи с подскачащ от емоции гръклян. После спусна крака на пода. – Каол ме предупреди, че обикновено си по-зъл и от мен.

– Каол и бездруго го чака удушаване с голи ръце, а ти не му помагаш особено.

По устните ù отново изплува онази половинчата усмивка.

– Рен е някъде на север, дори не го видях, преди Каол да го изпрати натам за негова безопасност.

– Хубаво – скалъпи той и потупа леглото до себе си. Някой го беше облякъл в чиста риза, така че беше в достатъчно благоприличен вид, за да се поизправи до седнало положение. – Ела тук.

Тя погледна леглото, ръката му и Едион се зачуди дали не е преминал някоя граница, дали не си е въобразил, че помежду им още съществува връзка, която всъщност се е разпаднала... но братовчедка му отпусна рамене, изниза се от стола с едно плавно, котешко движение и седна на дюшека.

Ароматът ù го обгърна. Той го вдиша дълбоко в дробовете си и елфическите му инстинкти закрещяха, че това е неговата кръв, неговата кралица, това е Елин.

Щеше да я познае дори сляп.

Независимо от чуждия мирис, преплетен с нейния. Възхитително могъщ и древен... и... мъжки. Интересно.

Тя набуха възглавниците му и Едион се запита дали съзнава колко много значи това за него, за мъжа с полуелфическа кръв във вените, точно тя да оправя одеялата му, прокарвайки остър, анализиращ поглед по лицето му. Да се суети около него.

Той я наблюдаваше със същата проницателност, търсеше рани по кожата ù, знак, че кръвта по нея онзи ден не е принадлежала само на враговете им. Но като се изключеха няколкото плитки, зараснали драскотини по лявата ù ръка, изглеждаше невредима.

Когато тя се увери, че няма опасност за живота му, а той, че раните по ръката ù не са инфектирани, Елин се отпусна на възглавниците и преплете пръсти върху корема си.

– Ти ли ще започнеш, или аз?

Навън кряскаха чайки и лекият солен ветрец погали лицето му.

– Ти – прошепна ù. – Разкажи ми всичко.

И тя подхвана дългата си история.

* * *

Говориха и говориха, докато гласът на Едион стана дрезгав и Елин го насили да изпие чаша вода. После реши, че изглежда гладен, затова отиде до кухнята и му донесе говежди бульон с хляб. Лизандра, Каол и Несрин си бяха тръгнали. Още по-добре. Точно сега Елин нямаше желание да споделя братовчед си с когото и да било.

Докато поглъщаше лакомо храната си, Едион ù сподели пълната истина за живота си през последните десет години, както тя самата бе сторила за него. А когато и двамата приключиха с разказите, когато усетиха душите си изпразнени до дъно и огорчени, но и осветени от истинска радост, тя се настани на леглото до Едион, неин братовчед и скъп приятел.

Двамата бяха изковани от една и съща руда, представляваха двете страни на една и съща златна, но жестоко надрана монета.

Осъзна го още като видя Едион на платформата за екзекуции. Не можеше да опише чувството. Никой не бе способен да проумее тази мигновена връзка, тази дълбока увереност в нещо истинско, освен ако той самият не я бе изпитал. За щастие, не дължеше обяснения никому – не и за Едион.

Двамата лежаха един до друг на леглото, докато слънцето бавно клонеше към хоризонта, а Едион се взираше в нея и мигаше смаяно, сякаш още не можеше да повярва на очите си.

– Срамуваш ли се от постъпката ми? – осмели се да го попита тя.

Той сбърчи чело.

– Как ти хрумна изобщо?

Тя не отвърна на погледа му, а плъзна смутено пръст надолу по одеялото.

– Е?

Едион не продума толкова време, че накрая Елин обърна глава към него и го намери да се взира във вратата, сякаш виждаше града през нея и образа на капитана. Като завъртя красивото си лице към нея, в него прозираше нежност, каквато едва ли много хора съзираха.

– Нито за миг – отговори накрая. – Никога на бих се срамувал от твоя постъпка.

Елин се съмняваше да е така, но когато извърна лице, той хвана угрижено брадичката ù и върна очите ù към своите.

– Ти оцеля, аз оцелях. Отново сме заедно. Някога умолявах боговете да ме срещнат с теб, дори за миг. Да ми покажат, че си невредима. Да те видя само веднъж, и толкова ми стигаше.

Тя не успя да удържи сълзите, рукнали по бузите ù.

– Каквото и да си направила, за да оцелееш, каквото и да си сторила от яд или гняв, или себичност... Не ме е грижа. Нали си тук и си съвършена. Винаги си била и винаги ще бъдеш.

Не бе подозирала дори колко голяма нужда имаше да чуе тези думи.

Обърна се към него и го прегърна силно, като внимаваше да не засегне раните му. Той я обви с ръка и зарови лице в шията ù.

– Толкова ми липсваше – прошепна му тя, вдишвайки аромата му, онзи мъжки, воински аромат, който тъкмо опознаваше, припомняше си. – Всеки божи ден ми липсваше.

Усети кожата си влажна под лицето му.

– Никога повече – обеща ù той.

* * *

Не беше никак изненадващо, че скоро след като Елин срути „Подземието“, в бедняшкия квартал се пръкна ново свърталище на греха и покварата.

Собствениците дори не опитваха да го представят за нещо различно от оригинала – не и с име като „Ямите“. Но докато предшественикът им поне предлагаше кръчмарска атмосфера, „Ямите“ нямаха такива претенции. В подземното помещение с груби каменни стени алкохолът влизаше в общата цена на посещението, но ако ти се допиеше нещо, трябваше да се добереш до буретата и да се обслужиш сам. Елин установи, че собствениците са ù донякъде симпатични – поне действаха по друг тип правила.

Но някои неща си оставаха същите.

Подът се хлъзгаше и вонеше на бира, пикня и нещо още по-лошо, което си беше напълно очаквано... Не очакваше обаче оглушителната шумотевица. Каменните стени в тясното помещение сякаш усилваха бурните възгласи откъм бойните ями, дали името на пивницата, където зрителите залагаха на разярените биткаджии.

Биткаджии, в чиито редици след малко щеше да се влее и Елин.

Каол, маскиран и загърнат в пелерина, пристъпваше нервно от крак на крак. – Това е ужасна идея – измърмори той.

– Нали разправяш, че не можеш да откриеш гнездата на Валгите – отвърна със спокоен тон тя, пъхвайки един кичур от боядисаната си в червено коса под качулката. – Е, тук ще намериш доста добри екземпляри – и командири, и прости войници, – които с лекота можеш да проследиш до леговищата им. Приеми го като един вид извинение от Аробин.

Защото той много добре знаеше, че ще доведе Каол със себе си тази вечер. Беше се досетила, разбира се, затова обмисляше дали изобщо да взема капитана, но в крайна сметка имаше нужда от него, а и смяташе за по-важно да свърши работата си тук, отколкото да осуети плановете на Аробин.

Каол я стрелна ядно с очи, но бързо върна вниманието си към тълпата около тях.

– Това е ужасна идея.

Тя проследи погледа му до Аробин, застанал от другата страна на пясъчната яма, в която се биеха двама мъже, вече толкова окървавени, че не си личеше кой е по-пребитият.

– Извика ли ме той, явявам се. А ти само си дръж очите отворени.

По-дълъг разговор не бяха провели цяла вечер. Но в момента Елин си имаше други грижи.

Още на първата минута в тази дупка разбра защо я беше повикал Аробин.

Валгските стражи се рояха в „Ямите“, но не за да арестуват или измъчват, а за да гледат. Бяха се разпръснали сред тълпата, закачулени, ухилени, кръвожадни. Сякаш насилието и бойната ярост ги зареждаха.

Елин се съсредоточи върху дишането си под черната маска.

Три дни след спасителната операция Едион оставаше все така негоден да стане от леглото и един от най-доверените бунтовници на Каол вардеше апартамента.

Но тази вечер някой трябваше да ù пази гърба, затова бе извикала Каол и Несрин. Макар че точно на това се надяваше Аробин.

Беше ги проследила до една тайна бунтовническа среща, където я посрещнаха с всеобщо неодобрение.

Главно защото Валгите бяха изчезнали с пленниците си и дни наред не успяваха да ги намерят. Само един поглед към свитите устни на Каол ù бе подсказал чии своеволия винеше за това. Ето защо с радост се обърна към Несрин. Поне разговорът с нея отвлече вниманието ù от следващата ù мисия, чийто гръмък звън сякаш ù отправяше подигравателна покана от стъкления дворец. Но срутването на часовниковата кула – освобождаването на магията – трябваше да почака.

Аробин несъмнено искаше да види Каол тук. Валгите очевидно бяха подарък, предвиден да задържи капитана в партньорство с него.

Елин усети появата на Аробин до себе си, секунди преди червената му коса да попадне в периферното ù зрение.

– И това заведение ли възнамеряваш да потрошиш?

Тъмна глава се появи от другата му страна, съпътствана от влажните мъжки погледи, които я следваха навсякъде. Лизандра кимна за поздрав и Елин се благодари за маската, прикриваща напрежението по собственото ù лице.

Отпрати ù престорен ненавистен поглед, после се обърна към Аробин, игнорирайки куртизанката, сякаш беше просто част от украсата.

– Току-що си почистих костюма – провлачи Елин в отговор. – Само ще го съсипя отново, ако се развихря и в тоя вертеп.

Аробин се засмя.

– В случай че те интересува, една знатна танцьорка заедно с цялата ù трупа отплава на юг още преди мълвата за подвизите ти да е достигнала пристанището.

Ревът на тълпата почти заглуши думите му. Лизандра изгледа презрително някакъв гуляйджия, който едва не заля с бира зелено-кремавата ù рокля.

– Благодаря – отвърна искрено Елин. Не спомена нищо за малката му игричка, чиято цел беше да настрои двама им с Каол един срещу друг, все пак точно това искаше да чуе. Той ù се усмихна самодоволно и Елин не успя да сдържи следващия си въпрос:

– Има ли причина да ме извикаш в тази дупка, или просто ми поднасяш поредния си подарък?

– След като с такъв замах разпердушини „Подземието“, оглеждам пазара за нова ниша. Собствениците на „Ямите“, макар и да издирват вложители, отказват да приемат предложението ми. Тазвечершната ми изява несъмнено ще ги убеди в значителните ми качества... и ще им покаже с какво могат да се облагодетелстват от сделката с мен. – Иначе казано, възнамеряваше да заплаши собствениците, да им се изфука със смъртоносната си свита от асасини и да им демонстрира, че с тяхна помощ е възможно да постигнат още по-високи печалби чрез боевете с опитни убийци. Знаеше и какви ще са следващите му думи. – Уви, боецът ми се отказа – продължи Аробин. – Затова ми трябва заместник.

– И под какъв псевдоним смяташ да ме пуснеш в ямата?

– Съобщих на собствениците, че си обучена от Тихите асасини от Червената пустиня. Помниш ги, предполагам? Дай на арбитъра такова име, каквото искаш.

Копеле. Как би могла да забрави онези месеци в Червената пустиня. И кой я бе изпратил там.

Тя кимна с брадичка към Лизандра.

– Не си ли малко натруфена за такова място?

– А аз си мислех, че двете с Лизандра сте станали приятелки след драматичния ти подвиг.

– Аробин, да си изберем друго място за гледане – пророни Лизандра. – Този бой приключва.

Елин се запита какво ли беше чувството да търпиш мъжа, погубил любимия ти.

Но лицето на Лизандра представляваше маска от тревожна, предпазлива вятърничавост, поредната кожа, която носеше върху своята, докато си вееше небрежно с разкошно ветрило от дантела и слонова кост. Съвсем не на място в този бордей.

– Красиво е, нали? Аробин ми го подари – отбеляза Лизандра, проследила погледа ù.

– Малка дрънкулка за една дама с извънредни дарования – коментира Аробин и се наведе да целуне голата шия на Лизандра.

Елин почувства отвращението ù толкова силно, че едва не се задави с него.

Аробин се запромъква през тълпата като змия през треволяк, улавяйки погледа на кльощавия арбитър. Когато се загуби от полезрението им, Елин доближи Лизандра. Куртизанката извърна лице от нея и тя усети, че това вече не е поза.

– Благодаря ти за онзи ден – пророни тихо Елин.

Лизандра задържа погледа си върху тълпата и окървавените бойци отпред.

Очите ù попаднаха върху един от Валгите и тя бързо ги върна към Елин, после се поотдръпна назад, така че зрителите да образуват стена между нея и демоните отвъд бойната яма.

– Добре ли е той?

– Да. Почива си и яде колкото може повече – отвърна Елин.

Сега, когато Едион беше в безопасност, трябваше да се заеме с обещаната на Аробин услуга. Макар че се съмняваше на някогашния ù господар да му остава много живот, след като Едион се съвземеше и научеше на каква опасност я излага. И то в допълнение към всичко, което ù беше причинил през годините.

– Радвам се – каза Лизандра.

Аробин потупа арбитъра по рамото и тръгна обратно към тях двете. Елин потропваше с крак, докато Кралят на асасините не се тикна помежду им отново.

Каол я доближи дискретно с ръка на меча си.

Елин сложи ръце на хълбоците си.

– Кой е опонентът ми?

Аробин кимна към една група валгски стражи.

– Когото пожелаеш, той ще е. Само се надявам да не избираш съперника си толкова време, колкото и демона, който трябва да ми доведеш.

Значи до това опираше всичко. Кой държеше по-силната ръка. А ако откажеше, и то без да му се е издължила... Можеше да я накаже жестоко. Много по-жестоко от това.

– Ти си побъркан – произнесе се Каол.

– Я виж ти, имал си език – измърка Аробин. – О, и няма нужда да ми благодариш... за съдействието, имам предвид. – Той стрелна очи към групата Валги. Изглежда, наистина бяха подарък за капитана.

– Нямам нужда от помощта ти – отвърна му стръвнишки Каол.

– Ти не се меси – обади се Елин. Надяваше се Каол да разбере, че омразата ù не е насочена към него.

Той поклати глава и се обърна към опръскания с кръв пясък. Нека се ядосва. И бездруго имаше да му връща много.

Тълпата се усмири и арбитърът призова следващия боец.

– Твой ред е – обяви Аробин с усмивка. – Да видим на какво са способни онези твари.

Лизандра стисна ръката му, сякаш го умоляваше да се откаже.

– Ти стой настрана – рече ù Елин, раздвижвайки врата си. – Гледай да не оцапаш с кръв хубавичката си рокля.

Аробин се засмя.

– Подсигури им зрелищен бой. Искам собствениците да останат впечатлени...нека се напикаят от страх.

Зрелищен бой ли? Дадено. След дните, прекарани до леглото на Едион, направо кипеше от енергия.

И на драго сърце щеше да пролее малко валгска кръв.

Без да се сбогува с Каол, за да не привлича повече внимание върху него, Елин си запроправя път през блъсканицата. Хората отстъпваха от пътя ù. С костюма, ботушите и маската несъмнено беше същинско въплъщение на Смъртта.

Вървеше с дръзка, гъвкава походка, въртейки рамене в подготовка за боя.

Публиката избухна и се разгорещи.

Елин стигна до кльощавия арбитър, който я огледа и заяви:

– Без оръжия.

Тя просто килна глава настрани, вдигна ръце и се завъртя в кръг. Дори позволи на дребния му помощник да я опипа с потни длани, за да се увери, че е невъоръжена.

Поне наглед.

– Име – попита арбитърът. Около нея вече прехвърляха злато от ръце в ръце.

– Ансел от Брайърклиф – отговори тя. Иззад маската гласът ù звучеше дрезгаво.

– Опонент.

Елин отправи поглед към тълпата, струпана в отсрещния край на ямата, и посочи.

– Той.

Валгският командир вече се хилеше насреща ù.

24.

Каол не знаеше как да реагира, когато Елин скочи в бойната яма и кацна с приклякане. Но зрителите, видели кого е посочила, вече бушуваха и се блъскаха напред, за да хванат последните залози.

Наложи му се да забие пети в каменния под, за да не го бутнат в откритата яма. Тук нямаше въжета или парапети. Който паднеше, ставаше жертва. Една малка част от него се радваше, че Несрин му пази гърба. А друга, още по-малка част от него, се радваше, че поне тази нощ няма да обхожда напразно новите валгски леговища. Дори да го чакаха няколко часа в компанията на Елин. Дори точно Аробин Хамел да му беше дал този скромен подарък. Подарък, който, макар и да не му се искаше да си признае, оценяваше от все сърце. Но и това несъмнено влизаше в плановете на Аробин.

Каол се питаше каква ли цена ще трябва да плати. И дали страхът му при тази мисъл не беше достатъчна отплата за Краля на асасините.

Облечена в черно от глава до пети, Елин представляваше жива сянка, обхождаща като пантера своята половина от ямата. Когато валгският командир скочи в дупката, земята се разтресе.

И двамата бяха откачили – и Елин, и господарят ù. Аробин я беше накарал да избере някого от Валгите. Не точно водача им.

Почти не си бяха приказвали от спречкването им след спасяването на Едион.

Не че заслужаваше и дума от него, но когато преди час го намери, прекъсвайки среща, толкова тайна, че бяха разкрили мястото ù на бунтовническите главатари едва час по-рано... просто не можеше да ù откаже, колкото и глупаво да се чувстваше заради това. Пък и навярно Едион щеше да го заколи, ако не ù помогнеше.

Но тъй като Валгите бяха тук... Да, нощта тръгваше на добре. Арбитърът започна да им разяснява правилата на висок глас. Просто казано такива нямаше, с изключение на забраната за употреба на оръжия. Щяха да се бият само с ръце, крака и остър ум.

О, богове!

Елин спря да крачи из ямата, а Каол блъсна един разпален зрител с лакът в корема, за да не го бутне в дупката при нея.

Кралицата на Терасен се намираше в бойна яма в бедняшкия квартал на Рифтхолд. Беше готов да се обзаложи, че никой не би му повярвал. Дори той не можеше да го повярва.

Арбитърът постави начало на боя и...

Мелето започна.

Командирът я връхлетя с удар, достатъчно мощен да обезглави повечето мъже. Елин обаче му се изплъзна, сграбчи ръката му и я стисна в смазваща хватка. Лицето на командира се изкриви от болка и тя заби коляно в главата му. Всичко се случи толкова бързо, с такава варварска жестокост, че дори публиката не разбра какво е  станало, докато командирът не залитна назад, а Елин не затанцува на пръсти пред него.

Валгът се изсмя и се надигна. Само толкова време му отстъпи Елин, преди да го нападне с пълна мощ.

Движеше се като среднощна буря. Единствено боговете знаеха какво обучение бе получила във Вендлин, какво бе усвоила от онзи принц... но тежкї им на враговете ù.

Раздаваше юмруци, блокираше ударите му, хвърляше се в атака, залягаше, въртеше се... Тълпата се гърчеше от възторг, благоговееше пред бързината и ловкостта ù.

Каол я беше виждал да убива. Но от доста време не я бе виждал да се бие за удоволствие.

А сега се забавляваше до полуда.

Намерила си е достоен противник, мислеше си Каол, докато я гледаше как заключва главата му между краката си, завърта се и го преобръща като парцалена кукла.

Разхвърча се пясък. Елин възседна командира и заби юмрук в студеното му, красиво лице...

А в следващия момент бе отблъсната от гърдите му с такава скорост, че очите на Каол не успяха да проследят движението. Елин се строполи върху окървавения пясък и скочи на крака точно преди командирът да атакува отново.

И двамата пак се преплетоха в кълбо от крайници, удари и... тъмнина.

Аробин стоеше от другата страна на ямата с опулени очи и широка усмивка на лице – като гладник пред отрупана софра. Лизандра стискаше ръката му толкова силно, че кокалчетата ù бяха побелели. Разни мъже шепнеха в ухото му, вперили същите алчни погледи в бойната яма – или собствениците на „Ямите“, или потенциални клиенти, уговарящи нови боеве с фурията пред тях.

Елин изрита командира в корема и го запрати в каменната стена. Той се свлече на пясъка, останал без дъх. Публиката избухна, а Елин вдигна ръце и се завъртя в бавен кръг – тържествуващата Смърт.

Бурният отзив на тълпата накара Каол да се замисли дали покривът няма да рухне върху главите им.

Командирът се спусна към нея, но Елин за завъртя, хвана го и заключи ръцете и врата му в желязна хватка. После обърна въпросителен поглед към Аробин. Господарят ù надникна към изцъклените, подивели мъже до себе си и ù кимна. Стомахът на Каол се преобърна. Аробин бе видял достатъчно. Бе доказал достатъчно.

Значи боят се оказваше инсцениран. Елин го проточваше само защото Аробин искаше да продължи. А когато срутеше часовниковата кула и си възвърнеше магията... щеше да е неудържима. Заедно с Едион, елфическия ù принц и всички воини на тяхна страна. Да, щеше да се роди нов свят. Но свят, в който гласът на обикновения човек щеше да е просто шепот.

Елин изви ръцете на командира, демонът изпищя от болка, а в следващия момент...

В следващия момент Елин заотстъпва назад, стиснала ръката си и дупката в костюма си, откъдето извираше ярка кръв.

Чак когато командирът завъртя към него окървавеното си лице и гарвановочерните си очи, Каол разбра какво се е случило. Беше я захапал. Валгският демон облиза устни и кървавата му усмивка се разшири. Дори през крясъците на тълпата Каол го чу да казва:

– Вече знам коя си, нечистокръвна кучко!

Елин свали длан от ранената си ръка. Черната ù ръкавица беше обляна в кръв. – За щастие, и аз знам какво си ти, изчадие долно.

Край. Трябваше да сложи край на това веднага.

– Кажи ми името си? – нареди му тя, обикаляйки го като хищник.

Демонът в човешко тяло се изкикоти.

– Не си способна да го изречеш с простосмъртния си език.

Гласът плъзна по вените на Каол и ги вледени.

– Голямо самочувствие за някакъв си пешак – рече подигравателно Елин.

– Нека те отведа в Морат, нечистокръвна кучко, и ще видим дали ще говориш така. Изгарям от желание да ти покажа какви чудеса правим с твоята раса.

Морат – крепостта на херцог Перингтън. Стомахът на Каол сякаш се изпълни с олово. Там водеха пленниците, които не екзекутираха. Онези, които изчезваха нощем. И само боговете знаеха какво им причиняват.

Елин не му даде време да каже друго и на Каол отново му се прииска да види лицето ù, поне колкото да разбере какво се случва в ума ù. Тя сграбчи командира, бутна едрото му туловище на земята и го стисна за главата. След миг вратът на командира изпращя като съчка.

Ръцете ù задържаха главата на демона и тя огледа празните му очи, отворената му уста. Тълпата бушуваше триумфално.

Елин отпусна рамене задъхана, после се изправи и изтупа пясъка от коленете на костюма си.

Накрая вдигна поглед към арбитъра.

– Обяви резултата.

– Победата е твоя – смотолеви пребледнелият мъж.

Тя сведе очи и блъсна върха на единия си ботуш в каменната стена, освобождавайки тънкото, страховито острие.

Каол беше благодарен за писъците на тълпата, докато Елин го забождаше във врата на командира. Отново. И отново.

На смътната светлина никой друг не можа да види, че тъмното петно в пясъка имаше необичаен цвят.

Демоните с каменни лица се струпаха около ямата. Студените им очи се впиваха в Елин, в крака ù, който постепенно отсичаше главата на командира и накрая я остави да се търкаля в пясъка.

* * *

Елин трепереше, когато Аробин ù подаде ръка, за да я извади от ямата.

Господарят ù стисна пръстите ù в убийствена хватка и я придърпа близо до себе си, уж за прегръдка.

– Вече два пъти пропускаш да изпълниш обещанието си, скъпа моя. Казах в безсъзнание.

– Май яростта ме надви.

Тя се отдръпна от него. Лявата ù ръка пулсираше от жестокото ухапване на демонската твар. Кучи син. Почти усещаше как черната му кръв се просмуква в дебелата кожа на ботуша ù, усещаше тежестта на гнусната течност върху пръста на крака си.

– Очаквам резултати от теб, Ансел. Скоро.

– Не се безпокой, господарю. – Каол се отправяше към един тъмен ъгъл, а Несрин се носеше като сянка зад него. Несъмнено се подготвяха да тръгнат по петите на Валгите. – Ще си получиш заслуженото.

Тя надникна към Лизандра, която не гледаше как вадят трупа от ямата, а как валгските стражи се изнизват от пивницата. В очите ù гореше хищническа злоба. Елин се покашля, а Лизандра примигна и по изражението ù веднага се изписаха неспокойство и отвращение.

Елин понечи да си тръгне, но Аробин я спря с думите:

– Не ти ли е любопитно къде е погребан Сам?

Очаквал беше въпросът му да я прониже като стрела. През цялото време бе държал печелившата карта, правилното оръжие. Дори Лизандра изтръпна.

Елин се обърна бавно.

– Има ли цена тази информация?

Той стрелна очи към бойната яма.

– Току-що я плати.

– Не бих се учудила да ми кажеш грешно място, за да злорадстваш, че нося камъни на нечий чужд гроб.

Не цветя – в Терасен никога не носеха цветя на покойниците. Вместо това посещаваха гробовете им с малки камъчета, които трупаха, за да им покажат, че не са ги забравили.

Камъните бяха вечни за разлика от цветята.

– Обиждаш ме с подобни обвинения. – Изваяното му лице обаче говореше друго.

Той скъси разстоянието помежду им и прошепна тихо: – Нали знаеш, че ще си платиш рано или късно?

Тя оголи зъби.

– Това заплаха ли е?

– Просто съвет да си припомниш какво държа в ръцете си – отвърна кротко той – и какво мога да предложа на теб и близките ти в момент, когато имаш отчаяна нужда от толкова много неща: пари, бойци... – Очите му отскочиха към капитана и Несрин, които вече излизаха през вратата. – Неща, необходими и на приятелите ти.

Срещу подходяща цена – винаги срещу подходящата цена.

– Просто ми кажи къде си погребал Сам и ме остави на мира. Трябва да почистя обувките си.

Аробин се усмихна, доволен, че я е убедил да приеме малкия му подарък.

Съвсем скоро щеше да ù предложи друга сделка... и друга, готов да я изнудва, за да ù отпусне необходимото. Каза ù мястото – малко гробище край реката. Не криптите на Крепостта, където погребваха повечето асасини. Навярно за да потъпче паметта на Сам, без да съзнава, че Сам не би искал да прекара вечността в неговите гробници.

– Благодаря ти – рече въпреки това Елин. После обърна поглед към Лизандра и провлачи: – Дано ти плаща достатъчно.

Но вниманието на куртизанката беше насочено към дългия белег по врата на Аробин, който бе дело на Уесли. Аробин обаче беше твърде зает да се усмихва на Елин, за да забележи.

– Ще се видим скоро – обяви той. Поредната заплаха. – Надявам се дотогава да си изпълнила своята част от уговорката.

Безизразните мъже, навъртали се край Аробин по време на боя, все още го обкръжаваха на известно разстояние. Собствениците на „Ямите“. Кимнаха ù за поздрав, но тя не им отвърна.

– Кажи на новите си партньори, че напускам бранша – каза вместо довиждане.

Беше ù трудно да остави Лизандра с него в този вертеп. Отвори вратата към хладния нощен въздух, усещайки очите на валгските войници върху себе си, колебанието и омразата им. Надяваше се Каол и Несрин да не са се натъкнали на неприятности.

Не ги беше извикала само за да ù пазят гърба, но и да им покаже колко глупаво е да се доверяват на човек като Аробин Хамел. Независимо от това, че именно неговият жест им позволяваше да проследят Валгите до новото им леговище тази вечер.

Много ù се щеше най-сетне да разберат, че е трябвало да убие Дориан онзи ден в двореца.

25.

Елида миеше чинии и слушаше внимателно как готвачът се оплаква за следващата пратка провизии. След две седмици се очакваше да пристигнат два фургона с вино, зеленчуци и може би, ако имаха късмет, осолено месо. Но нея я интересуваше не какво превозват фургоните, а къде би могла да се скрие в някой от тях.

В този момент една от вещиците влезе в кухнята.

Не Манон, а онази на име Астерин, златокосата, с очи като звездно небе и буен характер. Елида отдавна беше забелязала колко обича да се усмихва и как погледът ù се рееше към хоризонта, когато си мислеше, че никой не я гледа.

Тайни – вещицата Астерин имаше много тайни. А тайните правеха хората смъртни.

Елида сведе глава и провеси рамене, а кухнята около нея притихна. Третата закрачи гордо към готвача, който беше пребледнял като мъртвец. Всички го познаваха като шумен, добросърдечен човек, но имаше сърце на страхливец.

– Лейди Астерин – поздрави я той и слугите заедно с Елида се поклониха почтително.

Вещицата се усмихна – с бели, нормални зъби, слава на боговете!

– Реших да помогна с чиниите.

Кръвта на Елида се смрази във вените ù. Тя усети как всички очи в кухнята се съсредоточиха върху нея.

– Много мило от ваша страна, милейди, но...

– Отхвърляш предложението ми, така ли, простосмъртни?

Елида не посмя да се обърне. Сбръчканите ù ръце трепереха под сапунената вода. Тя ги сви в юмруци. Нямаше смисъл от страх, той можеше единствено да ù подпише смъртната присъда.

– Н-не. Разбира се, че не, милейди. Ще сме ви... Елида ще ви е благодарна за помощта.

И разговорът приключи.

Трополенето и хаосът в кухнята бавно се възвърнаха, макар че слугите не смееха да се обадят на висок глас. Всички следяха събитията, очакваха или кръвта на Елида да оплиска сивия каменен под, или да чуят нещо пикантно от вечно усмихнатите устни на Астерин Черноклюна.

Елида усети стъпките на вещицата – търпеливи, но могъщи.

– Ти мий. Аз ще ги подсушавам – заяви Третата до нея.

Елида надникна към нея през завесата на косата си. Черно-златистите очи на Астерин просветнаха.

– Б-благодаря ви – изпелтечи тя.

Искрата в безсмъртните очи на вещицата пламна още по-ярко. Лош знак.

Но Елида продължи с работата си, подавайки ù измитите паници и чинии.

– Интересно занимание за дъщерята на лорд – отбеляза Астерин, достатъчно тихо, че никой друг в оживената кухня да не я чуе.

– С радост помагам.

– Веригата около глезените ти ми подсказва друго.

Ръцете на Елида не трепнаха, съдът в тях не се изплъзна нито със сантиметър.

Само пет минути, а после можеше да си измисли някакво оправдание и да избяга оттук.

– Никой друг в крепостта не е окован като роб. Какво те прави толкова опасна, Елида Локан?

Елида сви рамене. Вещицата я подлагаше на кръстосан разпит. Манон я бе нарекла съгледвачка. Явно подчинената ù бе решила сама да се увери що за заплаха представлява.

– Знаеш ли, хората открай време гледат на нас с омраза и страх – продължи Астерин. – Рядко се случва да заловят някоя от нас, да я убият, но стане ли... О, впускат се в такива ужасии. В Западната пустош са изобретили специални машини за разчленяването ни. Глупаците така и не разбраха, че за да ни изтезават, да ни накарат да се молим – тя сведе поглед към краката на Елида, – е нужно само да ни сложат вериги. Да ни държат приковани към земята.

– Съжалявам да го чуя.

Две от скубачките на пилета бяха пъхнали коси зад ушите си в безполезен опит да ги подслушват. Астерин обаче знаеше как да говори дискретно.

– На колко си... петнадесет? Шестнадесет?

– Осемнадесет.

– Дребничка си за възрастта си. – Астерин плъзна такъв поглед по тялото ù, че Елида се зачуди дали вещицата не вижда през домашното сукно на роклята ù плата, с който пристягаше едрите си гърди. – Сигурно си била на осем или девет години, когато магията загина.

Елида затърка следващия съд. Щеше да го довърши и да си тръгне. Разговорите за магия с тези хора, повечето от които само чакаха да продадат събраната информация на ужасяващите владетели на това място, несъмнено щяха да ù спечелят разходка до бесилото.

– По онова време младите вещици, твои връстници – продължи Третата, – така и не успяха да полетят. Овладяват силата чак с първото си кървене. Сега поне си имат уивърни. Но не е същото, нали?

– Няма как да знам.

Астерин се приведе към нея, държейки железен тиган в дългите си, кръвожадни ръце.

– Но чичо ти знае, нали?

Елида се сви още повече и се престори, че обмисля въпроса ù, за да спечели няколко секунди.

– Не разбирам.

– Никога ли не си чувала вятърът да шепне името ти, Елида Локан? Не си ли усещала повика му? Не си ли се вслушвала в него, жадна да отлетиш към хоризонта, към чужди земи?

Беше прекарала по-голямата част от живота си заключена в кула, но в някои нощи, по време на свирепи бури...

Елида успя да изтърка и последната частица загоряла храна от съдината, изплакна я и я подаде на вещицата, бършейки ръце в престилката си.

– Не, милейди. И не мисля, че някога ще ми се случи.

Наистина мечтаеше да избяга, да се покрие в другия край на света и да забрави всички тези хора. Но шепнещият вятър нямаше нищо общо с това.

Черните очи на Астерин сякаш я погълнаха цяла.

– Ще чуеш вятъра, момиче – заяви с тих авторитет, – защото се случва на всички, в чиито вени тече кръвта на Железни зъби. Изненадана съм, че не го знаеш от майка си. Предава се по майчина линия.

Вещерска кръв. Кръвта на Железните зъби. В нейните вени... в рода на майка ù.

Невъзможно. Нейната кръв беше червена, а и нямаше нито железни зъби, нито железни нокти. Същото важеше и за майка ù. Ако в потеклото ù се криеше нещо вещерско, то беше старо и отдавна забравено. И все пак...

– Майка ми почина, когато бях дете – обясни тя, извърна лице и кимна за довиждане на главния готвач. – Не знам нищо от нея.

– Жалко – каза Астерин.

Всички слуги се обърнаха, за да я наблюдават как куцука към изхода, а въпросителните им погледи ù казваха достатъчно – не бяха чули нито дума.

Малко облекчение.

Богове – о, богове! Вещерска кръв.

Елида заизкачва стълбите, всяка от които запращаше остра болка в крака ù.

Затова ли Върнън я държеше в окови? За да ù попречи да излети, ако някога я споходеше дори малко от тази мощ? Затова ли прозорците в онази кула в Перант имаха решетки?

Не, не. Тя се числеше към човешката раса. Напълно.

Но когато всички онези вещици се събраха и чу слуховете за демони, искащи да... да... се чифтосват с тях, Върнън я бе довел тук. И се бе сближил неочаквано много с херцог Перингтън.

С всяка стъпка нагоре Елида се молеше на Анийт, Покровителката на мъдростта, и тя, и Третата да грешат. Осъзна, че няма представа къде отива, чак когато достигна входа към кулата на Манон.

Нямаше къде да избяга. Към кого да се обърне.

Фургоните с храна се очакваха след няколко седмици. А Върнън можеше да я предаде на демоните по всяко време. Но защо не го бе сторил веднага? Какво чакаше? Да провери дали експериментите ще се окажат успешни, преди да я предложи като разменна монета за по-голямо могъщество?

Ако наистина беше чак толкова ценна стока, трябваше да избяга още по-надалеч от Върнън. Не само до Южния континент, но и отвъд него, до неизвестни, непознати земи. Но как? Та тя нямаше пукната пара? Водачката на Крилото обаче оставяше кесии с монети из цялата си стая. Елида вдигна поглед към стълбището, чийто горен край се губеше в сумрака. С толкова пари можеше да подкупи някого – било страж или пък вещица от по-долните редици. Трябваше да намери начин за бягство. Незабавно.

Заизкачва бързо стълбите, макар че глезенът ù виеше от болка. Нямаше да вземе цяла кесия, а само по няколко монети от всяка, за да не забележи Водачката на Крилото.

За щастие, стаята на вещицата се оказа празна. И множеството кесии бяха разхвърляни с небрежност, каквато само безсмъртно същество, ламтящо единствено за човешка кръв, можеше да постигне.

Елида се зае да тъпче с монети джобовете си,  превръзката около гърдите си и едната си обувка, за да не дрънчат и да не ги открият накуп, ако случайно я хванат.

– Ума ли си загуби?

Елида замръзна.

Астерин стоеше облегната на стената със скръстени пред гърдите ръце.

* * *

Третата се усмихваше и острите ù като бръсначи железни зъби проблясваха на следобедната светлина.

– Ах, ти, неустрашима лудетино – рече вещицата, обикаляйки Елида. – Май не си толкова кротка, колкото се преструваш, а?

О, богове!

– Да крадеш от Водачката на Крилото...

– Моля ви – прошепна Елида. Може би само така имаше шанс. – Моля ви...трябва да се махна оттук.

– Но защо?

Вещицата погледна към кесията с монети в ръцете на Елида.

– Дочух какво ще правят с Жълтоногите. Чичо ми... ако наистина... ако наистина във вените ми тече вашата кръв, не мога да му позволя да ме използва за такова нещо.

– Бягаш заради Върнън... Е, поне вече знаем, че не си негова съгледвачка, малка вещице.

Третата се ухили и усмивката ù беше почти толкова ужасяваща, колкото тази на Манон.

Затова ù беше заложила капан с онази тайна, за да види накъде ще хукне.

– Не ме наричайте така – прошепна Елида.

– Толкова ли е страшно да бъдеш вещица?

Астерин разпери пръсти, любувайки се на железните си нокти под смътната светлина.

– Не съм вещица.

– Каква си тогава?

– Нищо. Аз съм никой. Едно нищожество.

Вещицата изцъка с език.

– Всеки е нещо. Дори най-незабележителната вещица си има свое сестринство.

Но кой пази твоя гръб, Елида Локан?

– Никой.

Само Анийт, а понякога ù се струваше, че дори тя е плод на въображението ù.

– Една вещица никога не може да е сама.

– Аз не съм вещица – повтори тя.

А след като се измъкнеше, след като избягаше от тази проклета империя, наистина щеше да стане никой.

– Не, определено не е вещица – обади се гневно от входа Манон. Златните ù очи просветнаха студено. – Да чуя какво става тук! Веднага!

* * *

Манон бе преживяла доста отвратителен ден, а след стоте си години на съществувание не лепваше такъв етикет с лека ръка.

Настаниха избраното сестринство от Жълтоногите в едно от подземните помещения на Крепостта, издълбано в планината. Манон само подуши оборудваната с легла стая и излезе. Жълтоногите и бездруго не я искаха при себе си, докато непознати мъже разрязваха коремите им и зашиваха по парче черен камък в прорезите. Не, Черноклюна не биваше да присъства в момент, когато Жълтоногите бяха уязвими, а и това само щеше да ги разяри.

Затова Манон реши да потренира и Сорел я разгроми в ръкопашен бой. После ù се наложи да прекратява не едно, не две, а цели три спречквания между различните кланове, включително Синьокръвните, които незнайно защо се вълнуваха за срещата с Валгите. И понесоха солиден пердах, след като заявили на едно от сестринствата на Черноклюните, че било техен свещен дълг не само да се подложат на присаждането на черните камъни в телата им, но дори физически да се чифтосат с Валгите.

Манон не обвиняваше Черноклюните си сестри, задето бяха подходили агресивно. Въпреки това се налагаше да разпредели наказанието поравно между двете групи.

А накрая и това. Астерин и Елида в нейните покои – момичето се беше изцъклило от страх, докато Третата ù го увещаваше да се присъедини към вещерското лоно.

– Да чуя какво става тук! Веднага.

Знаеше, че трябва да овладее гнева си, но стаята ù, единственото ù лично пространство, вонеше на човешки страх.

Астерин излезе пред момичето.

– Тя не е шпион на Върнън, Манон.

Манон им оказа честта да изслуша разказа на Астерин. Когато Третата ù приключи, тя скръсти ръце. Елида се беше скатала в ъгъла до банята, все още стиснала кесията с монети в ръцете си.

– Къде е границата? – попита тихо Астерин.

Манон оголи зъби.

– Човеците са ядене, сношения и кръвопролития. Не им помагаме. Ако тази има вещерска кръв във вените си, то тя е едва капка. Толкова не стига, за да я приемем като една от нас. – Манон закрачи към Третата си. – Ти принадлежиш към Тринадесетте. Имаш задължения и отговорности, а пилееш времето си в подобни дреболии?

Астерин не отстъпи.

– Нареди ми да я държа под око, така и правя. Научих каквото трябва. Съвсем скоро е съзряла. Искаш Върнън Локан да я заведе в оная пещера? Или в някоя от другите планини?

– Не ме е грижа какво прави Върнън с домашните си любимци.

Но думите загорчаха върху езика ù.

– Доведох ти я, за да разбереш...

– Довела си ми я като подкуп, за да те върна на предишния ти пост.

Елида още се опитваше да се слее със стената.

Манон щракна с пръсти към момичето.

– Ще те заведа обратно в стаята ти. Задръж парите, ако щеш. Третата ми има да чисти цяло гнездо, пълно с уивърнски изпражнения.

– Манон – подхвана Астерин.

– Водачке на Крилото – изръмжа Манон. – Докато се държиш като хленчеща простосмъртна, ти забранявам да се обръщаш към мен с името ми. – Въпреки това търпиш уивърн, който души цветя и се умилква на същото това момиче.

Манон едва се сдържа да не я удари, да изтръгне гръкляна ù. Но момичето ги гледаше и ги слушаше. Затова сграбчи Елида за ръката и я затегли към вратата.

* * *

Елида мълчеше, докато Манон я водеше надолу по стълбището. Не попита откъде Водачката на Крилото знаеше коя е стаята ù.

Чудеше се дали не възнамеряваше да я убие, като стигнеха. Както и дали щеше да пълзи по земята и да се моли за милост, когато дойдеше моментът.

Но след малко вещицата каза:

– Ако опиташ да подкупиш някого, ще те предаде. Запази парите за после. Елида кимна и опита да прикрие факта колко много трепереха ръцете ù. Вещицата я изгледа косо и златистите ù очи припламнаха на факелната светлина.

– Къде изобщо смяташ да избягаш? Заобиколени сме от пустош. Единственият ти шанс е да се качиш на някой от... – Манон изсумтя. – Фургоните с храна.

Сърцето на Елида се сви в гърдите ù.

– Моля ви... умолявам ви да не казвате на Върнън.

– Не мислиш ли, че ако Върнън беше решил да те прати в подземието, вече щеше да го е сторил? И защо те кара да се преструваш на слугинче?

– Не знам. Обича да играе игрички, може би чака някоя от вас да потвърди съмненията му за мен.

Манон се умълча, докато не свърнаха зад един ъгъл.

Стомахът на Елида сякаш се свлече в краката ù, щом видя кой стои пред вратата на стаята ù, все едно го бе призовала мислено.

Върнън, облечен в обичайната си ярка туника, която днес бе в терасенско зелено, вдигна вежди, зървайки Манон с Елида.

– Какво правиш тук? – озъби му се Манон и спря пред малката врата.

Върнън се усмихна.

– Навестявам любимата си племенница, какво друго?

Макар че Върнън беше по-висок, Манон сякаш го гледаше отгоре, извисяваше се над него, стиснала Елида за ръката.

– С каква цел?

– Исках да проверя дали двете се разбирате – измърка чичо ù. – Но... – Той погледна към пръстите на Манон, впити около китката на племенницата му. И вратата зад тях. – Май съм се притеснявал напразно.

На Елида ù беше нужно повече време да схване смисъла зад думите му, отколкото на Манон, която оголи зъби насреща му.

– Нямам навика да насилвам слугите си.

– Само да колиш хора като прасета, нали така?

– Смъртта им отговаря на поведението им приживе – отвърна Манон със спокоен тон, който накара Елида да се замисли дали не е време да се скрие някъде.

Върнън се засмя глухо. Толкова се различаваше от баща ù – приветлив, чаровен, широкоплещест мъж, едва навършил тридесет и една, когато кралят го екзекутира. Чичо ù бе гледал екзекуцията с усмивка на уста. А после ù беше разказал всичко с подробности.

– Търсиш съюз с вещиците? – попита я той. – Колко безскрупулно от твоя страна.

Елида заби очи в пода.

– Няма срещу какво да се съюзяваме, чичо.

– Явно съм те държал твърде изолирана от света, ако наистина вярваш в това.

Манон килна глава.

– Кажи, каквото ти е на ума, и се махай.

– Внимавай, Водачке на Крилото – предупреди я Върнън. – Отлично знаеш докъде се простира силата ти.

Манон сви рамене.

– Освен това знам къде точно да те захапя.

Върнън се ухили и потрака със зъби във въздуха пред себе си. Усмивката му бързо се превърна в разкривена маска.

– Исках да се уверя, че си добре – обърна се той към Елида. – Знам, че днес е бил тежък ден за теб.

Сърцето ù спря. Някой му беше казал за разговора в кухнята? Дали шпионинът му не ги бе подслушвал и в кулата преди малко?

– Защо да е бил тежък, човеко? – Погледът на Манон беше студен като желязо.

– Днешният ден винаги е тежък за семейство Локан – обясни Върнън. – Кал Локан, брат ми, беше предател, както вероятно знаеш. През няколкото месеца, след като кралят наследи Терасен, се изживяваше като главатар на бунтовниците. Но заловиха всичките вкупом и си получиха наказанието. Трудно ни е да проклинаме името му и въпреки това да ни липсва толкова, нали, Елида?

Едва не ù причерня. Как можа да забрави? Цял ден не изрече молитвите си, не призова боговете да го закрилят. Забрави го, както светът бе забравил нея. Вече не държеше главата си сведена заради ролята, която играеше, дори пред пронизващия поглед на вещицата.

– Ти си безполезен червей, Върнън – заяви Манон. – Върви да ръсиш отровата си другаде.

– Но какво би казала баба ти – рече умислено Върнън, пъхвайки ръце в джобовете си – за такова... поведение?

После закрачи небрежно по коридора, следван от ръмженето на Манон.

Водачката на Крилото отвори вратата на Елида. Стаята ù едва побираше един креват и купчина дрехи. Не ù бяха позволили да вземе в крепостта останалите си вещи, всички сувенири, крити от Финула толкова години наред – кукличката, която майка ù ù бе донесла от пътешествието си до Южния континент, пръстена с печат на баща ù, гребена от слонова кост на майка ù – първия подарък, който

Кал Локан бе дал на Марион Перачката, ухажвайки я. Или беше по-правилно да я нарича Марион, Вещицата от Железни зъби.

Манон затвори вратата с ритник.

Твърде малка – стаята ù се струваше твърде малка за двама души, особено при положение че единият беше древен и властваше над помещението само с дъха си. Елида седна на кревата, колкото да увеличи разстоянието помежду им.

Водачката на Крилото впери дълъг поглед в нея, после процеди:

– Предлага ти се избор, млада вещице. Синя или червена?

– Моля?

– Синя или червена е кръвта ти? Решавай. Ако е синя, значи си ми подчинена.

Изроди като Върнън не могат и с пръст да докоснат посестримите ми, не и без мое разрешение. Ако е червена... Е, човешката раса не ме интересува и дори може да се позабавлявам с издевателствата му над теб.

– Защо ми даваш такъв избор?

Манон ù се усмихна половинчато – с железни зъби и без всякакви угризения.

– Защото мога.

– Ако кръвта ми е... синя, няма ли това да потвърди подозренията на Върнън?

Няма ли да направи следващата стъпка?

– Риск, който ще трябва да поемеш. Но ако опита... ще се опари.

Капан. И Елида беше стръвта. От нея се очакваше да признае вещерския си произход, а ако Върнън решеше да я отведе в подземията, Манон щеше да има основание да го убие.

И май точно на това се надяваше Водачката на Крилото. Но не ставаше дума за какъв да е риск, а за самоубийствен, глупав риск. И все пак беше по-добре от нищо.

Вещиците не прекланяха глава пред нито един човек... Докато дойдеше време да избяга, можеше и да научи какво е чувството да имаш зъби и нокти. И как да ги използваш.

– Синя – прошепна Елида. – Кръвта ми е синя.

– Мъдър избор, млада вещице – похвали я Манон. Обръщението прозвуча и като предизвикателство, и като заповед. Тя се запъти към вратата, но надникна през рамо. – Добре дошла в клана на Черноклюните.

Млада вещице. Елида впери поглед в гърба ù. По всяка вероятност бе допуснала най-голямата грешка в живота си, но... чувството бе някак странно. Странно беше да принадлежиш към нещо по-голямо от теб.

26.

– Бъди спокойна, няма да се прекатуря – увери Едион братовчедка си, кралицата си, докато го разхождаше по покрива. Това беше третата им обиколка по лъсналите на лунната светлина керемиди. Едва стоеше прав. Не заради настойчивата болка в ребрата си, а заради мисълта, че Елин – Елин – вървеше до него, преметнала ръка през кръста му.

Прохладният нощен ветрец, примесен със струйките пушек на хоризонта, го обви, вледенявайки потта по шията му.

Той извърна лице от него и зарови носа си в друга, по-приятна миризма... чийто източник му се намръщи. Прелестният аромат на Елин го успокояваше, ободряваше го. Никога нямаше да му омръзне. Беше същинско чудо.

За разлика от гримасата ù.

– Какво? – попита той. Беше минал един ден от боя ù в „Ямите“, ден, който бе прекарал в сън. Тази вечер, под прикритието на тъмнината, за пръв път излизаше от леглото си. Опасяваше се, че ако останеше натъпкан в онази стая и секунда повече, щеше да срути стените.

Наситил се беше на килии и затвори.

– Извършвам експертната си оценка – отвърна тя.

– Като асасин, кралица или биткаджийка?

Елин му се ухили, явно обмисляше дали да не срита задника му.

– Завиждаш, задето не ти се отдаде шанс да пречукаш някое от онези валгски копелета.

Не. Просто миналата вечер се беше хвърлила в бой с Валг, докато той самият се излежаваше в леглото, без да съзнава на каква опасност се е изложила. Опита да намери успокоение във факта, че макар да се беше върнала смърдяща на кръв и ухапана от онази твар, поне беше научила, че водеха хората с магически способности в Морат, където ги превръщаха в приемници на Валгите.

Опита, но не успя. И все пак не биваше да я притиска. Нямаше намерение да се държи като деспотично елфическо копеле, както тя самата обичаше да ги нарича.

– А ако оценката е задоволителна – подхвана накрая Едион, – към Терасен ли потегляме, или ще изчакаме принц Роуан тук?

– Принц Роуан – врътна очи Елин. – Все ме изнудваш за подробности около принц Роуан...

– Сприятелила си се с един от най-великите воини в историята, може би с най-великия. Баща ти и хората му постоянно ми разправяха легенди за принц Роуан.

– Какво?

Ех, от толкова време чакаше да ù сервира тази интригуваща дреболийка.

– Воините от Севера още го възхваляват в преданията си.

– Роуан никога не е посещавал този континент.

Произнесе името му така небрежно – Роуан. Май наистина нямаше представа кого бе приела в свитата си, кого бе освободила от клетвата му към Майев. Кого често наричаше таралеж в гащите.

Роуан беше най-могъщият чистокръвен мъж от народа на елфите. И тя бе пропита с мириса му... без дори да го подозира.

– Роуан от рода на Белия трън е жива легенда. Същото важи и за... как им викате?

– Другарите му – отвърна мрачно тя.

– Шестимата воини… – Едион въздъхна. – Разправяхме си сказания за тях край лагерните огньове. За битките и премеждията им, за приключенията им.

Тя издиша през носа си.

– Моля те, умолявам те, в никакъв случай не му го казвай. Ще се надуе като пуяк и ще го използва срещу мен във всеки спор.

Като се замислеше, Едион не знаеше какво точно да каже на елфическия принц – хрумваха му толкова много неща. Най-лесно щеше да изрази възхищението си към него. Ала що се отнасяше до благодарността му, задето бе помогнал на Елин миналата пролет, както и каква точно роля очакваше да изпълнява като член на кралския им двор, ако очакваше да положи кръвната клетва, то... Той неволно стисна ръката на Елин.

Рен и всички останали деца на Терасен знаеха, че кръвната клетва е привилегия на Едион. Затова първата му работа след пристигането на принца беше да го запознае с този дребен факт. Терасен не беше Вендлин, където воините имаха право да положат кръвна клетва, когато на краля му скимнеше.

Не, откакто Бранън бе основал Терасен, кралете и кралиците му избираха само един воин от двора си, който полагаше кръвна клетва, обикновено по време на коронацията им или скоро след това. Само един за целия си живот.

Едион нямаше намерение да се отказва от тази чест, дори в полза на легендарния принц.

– Както и да е – натърти Елин, докато свиваха зад ъгъла на покрива, – още няма да тръгваме към Терасен. Първо трябва да се съвземеш, за да си годен за сериозна езда. В момента е по-важно да вземем Амулета на Оринт от Аробин.

Едион се изкушаваше да хване натясно някогашния ù господар и да му проведе един кървав разпит, но можеше да се примири и с нейния план.

Още се чувстваше толкова слаб – та допреди малко едва бе ставал да използва тоалетната... Елин му помогна първия път, но от неудобство не можа да свърши нищо, докато братовчедка му не запя една кръчмарска песен с пълно гърло, пускайки силна струя вода в чешмата, като през цялото време го държеше над тоалетната чиния.

– Дай ми още ден-два и ще ти съдействам да му заловиш някой от онези демонски гадове. – Гневът го връхлетя като истински удар. Кралят на асасините я излагаше на огромна опасност, сякаш животът ù, съдбата на кралството им беше просто игра за него.

Но Елин... Елин бе поела ангажимента. Заради него.

Отново му стана трудно да диша. Още колко белега щеше да добави по жилавото си, мощно тяло заради него?

– Няма да преследваш Валги с мен – отсече Елин.

Едион залитна леко.

– О, напротив.

– Каза нещо – подчерта тя. – Първо, всички те познават...

– Не започвай дори.

Тя го загледа, сякаш преценяваше всичките му слабости и сили. Накрая склони:

– Така да бъде.

Коленете му едва не омекнаха от облекчение.

– Но дори след като заловим Валг и вземем амулета – продължи той, – има ли изобщо вероятност да освободим магията? – Кимване. – Предполагам, че имаш план. – Още едно кимване. Той стисна зъби. – Възнамеряваш ли да го споделиш с мен?

– Скоро – отвърна любезно тя.

Боговете да са му на помощ!

– А след като изпълним мистериозния ти, възхитителен план, заминаваме за Терасен.

Не искаше да я пита за Дориан. Беше видял болката по лицето ù онзи ден в градината.

Но ако Елин не можеше да убие младия принц, той щеше да го стори. Нямаше да му е приятно, а и капитанът вероятно щеше да го заколи за отмъщение, ала в името на Терасен щеше да отсече главата на Дориан.

Елин кимна.

– Да, така ще направим, но... ти имаш само един легион.

– Много мъже ще поискат да се бият на твоя страна, а и други кралства биха откликнали, ако ги помолиш за подкрепление.

– Ще говорим за това по-късно.

Той опита да овладее гнева си.

– Трябва да стигнем до Терасен преди края на лятото, преди снегът да е паднал през есента, в противен случай ще ни се наложи да чакаме до пролетта.

Тя кимна отнесено. Вчера следобед беше изпратила писмата, които Едион я накара да напише до Рен, Гибелния легион и малкото останали предани лордове на Терасен. С тях ги уведомяваше, че двамата отново са заедно и че всеки с магическа кръв във вените си трябва да се покрие. Знаеше, че повечето лордове, онези лукави старчоци, нямаше да приемат с добро подобни нареждания, дори и да идваха от кралицата им. Но трябваше да опита.

– И – добави той, защото усещаше, че Елин се кани да сложи край на темата – ще ни трябват пари за тази армия.

– Знам – отвърна тихо тя.

Недостатъчен отговор. Едион опита отново.

– Дори мнозина да се бият на наша страна, защитавайки единствено честта си, ще съберем по-многочислена армия, ако намерим начин да плащаме на войниците. Да не забравяме, че ще трябва да храним и въоръжаваме силите си. – С Гибелния легион от години обхождаха кръчмите и тихомълком набираха средства за собствените си начинания. До ден днешен го мъчеше да гледа как най-бедните му хора мятат изкарани с пот на челото монети в кошовете за волни пожертвования, как надеждата озарява изпитите им, белязани лица. – Кралят на Адарлан изпразни докрай кралската хазна още с възкачването си на престола.

Разполагаме само с даренията на народа ни и нищожните подаяния от краля. – Поредният начин да контролира поданиците си през всичките тези години – пророни Елин.

– Докара хората до просешка тояга. Едва свързват двата края, а имат и данъци да плащат.

– Аз не бих вдигнала данъците, за да осигуря средства за война – отсече тя. – И предпочитам да не раболепнича пред други кралства в името на заеми. Още не сме стигнали дотам.

Гърлото на Едион се стегна от горчивината в думите ù. И двамата се впуснаха в размисли за други начини да намерят пари и войници, но той не смееше да предложи женитбата ù за някой заможен владетел... рано беше за това.

– Хубаво е да се замислим по въпроса – каза вместо това. – Ако наистина успеем да освободим магията, ще можем да привлечем магьосниците на наша страна, да им предложим обучение, заплащане, подслон. Представи си войник, способен да убива и с меч, и с магия. Това може да означава сигурна победа във всяка битка.

В очите ù пробягаха сенки.

– Възможно е.

Той прецени стойката ù, вглъбения ù поглед, умореното ù лице. Твърде много беше преживяла, твърде много.

Белезите ù, покрити с татуировки, се подаваха над яката на ризата ù от време на време. Още не беше събрал смелост да я попита за тях. Ухапаната ù ръка не можеше да се мери с онази болка и многото други, за които не говореше, с белезите по цялото ù тяло. Белезите и по двама им.

– Иска ми се да обсъдим и въпроса за кръвната клетва – покашля се той. Беше съставил цял списък с теми на разговор през безкрайните си часове в леглото. Тя се напрегна осезаемо и Едион побърза да добави: – Още е рано, знам. Но когато ти си готова, и аз ще съм готов.

– Все още искаш да ми се закълнеш? – попита безизразно Елин.

– Разбира се. – Той реши да загърби предпазливостта и допълни: – Тази чест се полага на мен. Мога да изчакам, докато стигнем до Терасен, но кръвната клетва е моя. И на никого другиго.

Тя преглътна.

– Ясно. – Прошепнат отговор, който Едион не успя да разтълкува.

Тя го пусна и тръгна към едно от малките тренировъчни полета, за да изпробва ранената си ръка. Или просто искаше да се откъсне от него, може би беше подхванал темата по грешния начин.

Тъкмо се гласеше да слезе някак от покрива, когато вратата се отвори и през нея се появи капитанът.

Елин вече крачеше към Каол с хищнически устрем. Яростната ù походка не вещаеше нищо добро. Поздравът ù също.

– Какво искаш? – попита го тя.

Едион закуцука към тях, а Каол затвори вратата с ритник.

– Пазара на сенките вече го няма.

Елин спря намясто.

– Как така?

Капитанът я гледаше с каменно, бледо лице.

– Валгските войници са го посетили тази вечер. Затворили са изходите, без да пускат никого навън. После за го запалили. Хората, които опитали да се спасят през канализационните тунели, били посрещнати от мечовете на цели гарнизони войници.

Това обясняваше пушека на хоризонта. Свещени богове! Кралят беше обезумял напълно, явно вече не го интересуваше какво мисли народът за него.

Ръцете на Елин провиснаха до тялото ù.

– Но защо?

Лекият трепет в гласа ù накара косъмчетата по тила на Едион да настръхнат.

Елфическите му инстинкти крещяха да затвори устата на капитана, да изтръгне гърлото му, да спре болката и страха ù...

– Защото се е разчуло, че бунтовниците, освободили него – Каол стрелна пронизващ поглед към Едион, – се срещали на Пазара на сенките.

Едион я достигна и от това разстояние видя напрежението по лицето на капитана. Стори му се видимо измършавяло в сравнение с последната им среща преди няколко седмици.

– И предполагам, че обвиняваш мен? – пророни миловидно Елин.

По челюстта на капитана заигра нервен мускул. Дори не кимна за поздрав на Едион, не отчете с нищо месеците им на съвместна работа, случилото се в онази кула...

– Кралят можеше да разпореди всякакъв вид смъртна присъда – отвърна Каол.

Тънкият белег по лицето му изпъкваше на лунната светлина. – Но е избрал огъня.

Елин застина като статуя.

– Само един скот би заявил, че нападението е било послание към нея – озъби му се Едион.

Каол най-сетне насочи вниманието си към него.

– Смяташ, че не е така?

Елин килна глава.

– Дошъл си дотук само за да ме обвиняваш ли?

– Ти ми каза да намина тази вечер – отвърна Каол и Едион едва се сдържа да не избие зъбите му заради тона, с който ù говореше. – Но всъщност идвам да те попитам защо още не си разрушила часовниковата кула? Още колко невинни хора трябва да станат жертви на плановете ти?

Беше му трудно да задържи езика зад зъбите си. Но и нямаше нужда да говори вместо Елин, която промълви отровно:

– Намекваш, че не ме е грижа за тях ли?

– Рискува всичко – толкова човешки животи, – за да спасиш един. Според мен смяташ града ни и жителите му за допустими жертви.

– Нужно ли е да ти напомням, капитане, че при посещението ти в Ендовиер не обърна особено внимание на робите, на масовите гробове? – изсъска Елин насреща му. – Да ти напомням ли, че бях гладна и окована във вериги, а ти позволи на херцог Перингтън да ме хвърли в краката на Дориан, без да направиш нищо? А сега имаш наглостта да обвиняваш мен в нехайство, при положение че много от жителите на този град са извлекли големи облаги от кръвта и страданието на същите онези хора, които ти пренебрегна?

Едион потисна ръмженето, зародило се в гърлото му. Капитанът не беше споменал нищо подобно за първата си среща с кралицата му, че не се бе намесил, докато са я малтретирали и унижавали. Дали беше потрепнал, виждайки белезите по гърба ù, или просто я бе огледал като животно за продан?

– Нямаш право да ме обвиняваш – прошепна Елин. – Нямаш право да ме обвиняваш за Пазара на сенките.

– Този град се нуждае от закрила – рече ядно Каол.

Елин сви рамене и се запъти към вратата.

– Може би просто трябва да изгори до основи – пророни тя. По гръбнака на Едион пробяга студена тръпка, макар да знаеше, че го е казала, за да ядоса капитана. – Може би светът трябва да се превърне в пепелище – добави тя и излезе през вратата.

Едион се обърна към капитана.

– Ако искаш да се заяждаш с някого, ела при мен, не при нея.

Капитанът просто поклати глава и плъзна очи към бедняшкия квартал, заобиколен от светлините на столицата. Едион проследи погледа му.

Мразеше този град още от момента, в който видя белите стени на стъкления дворец. По онова време беше на деветнадесет и преброди всички бордеи и кръчми на Рифтхолд в опит да си обясни защо кралят на Адарлан го смяташе за толкова велик, защо цял Терасен бе паднал на колене пред него. Но дори след като се умори от леките жени и гуляите, след като Рифтхолд струпа богатствата си в краката му, умолявайки го за още и още, и още, Едион продължи да го ненавижда – повече и отпреди.

А през цялото това време и дълго след това дори не подозираше, че онова, към което се стремеше накъсаното му на парчета сърце, всъщност живееше в палатата на убийците на едва няколко пресечки разстояние.

Накрая капитанът отбеляза:

– Струваш ми се що-годе невредим.

Едион му прати вълча усмивка.

– Ти обаче няма да си невредим, ако още веднъж си позволиш да ù говориш така.

Каол поклати глава.

– Научи ли още нещо за Дориан по време на престоя си в двореца?

– Обиждаш кралицата ми, а после имаш нахалството да ме разпитваш?

Каол потри веждите си с палец и показалец.

– Моля те... просто ми кажи. Днешният ден беше достатъчно тежък.

– Защо?

– Преследваме валгските командири из тунелите още от боя в „Ямите“.

Проследихме ги до новите им гнезда, слава на боговете, но не намерихме нито един пленник. Въпреки това изчезват все повече и повече хора, и то под носовете ни. Някои от бунтовниците настояват да напуснем Рифтхолд. Да се настаним в друг град в очакване на Валгите.

– А ти какво мислиш по въпроса?

– Няма да си тръгна без Дориан.

Едион не се осмели да го попита дали това означаваше жив, или мъртъв.

– Посети ме в тъмницата – въздъхна той. – Подигра ми се. Не беше останало нищо от него. Дори не знаеше коя е Сорша. – А после, навярно защото беше изпаднал в благосклонно настроение заради златокосото чудо в апартамента под тях, добави: – Съжалявам.

Каол провеси рамене, сякаш невидима тежест се бе стоварила отгоре им.

– Адарлан заслужава бъдеще.

– Тогава се възкачи на престола.

– Не ставам за крал.

Себеомразата в думите му накара Едион да го съжали неволно. Изглежда, Елин беше планирала всичко. Беше поканила капитана тази вечер не за да обсъждат нещо, а заради настоящия разговор. Едион се запита кога ли щеше да се научи да споделя с него.

Но за това беше нужно време, напомни си той. Тя бе свикнала да живее потайно, едва ли щеше да му се довери лесно.

– Сещам се и за по-недостойни кандидати – увери го Едион. – Холин например.

– И какви са плановете ви за него? – поинтересува се Каол, надничайки към пушилката. – Има ли решимостта ви някакви предели?

– Не убиваме деца.

– Дори покварени?

– Внимавай с нападките, все пак твоят крал изби семейството ни. Народа ни.

Очите на Каол светнаха.

– Съжалявам.

Едион поклати глава.

– С теб не сме врагове. Можеш да ни се довериш... особено на Елин.

– Напротив. Вече не мога.

– Ти губиш – отвърна Едион. – Успех.

Само толкова можеше да предложи на капитана.

* * *

Каол излетя гневно от склада и пресече улицата. Несрин го чакаше, облегната на отсрещната сграда със скръстени ръце. Устата ù се кривна на една страна изпод сенките на качулката ù.

– Какво стана?

Той продължи надолу по улицата с кипнала във вените му кръв.

– Нищо.

– Какво казаха? – Несрин тръгна редом с него.

– Не ти влиза в работата, така че не ме занимавай. Това, че работим заедно, не означава, че трябва да те държа в течение на всичко, което се случва в живота ми.

Несрин се скова почти незабележимо и една част от Каол изтръпна. Прииска му се да не беше казвал нищо.

Но говореше истината. В деня, когато напусна двореца, унищожи всичко и навярно се сближи с Несрин, защото само в нейните очи не намираше съжаление.

Вероятно бе постъпил егоистично.

Несрин не промълви и дума, преди да изчезне в една тъмна уличка.

Е, поне нямаше как да се намрази повече, отколкото вече се мразеше.

* * *

Чувстваше се ужасно, задето бе излъгала Едион за кръвната клетва.

Но щеше да му каже всичко, щеше да намери начин. Когато нещата се поуталожеха. Когато престанеше да я гледа, сякаш беше някое проклето чудо, а не лъжлива, малодушна глупачка.

Може би трагедията в Пазара на сенките наистина беше по нейна вина.

Приклекнала върху един покрив, Елин свали от раменете си плащеницата на угризенията и огорчението, която ù тежеше от часове, и насочи вниманието си към уличката отдолу. Идеално.

Тази вечер проследи няколко стражеви отряда, отчитайки кои от командирите носеха черни пръстени, кои изглеждаха по-брутални от останалите, кои дори не си правеха труда да се преструват на хора. Мъжът, или демонът, който отваряше канализационната решетка на улицата под нея, беше един от по-безобидните.

Цяла вечер преследваше командира му с надеждата да я заведе до гнездото си – поне тази информация можеше да предложи на Каол, за да му докаже колко я е грижа за скапания му град.

Хората на въпросния командир се отправяха към лъсналия в далечината стъклен дворец, който целият бе потънал в зеленикава светлина заради гъстата речна мъгла. Той самият обаче се беше отцепил от групата и сега слизаше в канализацията през една от шахтите на бедняшкия квартал.

Елин го изчака да се спусне под решетката, после слезе чевръсто от покрива и хукна към най-близката шахта на същия тунел. Преглътна познатия, отколешен страх, скочи тихо в канализацията на пресечка-две от командира и се заслуша  внимателно.

Капеща вода, зловония, топуркане на плъхове...

И стъпки, шляпащи към голямата пресечка на тунелите. Идеално.

Елин държеше остриетата прибрани в костюма си, защото имаше опасност да ръждясат във влагата на канализацията. Беззвучно крачеше подир сенките, а когато достигна кръстопътя, надникна иззад ъгъла. Валгският командир вървеше надолу по тунела, към дълбините на канализационната система.

Щом се отдалечи достатъчно, тя заобиколи ъгъла, избягвайки отрязъците светлина, проникващи през уличните решетки. Следва го по петите тунел след тунел, докато Валгът не достигна голям воден басейн.

Беше обграден от рушащи се стени, покрити с мръсотия и мъх. Изглеждаха толкова древни, че Елин се зачуди дали не бяха сред първите, построени в Рифтхолд.

Но не човекът, коленичил край подземното езеро с притоци от всички посоки, накара дъха ù да спре и адреналина да нахлуе бясно във вените ù, а съществото, което се подаде над водата.

27.

Съществото се изправи и черното му каменно тяло проряза водата... без дори да я развълнува.

Валгският командир коленичи пред него със сведена в поклон глава и не помръдна, докато страшилището се издигаше до пълната си височина.

Сърцето на Елин затуптя неудържимо и тя опита да го укроти, попивайки всеки детайл от чудовището, което вече беше излязло до кръста от подземното езеро. Водата се стичаше на струйки по масивните му ръце и удължена змийска муцуна.

Елин не го виждаше за пръв път.

Беше едно от осемте същества, изваяни в тялото на часовниковата кула. Осемте гаргойла, които можеше да се закълне, че я бяха наблюдавали с коварни усмивки.

Дали в момента някоя от каменните фигури не липсваше, или те самите бяха изваяни по подобие на черната твар пред нея?

Тя принуди коленете си да се стегнат. Светлосиня светлина запулсира изпод костюма ù. По дяволите! Окото. Пламването му винаги вещаеше зло – абсолютно винаги.

Тя го покри с длан, потулвайки смътното сияние.

– Докладвай – изсъска съществото през уста, пълна с тъмни каменни зъби.

Копой на Уирда, така щеше да го нарече. Макар и да нямаше никаква прилика с куче, нещо ù подсказваше, че гаргойлът можеше да дебне и ловува с кучешка умелост. И несъмнено беше вeрeн на господаря си до смърт.

Командирът не вдигна глава.

– От генерала и хората, които му помогнаха да избяга, няма и следа. Бил е видян по южния път с още петима души. Яздели към Фенхароу. Изпратих два отряда след тях.

Това беше заслуга на Аробин.

– Продължавай да го търсиш – нареди Копоят на Уирда. Вялата светлина проблясваше по лъсналите му като разноцветен сатен вени, изпъкнали върху обсидиановата му кожа. – Генералът беше ранен, едва ли е стигнал далеч.

Гласът на съществото накара сърцето ù да замръзне.

Не принадлежеше на демон, нито на човек.

А на краля.

Дори не искаше да знае що за проклетии е сторил, за да вижда през очите на това нещо, да говори през устата му.

Ледена тръпка пробяга по гръбнака ù и тя заотстъпва назад в тунела. Вадата край издигнатата пътека беше достатъчно плитка, че страшилището да не може да доплува до нея, но... все пак не смееше дори да си поеме дъх.

Да, щеше да даде на Аробин обещания валгски командир, а после щеше да позволи на Каол и Несрин да изтребят всички изчадия до крак. Но не и преди да поговори с някое от тях насаме.

* * *

Елин успя да укроти тракащите си кости чак след десет пресечки, а през цялото това време обмисляше дали изобщо да им разкрива какво е видяла и какви са плановете ù. Но щом влезе в апартамента си и зърна Едион да крачи нервно край прозореца, отново я обзе тревога.

– Гледай само – провлачи тя, сваляйки качулката на пелерината си. – Прибирам се жива и здрава.

– Каза два часа, нямаше те цели четири.

– Имах си работа. Работа, която само аз можех да свърша. Затова се наложи да изляза. Ти не си в състояние да кръстосваш улиците, особено ако има опасност...

– Увери ме, че няма никаква опасност.

– Да ти приличам на оракул? Винаги има опасност – винаги.

Слабо казано.

– Вониш на канал – тросна ù се Едион. – Ще ми обясниш ли какво си правила там?

Нямаше особено желание.

Едион потри лицето си.

– Имаш ли някаква представа какво ми беше да седя тук и да те чакам? Каза два часа. Как да не се уплаша?

– Едион – подхвана тя с възможно най-спокойния си тон, сваляйки ръкавиците си, за да хване мазолестата му ръка, – разбирам те, наистина.

– Толкова важна работа ли имаше, че не можа да изчака ден-два?

Изцъклените му очи я гледаха умолително.

– Трябваше да разузная.

– Май много те бива в полуистините.

– Първо, само защото ти си... ти, не означава, че съм длъжна да ти давам сведения за всичките си действия. И второ...

– Ето, пак започна със списъците.

Тя стисна ръката му достатъчно силно, че да спука костите на по-немощен мъж.

– Щом не одобряваш списъците ми, не се дрънкай с мен.

Той впери вбесен поглед в нея, тя му отвърна със същия.

Непоклатими, непреклонни. И двамата бяха издялани от един и същ камък.

Едион въздъхна и сведе поглед към сключените им ръце. Отвори своята, за да огледа дланта ù, набраздена с белезите на кръвната ù клетва към Нехемия и тази към Роуан от мига, в който бяха станали каранам и магията им ги бе свързала във вечно единство.

– Трудно ми е да не мисля, че имаш всичките си белези по моя вина.

О!

Отне ù малко време, но все пак успя да вирне дяволито брадичка с думите:

– Моля те. Половината съм си ги заслужила. – Показа му малкия белег от вътрешната страна на китката си. – Виждаш ли този? Един ме поряза със счупено шише, след като го излъгах в кръчмарска игра на карти и опитах да открадна парите му.

От гърлото му се изтръгна приглушен звук.

– Не ми вярваш ли?

– О, вярвам ти. Просто не знаех, че си толкова скапана картоиграчка, че ти се налага да прибягваш до измами.

Едион се изкиска тихо, но страхът остана в очите му.

Затова Елин отгърна яката на туниката си, за да му покаже фината огърлица от белези по шията си.

– Баба Жълтонога, матрона на вещерския клан на Жълтоногите, ме украси така, като опита да ме убие. Отсякох ù главата, после накълцах трупа ù на малки парченца и пъхнах всичко в пещта на фургона ù.

– Чудех се кой избива системно Жълтоногите.

Прииска ù се да го прегърне заради това изречение, за това, че не видя нито страх, нито укор в очите му.

Тя отиде до бюфета и извади шише вино.

– Учудвам се, че не сте излочили всичкия ми алкохол през последните месеци. – После свъси вежди. – Но май все пак някой си е покръцнал бренди.

– Дядото на Рен – обясни Едион, наблюдавайки я от мястото си до прозореца.

Тя отвори виното, пльосна се на дивана и глътна направо от бутилката.

– Този... – Посочи назъбен белег до лакътя си. Едион дойде да седне до нея и зае почти половината диван. – Този ми е от Господаря на пиратите от Залива на Черепа, след като разруших целия му град, освободих робите му и успях да запазя неотразимия си вид през това време.

Едион взе бутилката и отпи глътка вино.

– Случайно да знаеш какво е скромност?

– Ти не знаеш, защо да се мъча аз?

Едион се засмя и ù показа лявата си ръка. Няколко от пръстите ù бяха изкривени.

– Докато бях в тренировъчния лагер, едно адарланско копеле счупи всичките ми пръсти, защото му се изрепчих. А понеже след това се съсипах да го псувам, взе че ги счупи по още веднъж.

Тя изсвири през зъби, дивейки се на мъжеството и дързостта му. Макар че гордостта, която братовчед ù я караше да изпитва, бе примесена с лек привкус на срам заради собствените ù дела. Едион вдигна ризата си и разкри мускулестия си корем, където плътен, крив белег се спускаше от ребрата чак до пъпа му.

– От битката край Розамел. Петнадесетсантиметров назъбен ловен нож с извит връх. Проклетникът ме намушка тук – той посочи горния край на белега, после провлачи пръст надолу по кожата си – и ме разпори чак до долу.

– Мамка му! – възкликна Елин. – Как изобщо си сред живите?

– Чист късмет. Пък и успях да се отдръпна назад, докато ме режеше, затова не можа да ме изкорми. Поне след тази случка научих колко важно е да умееш да се пазиш.

И продължиха така цяла нощ, подавайки си бутилката.

Една по една разказаха историите на всичките си рани, натрупани през годините на раздялата им. Накрая Елин разкопча кожения костюм и се обърна да му покаже гърба си – белезите и татуировките, с които ги беше покрила. Като се облегна на дивана, Едион ù разкри белега върху лявата си гърда от първата му битка, когато най-сетне бе успял да си спечели обратно Меча на Оринт – меча на баща ù.

После отиде до стаята, която Елин вече смяташе за негова, а когато се върна, коленичи пред нея с древното оръжие в ръце.

– Твой е – заяви с дрезгав глас.

Тя преглътна тежко и сключи ръцете му около ножницата, макар сърцето ù да се късаше при вида на бащиния ù меч, при мисълта за всички трудности, които Едион бе преживял, за да си го върне, да го спаси.

– Не. На теб принадлежи, Едион.

Той не сведе ръце.

– Просто ти го пазех.

– На теб принадлежи – повтори тя. – Никой друг не го заслужава.

Дори тя самата...

Едион си пое треперлива глътка въздух и наведе глава.

– Ти си жалък пияница – рече му Елин и той се засмя.

Накрая остави меча на масата зад себе си и се върна на дивана. Огромното му туловище едва не я избута от собствената ù възглавница и тя му хвърли кръвнишки поглед.

– Гледай да не счупиш дивана ми, мутирал звяр такъв.

Едион разроши косата ù и опъна дългите си крака напред.

– Десет години раздяла и ето какво посрещане получавам от обичната си братовчедка.

Тя го сръга в ребрата.

* * *

Минаха още два дни и Едион вече полудяваше, особено при положение че Елин постоянно се изнизваше от вкъщи и се връщаше омърляна до уши и смърдяща чак до огненото кралство на Хелас. Разходките до покрива за глътка свеж въздух вече не му стигаха, а жилището беше толкова тясно, че му се прииска да спи в склада на долния етаж, за да пробва да си намери място поне там.

Открай време го сполиташе такова чувство – независимо дали беше в Рифтхолд, в Оринт, или в най-изтънчения дворец, – ако прекараше твърде дълго време, без да скита из гори и полета, без целувката на вятъра по лицето си. Свещени богове, предпочиташе дори лагера на Гибелния легион пред този затвор. От толкова отдавна не беше виждал хората си, не се беше смял с тях, не бе слушал с прикрита завист историите им за домове и семейства. Но поне вече не им завиждаше за това – не и в компанията на собственото си семейство, на Елин, която бе неговият дом.

Макар че стените на нейния дом сега го притискаха до полуда.

И явно не само се усещаше като затворник, а и изглеждаше като такъв, защото, когато Елин се върна в апартамента същия следобед и го видя, веднага врътна очи насреща му.

– Добре де, добре – вдигна ръце тя. – Предпочитам да си счупиш главата някъде, отколкото да потрошиш мебелите ми от скука. По-непоносим си от куче.

Едион оголи зъби в усмивка.

– Държа да впечатлявам околните.

Двамата се въоръжиха, загърнаха се с пелерини и направиха точно две крачки навън, преди Едион да засече женски аромат – на мента и някакво неизвестно благоухание. Жената ги наближаваше бързо. Беше улавял мириса ù и преди, но не се сещаше къде.

Пресегна се за кинжала си и остра болка прониза ребрата му, но Елин рече:

– Несрин е. Спокойно.

И наистина, приближаващата жена вдигна ръка за поздрав, въпреки че качулката ù прикриваше красивото ù лице.

Елин я пресрещна, движейки се с котешка ловкост в страховития си черен костюм, и дори не изчака Едион, преди да я попита:

– Станало ли е нещо?

Вниманието на жената отскочи от Едион към кралицата му. Добре си спомняше онзи ден в двореца – стрелата, която бе запратила по Елин, и онази, която бе насочила към него.

– Не. Дойдох да ти съобщя за новите гнезда, които намерихме. Но мога да намина и по-късно, ако в момента сте заети.

– Тъкмо отивахме да възнаградим генерала с едно питие – обясни Елин.

Несрин килна глава и черната ù като нощта коса се люшна под качулката.

– Искате ли още чифт очи за по-сигурно?

Едион отвори уста да възрази, но Елин като че ли се замисли. Надникна през рамо към него и той усети, че преценява състоянието му и опитва да реши дали още един меч не би им послужил добре. Ако Елин беше воин от Гибелния легион, вероятно щеше да ù се нахвърли на мига. Вместо това проточи:

– Аз лично искам красиво лице, различно от това на братовчедка ми. Май си подходяща.

– Нетърпим си – укори го Елин. – И с риск да попаря надеждите ти, братовчеде, ще те предупредя, че капитанът няма да остане много доволен, ако задиряш Фалик.

– Няма такова нещо – увери я строго Несрин.

Елин вдигна рамене.

– Не ме интересува и да има. – Голата истина.

Несрин поклати глава.

– Нямах предвид теб, но... все пак няма такова нещо. Май предпочита да е нещастен. – Бунтовницата махна небрежно с ръка. – Може да умрем всеки момент. Не виждам смисъл в дълбоките размишления.

– Е, днес е твоят ден, Несрин Фалик – отвърна Елин. – Оказва се, че и на мен ми писна от братовчед ми, колкото на него от мен. Нечия чужда компания ще ни дойде добре.

Едион се престори, че опъва лък срещу бунтовницата, и ребрата му пламнаха от болка. После махна напред към улицата.

– След теб.

Несрин го изгледа изпитателно, сякаш виждаше къде точно раната му стенеше в агония, и последва кралицата.

Елин ги заведе в една кръчма, славеща се с не особено добра репутация, която се намираше на няколко пресечки от жилището ù. Влетя през вратата със заплашителна походка и с впечатляваща самоувереност изрита няколко разбойници от масата в дъното на помещението. Те само погледнаха оръжията ù и безумно страховития ù костюм и решиха, че предпочитат да запазят вътрешностите си вътре в телата.

Тримата с Несрин и Едион останаха в пивницата до последно, но с качулки, дръпнати толкова ниско пред лицата им, че едва се разпознаваха един друг.

Поиграха карти, отказвайки множеството предложения за участие на други играчи, тъй като нямаха пари за пилеене по истински залози. Затова и помежду си използваха бобени зърна, които Едион придума сащисаната сервитьорка да им донесе.

Несрин почти не говореше, печелейки игра след игра, което му се струваше разумно от нейна страна, при положение че още не беше решил дали да не я убие заради онази стрела. Елин обаче я разпитваше за пекарната на семейството ù, за живота на родителите ù на Южния континент, за сестра ù и племенниците ù. Когато си тръгнаха от кръчмата трезвени, понеже никой от тримата не посмя да се напие на публично място, установиха, че още не им се спи, затова закрачиха бавно през тесните улички на бедняшкия квартал.

Едион се наслаждаваше на всяка минута свобода. Беше прекарал седмици наред в оная проклета килия. Престоят му там разчовърка стара рана, за която още не бе споделил нито с Елин, нито с когото и да било друг, макар че най-високопоставените му воини от Гибелния легион знаеха за нея, защото те самите му бяха помогнали да си отмъсти години след събитието. Мислите му още витаеха около него, когато влязоха в тясна, мъглива уличка, чийто тъмен калдъръм отразяваше сребристото сияние на луната.

Едион долови с елфическите си уши стърженето на подметки по камъка преди спътничките си и протегна ръка пред Елин и Несрин, които застинаха на място с добре тренирано мълчание.

Той подуши въздуха, но вятърът духаше към странника. Затова се заслуша.

Ако съдеше по безшумните стъпки, пронизващи стената от мъгла, непознатият вървеше сам. И то с хищническа лекота, която вдигна под тревога инстинктите на Едион.

Той хвана дръжките на бойните си ножове и в този момент мирисът на мъжа го достигна – на нещо немито, но с нотки на бор и сняг. После подуши Елин по тялото му – комплексен, многослоен аромат, преплетен със собствения му.

Мъжът излезе от мъглата, беше висок, навярно по-висок дори от Едион, макар и със сантиметър-два, с мощно телосложение и тежко въоръжен над и под светлосивата бойна туника с качулка.

Елин направи крачка напред.

Само една, като в шемет.

После въздъхна треперливо и от гърлото ù се изтръгна тихичък, жален звук... стон.

Накрая полетя надолу по улицата, сякаш носена от ветровете.

И се хвърли върху мъжа с такава сила, че ако беше друг, навярно щеше да се забие в каменната стена.

Той обаче я притисна към себе си, обви я с мускулестите си ръце и я вдигна във въздуха. Несрин понечи да тръгне към тях, но Едион я спря.

Елин се смееше и плачеше от радост, а мъжът я прегръщаше силно, заровил закачулената си глава в шията ù. Сякаш опитваше да я вдиша.

– Кой е това? – попита Несрин.

Едион се усмихна.

– Роуан.

28.

Елин трепереше от глава до пети и не можеше да спре сълзите си. Не и когато тъгата по Роуан и мъчителните седмици на самота я връхлитаха с пълна сила.

– Как стига до тук? Как ме намери?

Отдръпна се назад, колкото да огледа суровото лице, засенчено от качулката, татуировката от едната му страна и мрачната извивка на усмивката му.

Роуан беше при нея. При нея.

– Обясни ми повече от ясно, че моят народ не е добре дошъл на континента ти – отвърна той. Дори гласът му я обгръщаше с блаженство. – Затова се промъкнах незабелязано на един кораб. Беше ми споменала, че домът ти се намира в бедняшкия квартал, затова, като пристигнах тази вечер, поскитах наоколо, докато не долових мириса ти. – Той я огледа със строги очи и стиснати устни.

–  Имаш много да ми разказваш – отбеляза накрая и тя кимна. Всичко, копнееше да му разкаже, всичко. Притисна го още по-плътно към себе си, любувайки се на масивните мускули по ръцете му, на вечната му сила. Той отметна един кичур от косата ù и мазолестите му пръсти докоснаха бузата ù в нежна милувка. Топлотата на жеста му я накара да се задави в още един стон. – Поне си невредима, нали? – попита я угрижено.

Тя кимна отново и зарови лице в гърдите му.

– Доколкото си спомням, ти наредих да останеш във Вендлин.

– Имам си причини да дойда, но предпочитам да ги обсъдим на някое по-сигурно място – рече той върху качулката ù. – Приятелите ти от крепостта ти изпращат сърдечни поздрави. Май страдат по безценната си миячка. Особено Лука – особено сутрин.

Тя се засмя и го стисна нежно. Наистина беше тук, не просто плод на въображението ù, нереално съновидение...

– Защо плачеш? – попита той, опитвайки да я отлепи от себе си, за да види лицето ù отново.

Но тя се вкопчи в него толкова силно, че усети оръжията под дрехите му.

Всичко щеше да е наред, дори да пропаднеха в ада, защото Роуан беше с нея.

– Не плача – подсмръкна тя, – а просто вониш толкова зле, че очите ми сълзят.

Роуан се изсмя така гръмко, че уличните плъхове се изпокриха. Тя склони да го пусне и му се усмихна широко.

– На тайните мореплаватели не им се полага къпане – обясни той и перна закачливо носа ù. Елин го сръчка шеговито. После очите му отскочиха към Несрин и Едион. Вероятно следеше всяко тяхно движение още от самото начало.

Ако беше сметнал, че представляват заплаха за нея, вече щяха да са мъртви. – Цяла нощ ли ще ги караш да стоят там?

– Откога си привърженик на добрите обноски?

Тя преметна ръка през кръста му, не смееше да го пусне от страх, че може да се превърне във вятър и да изчезне. Тръгнаха заедно към приятелите ù, а тежестта на неговата ръка върху раменете ù беше така възхитителна и неотменима.

Ако някога се сбиеше с Несрин или Каол, щеше да ги надвие без усилие дори. Едион обаче... Още не го беше виждала да се бие, но ако съдеше по погледа му, колкото и да твърдеше, че му се възхищава, несъмнено той също се чудеше кой ли би излязъл жив от такъв сблъсък на титани. Тя усети как тялото на Роуан се напряга под ръката ù.

Двамата мъже се взираха свирепо един в друг.

Глупав териториален инстинкт навярно.

Елин стисна Роуан за кръста с такава сила, че той изпъшка и защипа рамото ù.

Елфически воини – безценни в битка, но страшна досада през останалото време.

– Да влезем вътре – предложи тя.

Несрин се отдръпна леко встрани, за да наблюдава очаквания сблъсък на воинска арогантност.

– Ще се видим по-късно – обяви бунтовницата незнайно на кого и ъгълчетата на устата ù се вирнаха нагоре, преди да тръгне към центъра на бедняшкия квартал.

На една част от Елин ù се прииска да я задържи, същата онази, която я бе поканила с тях в пивницата. Несрин ù се струваше самотна, леко отнесена. Но и нямаше причина да остане с тях. Не и в настоящия момент.

Едион закрачи пред двама им с Роуан, водейки ги мълчаливо към склада. Дори под слоевете дрехи и оръжия на елфическия принц Елин усещаше напрежението, с което оглеждаше Рифтхолд. Хрумна ù да го попита какво точно долавя с изтънчените си сетива – дали не вижда някои дълбоки тайни на града, напълно неизвестни за нея. Поне за острото обоняние не му завиждаше, не и в бедняшкия квартал. Но сега нямаше време за въпроси, първо трябваше да стигнат до безопасно място. И двамата да останат насаме.

Роуан огледа склада без коментар и отстъпи встрани, за да я пусне пред себе си. Беше забравила колко красиво движи могъщото си тяло – буря, облечена в плът.

Тя го хвана за ръката и го поведе нагоре по стълбището към голямата стая. Съзнаваше, че още на половината път вече е попил всеки детайл, всеки вход и изход, всеки път за бягство.

Едион стоеше пред камината с качулка на глава и ръце в близост до оръжията му. Докато го подминаваха, Елин каза през рамо на братовчед си:

– Едион, запознай се с Роуан. Роуан, запознай се с Едион. Негово Височество има остра нужда от вана, защото ще повърна, ако ми се наложи да прекарам още минута в компанията му.

Не предложи друго обяснение, преди да завлече Роуан в спалнята си и да затвори вратата след тях.

* * *

Елин се облегна на вратата, а Роуан спря в центъра на спалнята ù с лице,  потънало в сенките на тежката му сива качулка. Пространството помежду им сякаш се нажежи и запращя.

Тя прехапа долната си устна, впила поглед в него – познатите дрехи, множеството страховити оръжия, свръхестественото спокойствие, присъщо на безсмъртните. Самото му присъствие отнемаше всичкия въздух от стаята, от дробовете ù.

– Свали тази качулка – нареди ù дрезгаво той, вперил очи в устните ù.

Тя скръсти ръце.

– Да видим първо ти какво имаш под своята, принце.

– От сълзи до инатливост само за няколко минути. Радвам се, че едномесечната ни раздяла не е притъпила обичайната ти ведрост.

Той свали качулката си и Елин зяпна.

– Косата ти! Отрязал си я цялата!

Тя тръгна към него, бутайки назад и своята качулка. Наистина, някога дългата му сребристобяла коса беше подстригана късо. Така изглеждаше по-млад, татуировката му изпъкваше още повече и... добре де, безспорно ù харесваше.

Може би просто ù бе липсвал твърде много.

– Тъй като останах с впечатлението, че тук ни чакат доста схватки, реших, че ще е по-разумно да я отрежа. Но и твоята коса не е същата. Защо направо не я боядиса в синьо?

– Шшшт. Твоята беше толкова красива. Надявах се някой ден да я сплета. Но май ще трябва да си купя пони, ако искам да сплитам плитки. – Тя килна глава настрани. – А когато се превърнеш в ястреб, той оскубан ли ще е?

Ноздрите му се разшириха и тя запуши с длан устата си, за да не прихне в смях.

Той огледа стаята – масивното легло, което не си беше направила труда да оправи тази сутрин, мраморната камина, украсена със сувенири и книги, отворената врата на грамадния дрешник.

– Май наистина си падаш по лукса.

– Не всички обичаме да живеем във воинска мизерия – отвърна тя и отново хвана ръката му. Спомняше си отлично силата и размера ù, мазолите по нея.

Пръстите му се сключиха около нейните.

Макар че лицето му ù беше толкова познато, макар че преследваше сънищата ù през изминалите няколко седмици... сега ù се виждаше някак променено. А и Роуан я гледаше, сякаш си мислеше същото за нейното.

Той отвори уста да каже нещо, но Елин го издърпа в банята и запали няколко свещи до мивката и по ръба на ваната.

– Сериозно говорех за къпането – обясни, завъртя крановете и запуши канала. – Смърдиш.

Накрая се наведе да му вземе кърпа от малкото шкафче до тоалетната.

– Разкажи ми всичко – подкани я Роуан.

Тя взе зелен флакон със соли за вана и друг с етерично масло и изсипа щедра доза и от двете, придавайки на бушуващата вода млечен цвят.

– Добре, но чак когато се накиснеш във ваната и спреш да вониш като скитник.

– Ако не ме лъже паметта, ти смърдеше още по-лошо при първата ни среща. Но аз не те тикнах в първото корито във Варес.

Тя му отпрати злобен поглед.

– Много забавно.

– Очите ми сълзяха през целия път до Мъглив рид.

– Просто влез във водата.

Той ù се подчини с тихичък смях и Елин се отправи към вратата, сваляйки пелерината си и множеството си оръжия.

Вероятно ù отне повече време от обичайното да разкопчае ножниците, да съблече костюма и да намъкне любимите си риза и панталони. Като приключи, Роуан вече се киснеше във ваната и водата беше толкова мътна, че не се виждаше нищо от тялото под нея.

Яките мускули по белязания му гръб се гърчеха, докато търкаше лицето, шията и гърдите си. Кожата му беше придобила още по-тъмен бронзов загар, явно през последните седмици бе прекарвал повече време под слънцето. И то без дрехи. Плисна лицето си с вода, изтръгвайки я от унеса. Тя се пресегна за кърпата върху ръба на мивката.

– Заповядай – рече с леко пресипнал глас.

Той потопи парчето в млечната вода и затърка лицето си, тила си, мускулестия си врат. Татуировката по лявата му ръка лъщеше от водата, която се стичаше по нея.

Свещени богове, заемаше цялата вана. Тя му подаде безмълвно любимия си лавандулов сапун, той го подуши, въздъхна смирено и започна да го втрива в кожата си.

Елин седна върху извития ръб на ваната и му разказа за всичко, случило ù се от раздялата им насам. Е, почти всичко. Докато тя говореше, той продължаваше да се жули с настървена решимост. Накрая вдигна сапуна към косата си и тя изпищя.

– Това не е за коса – нахока го и скочи да му даде едно от многото шишенца, наредени по лавицата над ваната. – Роза, лимонова върбинка или... – Тя подуши съдържанието на шишенцето. – Жасмин. – После присви очи насреща му.

В зелените му очи прозираха думите, които сам знаеше, че няма нужда да изрича. Смяташ ли, че ме е грижа?

Тя изцъка с език.

– Жасмин да бъде, мишелов такъв.

Елин седна в горния край на ваната и изсипа малко от съдържанието на шишенцето върху късата му коса. Сладкият, нощен аромат на жасмин я целуна нежно. Дори Роуан го вдиша с наслада, докато пръстите ù втриваха помадата в скалпа му.

– Май все пак мога да я сплета – пророни умислено Елин. – На съвсем мънички плитчици, така че... – Той изръмжа, но се отпусна назад във ваната със затворени очи. – Знаеш ли какво си ти? Най-обикновена домашна котка – заяви тя, масажирайки главата му. От гърлото му се разнесе тих звук, навярно мъркане.

Миенето на косата му беше интимно изживяване, привилегия, която едва ли бе позволявал на много хора, и нещо, което тя самата не бе правила за друг. Но в техните отношения границите винаги се размиваха и никой от двама им не възразяваше. Той беше виждал всеки сантиметър от голото ù тяло няколко пъти, а тя – по-голямата част от неговото. Бяха споделяли едно легло месеци наред.

Освен това се наричаха каранам. Роуан я бе пропуснал през вътрешните си прегради, в сърцевината на силата си, където, ако ù хрумнеше, можеше да разгроми съзнанието му. Затова, докато миеше косата му и го докосваше, двамата се потапяха в своята насъщна интимност.

– Още не си казал и дума за магията си – пророни тя, разтривайки с пръсти скалпа му.

Той се напрегна осезаемо.

– Какво за нея?

Без да изважда ръце от косата му, тя се надвеси над него, за да го погледне в лицето.

– Предполагам, че е изчезнала. Какво е чувството да си безсилен като простосмъртен?

Той отвори очи и впери яден поглед в нея.

– Не е забавно.

– Да се смея случайно?

– През първите няколко дни постоянно ми се гадеше и едва се движех. Все едно някой беше метнал одеяло върху сетивата ми.

– А сега?

– Сега опитвам да го преживея.

Тя го сръчка в рамото. Сякаш пипаше увита в кадифе стомана.

– Сръдльо.

Той изръмжа подразнено и тя стисна устни, за да въздържи усмивката си.

После натисна раменете му, подканвайки го да се потопи във водата. Той изпълни желанието ù, след което се надигна и посегна към кърпата, която му беше оставила на мивката.

– Ще ти намеря дрехи.

– Аз си имам...

– О, не. Твоите отиват право при перачката. И ще си ги получиш обратно само ако успее да махне оная смрад от тях. Дотогава ще носиш каквото ти дам.

Тя му подаде кърпата, но не я пусна, когато ръката му я докосна.

– Превърнали сте се в тиранин, принцесо – отбеляза той.

Елин врътна очи, пусна кърпата и се обърна, докато Роуан се изправяше с внушително движение, което разплиска водата навсякъде. Впрегна цялата си воля да не надникне през рамо.

Да не си посмяла, изшушука едно гласче в главата ù.

Ясно. Щеше да го нарече Здрав разум и от тук нататък да се вслушва в него.

Влезе в дрешника, отиде до скрина в задния му край и коленичи пред най-долното чекмедже. Вътре бяха наредени сгънати мъжки гащета, ризи и панталони.

В първия момент загледа дрехите на Сам, вдишвайки лекия му аромат, запечатал се в платовете. Още не беше събрала смелост да посети гроба му, но...

– Не е нужно да ми даваш от тях – обади се Роуан зад гърба ù.

Тя се поуплаши и се завъртя на място, за да го погледне. Смайваше я с тихата си стъпка.

Опита да прикрие удивлението си от голото му тяло, загърнато с хавлия през хълбоците, от бронзовите мускули, лъснали от етеричните масла, и белезите, набраздили кожата му като райетата на дива котка. Дори Здрав разум остана без думи.

Накрая скалъпи с пресъхнала уста:

– В момента чистите дрехи са рядкост у дома, а не виждам защо тези да киснат в чекмеджето. – Тя извади една риза и му я подаде. – Дано ти стане.

Сам загина на осемнадесет. Роуан, от своя страна, беше воин, изваян от тривековни битки.

Тя му подаде панталони и долно бельо.

– Утре ще ти намеря по-подходящи дрехи. Сигурна съм, че ще настане същински метеж, ако жените на Рифтхолд те зърнат по хавлия на улицата.

Роуан се засмя и отиде при дрехите, закачени от едната страна на дрешника – рокли, туники, жакети, ризи...

– Носила си такива дрехи? – Елин кимна и се изправи на крака. Той прегледа няколко от роклите и бродираните туники. – Всичките са... много красиви – обобщи накрая.

– А аз те числях към върлите противници на труфилата.

– Дрехите също могат да бъдат оръжия – отвърна той, спирайки на рокля от черно кадифе. Тесните ù ръкави и предната част не бяха украсени с нищо, деколтето стигаше до под ключиците – дрехата изпъкваше единствено с бродерията от златисти ластари, спускащи се по раменете. Роуан обърна роклята, за да види гърба ù, който бе истинският шедьовър. Златистата бродерия продължаваше надолу, образувайки змиевиден дракон, чиято паст зееше към врата ù, докато тялото и опашката му се виеха чак до удължения шлейф. Роуан въздъхна. – Тази ми е любимата.

Тя докосна ръкава от тежко черно кадифе.

– Видях я в един магазин, когато бях на шестнадесет, и си я купих веднага. Но като ми я доставиха няколко седмици по-късно, вече ми се струваше някак...древна. Сякаш надделяваше над момичето, което бях тогава. Затова така и не я облякох. Виси тук от три години.

Той прокара белязания си показалец по златния гръбнак на дракона.

– Вече не си онова момиче – отвърна тихо. – Искам да те видя в нея някой ден.

Тя се осмели да вдигне поглед към него. Лакътят ù докосна ръката му.

– Липсваше ми.

Роуан стисна устни.

– Не сме разделени от дълго.

Вярно. В очите на един безсмъртен няколко седмици не бяха нищо.

– Е, и? Не ми ли е позволено да страдам по теб?

– Казвал съм ти, че хората, за които те е грижа, са най-опасните оръжия срещу теб. Глупаво е било да страдаш по мен.

– Голям си чаровник, знаеш ли? – Не че очакваше сълзи или емоции от него, но ù се искаше да му е липсвала поне малко. Тя преглътна, усещайки гърба си скован, и бутна дрехите на Сам в ръцете му. – Облечи се тук.

Остави го в дрешника и отиде в банята, за да наплиска лицето и врата си със студена вода.

Като се върна в спалнята, го намери навъсен.

Е, панталоните му ставаха – едва. Бяха му твърде къси и разкриваха чудесна гледка към задните му части, но...

– Ризата ми е малка – оплака се той. – Страх ме е да не я скъсам.

Подаде ù я и Елин погледна безпомощно дрехата, после и голия му торс.

– Ще изляза на пазар още сутринта. – Тя издиша шумно. – Е, ако нямаш нищо против да се явиш пред Едион гол от кръста нагоре, май е най-добре да отидем при него.

– Трябва да поговорим.

– Това на добро ли е, или на лошо?

– На такова, че се радвам, задето нямаш достъп до силите си, иначе щяха да хвърчат огньове.

Стомахът ù се сви на топка, но тя отвърна:

– Случи се само веднъж и ако питаш мен, прелестната ти бивша си го изпроси.

И още как. Срещата с елфическите благородници в Мъглив рид беше протекла, меко казано, зле. А когато бившата любовница на Роуан отказа да държи ръцете си настрана от него, независимо от възпитаната молба на Елин, когато заплаши да я накаже с бичуване, задето се месела... Ами... новото ù любимо прозвище – огнедишаща кралска кучка – се бе оказало доста подходящо по време на онази вечеря.

Устните му потрепнаха в усмивка, но в очите му пробягаха сенки.

Елин въздъхна отново и вдигна очи към тавана.

– Сега или после?

– После. Може да почака малко.

Тя почти се изкуши да му изкопчи информаци ята, но в крайна сметка тръгна към вратата.

* * *

Когато Елин и Роуан влязоха в кухнята, Едион стана от мястото си пред масата.

Братовчед ù огледа Роуан преценяващо и рече:

– Май не си сметнала за нужно да ми кажеш колко красив е елфическият ти принц, Елин. – Тя свъси вежди. Едион кимна с брадичка към Роуан. – Утре сутринта двамата с теб отиваме да тренираме на покрива. Искам да ми предадеш всичките си умения.

Елин изцъка с език.

– През последните дни слушам от теб само „принц Роуан това“, „принц Роуан онова“, а решаваш така да започнеш познанството ви? Без поклони и подлизурство?

Едион се върна в стола си.

– Ако принц Роуан държеше на формалностите, можеше да падна в краката му, но ми се струва, че не го влекат особено.

Лека усмивка докосна зелените очи на елфическия принц, когато каза:

– Готов съм на всичко за моята кралица.

О, моля те!

На Едион също не му убягнаха избраните думи. Моята кралица. Двамата принцове – златокосият и среброкосият, братовчедът ù близнак и братът ù по душа – впериха погледи един в друг. Неприятелски, нечовешки погледи – двама мъжаги, вплетени в безгласна битка за надмощие.

Тя се облегна на мивката.

– Ако възнамерявате да си мерите мускулите, ще бъдете ли така добри да го сторите на покрива?

Роуан я погледна с вдигнати вежди. Но Едион взе думата:

– Твърди, че сме същински кучета, така че вероятно очаква да препикаем мебелите ù.

Роуан обаче не се усмихна, а килна глава настрани и подуши въздуха.

– Едион също има нужда от баня, знам – увери го тя. – Настоя да изпуши една лула в пивницата. Каза, че му придавала достолепен вид.

Роуан задържа главата си килната настрани и попита:

– Майките ви са били братовчедки, принце, но кой е баща ти?

Едион се отпусна в стола си.

– Има ли значение?

– Знаеш ли изобщо? – настоя Роуан.

Едион сви рамене.

– Не е казвала нито на мен, нито на когото и да било.

– Предполагам, че ти имаш мнение по въпроса? – обади се Елин.

– Не ти ли се струва познат? – попита я Роуан.

– Прилича на мен.

– Да, но... – Той въздъхна. – Срещала си баща му. Преди няколко седмици.

Гавриел.

* * *

Едион се взираше в полуголия воин, чудейки се дали не беше напрегнал раненото си тяло твърде много тази вечер и дали сега не халюцинираше. Докато думите на принца потъваха бавно в съзнанието му, Едион не можа да отлепи поглед от него. Черна татуировка, изписана на Древния език, тръгваше от едната страна на лицето му и се проточваше надолу по шията, рамото и мускулестата му ръка. Само при вида ù повечето хора биха си плюли на петите. Едион бе виждал множество воини през годините, но този пред него беше Воин – въплъщение на закона сам по себе си. Също като Гавриел. Или поне така гласяха легендите.

Гавриел, приятелят на Роуан, един от кадъра му, който умееше да се превръща в пума.

– Той ме попита... – пророни Елин. – Попита ме на колко години съм и май си отдъхна, като разбра, че съм на деветнадесет.

Очевидно деветнадесет беше твърде малко, за да е дъщеря на Гавриел, колкото и да приличаше на жената, с която някога бе преспал. Едион не помнеше майка си добре, последните му спомени бяха свързани с изпитото ù, посивяло лице на смъртния ù одър. Беше отказала помощта на елфическите лечители, които можеха да я излекуват от погубващата я болест. Но той знаеше, че някога страшно е приличала на Елин и майка ù Евалин.

– Пумата ми е баща? – попита дрезгаво Едион.

Роуан кимна утвърдително.

– Той знае ли?

– Готов съм да се обзаложа, че при първата му среща с Елин се е зачудил дали не е създал дете с майка ти. Вероятно още не подозира, че има син, освен ако не е решил да проучи въпроса.

Майка му не бе споделила с никого – само с Евалин – кой е баща му. Дори в сетния си час отказа да му разкрие. Именно заради това отхвърли помощта на лечителите.

Защото разпознаеха ли го, научеше ли Гавриел, че има син... Научеше ли Майев...

Стара болка прониза тялото му. Беше го защитила, беше загинала, за да го спаси от ръцете на Майев.

Топли пръсти обгърнаха ръката му и го стиснаха леко. Чак сега осъзнаваше колко е изстинала кожата му.

Очите на Елин – техните очи, очите на майките им – го гледаха с нежност.

Широко отворени.

– Това не променя нищо – промълви тя. – Нито личността ти, нито връзката ни.

Нищо.

Но всъщност променяше много. Обясняваше всичко: силата му, скоростта му, острите му сетива, смъртоносните, хищнически инстинкти, които вечно се стараеше да потиска. Защо Ро се държеше така грубо с него по време на обучението му.

Щом Евалин знаеше кой е баща му, значи и Ро несъмнено бе наясно. А мъжете с елфическа кръв, дори и полуелфите, бяха смъртоносни. Без самоконтрола, в който Ро и лордовете му го бяха възпитали, без концентрацията... Всички знаеха истината. И я бяха укрили от него.

Заедно с факта, че след като един ден положеше кръвната си клетва към Елин...

той самият можеше да остане вечно млад, докато тя остаряваше и се приближаваше към смъртта.

Елин погали с палец ръката му и се завъртя към Роуан.

– Ами Майев? Гавриел е обвързан с кръвна клетва към нея. Значи ли това, че потомците му ù принадлежат?

– И дума да не става – отсече Едион.

Ако Майев опиташе да го призове, щеше да изтръгне гръкляна ù. Майка му бе умряла в страх от елфическата кралица. Усещаше го с всяко свое сетиво.

– Не знам – отвърна Роуан. – Но реши ли да ти отнеме Едион, ще е все едно да ти обяви война.

– Всичко това си остава между тези четири стени – нареди Елин със спокоен, пресметлив тон. Вече обмисляше следващия си план. Другата страна на монетата им. – Едион, твой избор е дали да говориш с Гавриел. Но и бездруго имаме предостатъчно врагове край себе си. Не искам да воювам с Майев.

Но щеше да ù обяви война, ако се наложеше. За него беше готова на всичко.

Едион го виждаше в очите ù.

Дъхът му едва не секна, особено при мисълта за касапницата, която щеше да настане и за двете страни, ако Тъмната кралица и наследницата на Мала, носителката на огъня, се изправеха една срещу друга.

– Остава в тайна – съумя да промълви Едион.

Усещаше преценяващия поглед на Роуан върху себе си и едва потисна ръмженето, надигащо се в гърлото му. Вдигна бавно очи към него.

Могъществото в погледа на принца го връхлетя като удар с камък в лицето.

Едион не потрепна. Нямаше намерение да свежда глава, да отстъпва. А все някой трябваше да отстъпи – рано или късно. Навярно когато Едион положеше кръвната клетва.

Елин изцъка с език срещу Роуан.

– Престани с тези мъжкарски глупости. Още първия път те разбрахме.

Роуан дори не мигна.

– Не правя нищо.

Но устата му се изви в усмивка, която сякаш казваше на Едион: Въобразяваш си, че можеш да ме надвиеш ли, малкият?

Едион се ухили насреща му: Със затворени очи, принце.

– Непоносим си – измърмори Елин и сръчка закачливо Роуан. Той не помръдна и на сантиметър. – На всеки срещнат ли смяташ да демонстрираш превъзходството си? Защото, ако е така, ще ни отнеме цял час да извървим една пресечка и едва ли тукашните ще останат много доволни.

Едион удържа на импулса да си поеме дъх, когато Роуан откъсна очи от него, за да изгледа учудено кралицата им.

Тя скръсти ръце в очакване.

– Ще ми е нужно време да се приспособя към новата среда – призна си Роуан.

Не прозвуча като извинение, но ако съдеше по думите на Елин, принцът не се занимаваше с подобни неща. И тя самата видимо се смая от примирението му.

Едион опита да се отпусне в стола си, но мускулите му бяха напрегнати, а кръвта бушуваше във вените му. Накрая се обърна към принца:

– Елин не ми е споменавала, че има намерение да те вика тук?

– Нужно ли е да се отчита пред теб, генерале? – Опасен, тих въпрос. Едион знаеше, че когато мъже като Роуан говореха кротко, обикновено следваха насилие и смърт.

Елин завъртя очи.

– Много добре знаеш, че нямаше това предвид, така че не се заяждай с него, дръвник такъв.

Едион се скова. И сам можеше да води битките си. Ако Елин си мислеше, че има нужда от защитата ù, че Роуан го превъзхожда...

– Положил съм кръвна клетва към теб – отвърна Роуан. – А това предполага няколко неща, едно от които е, че не отговарям пред никого, дори пред братовчед ти.

Думите отекнаха в главата му, в сърцето му.

Кръвна клетва.

Елин пребледня.

– Правилно ли чух? – попита Едион.

Роуан бе положил кръвната клетва към Елин. Той.

Елин изопна рамене и заяви с ясен, нетрепващ глас:

– Роуан положи кръвна клетва към мен, преди да замина от Вендлин.

В тялото му отекна тътен.

– Позволила си му?

Елин показа белязаните си длани.

– По онова време, Едион, живеех с мисълта, че си предан слуга на краля. Че повече никога няма да те видя.

– Позволила си му да положи кръвната клетва? – изрева Едион.

Беше го излъгала в очите онзи ден на покрива.

Трябваше да излезе оттук, от кожата си, от апартамента, от този проклет град.

Скочи към една от порцелановите фигурки върху полицата над камината, споходен от нужда да строши нещо, за да укроти тътена.

Тя го посочи с пръст и закрачи свирепо към него.

– Счупиш ли някоя от вещите ми, ще натикам парчетата в проклетото ти гърло.

Команда – от кралицата към генерала ù.

Едион се изплю на пода, но ù се подчини. Само защото пренебрегнеше ли волята ù, можеше да счупи нещо много по-ценно.

Затова просто каза:

– Как смееш? Как смееш да му оказваш такава чест?

– Смея, защото кръвта е моя! Смея, защото тогава ти не съществуваше за мен.

Но дори и двамата да не бяхте положили клетвата още, пак щях да я отстъпя на него, защото е мой каранам и си е спечелил пълното ми доверие!

Едион се вцепени.

– Ами нашето взаимно доверие? С какво си го заслужила? Какво направи, за да спасиш народа ни, откакто се завърна? Изобщо възнамеряваше ли да ми кажеш за кръвната клетва, или това беше просто поредната ти лъжа?

Елин му се озъби с животинска ярост, която му напомни, че в нейните вени също тече елфическа кръв.

– Върви да беснееш другаде. И не се връщай, докато не започнеш да се държиш като човек. Или поне наполовина.

Едион запрати по нея мръсна, грозна ругатня, за която мигновено съжали.

Роуан скочи към него, катурвайки стола си, но Елин протегна ръка пред него.

Принцът се укроти.

С такава лекота бе успяла да обуздае великия безсмъртен воин.

От гърлото на Едион се изтръгна крехък, студен смях и той се усмихна на Роуан по онзи начин, който обикновено караше мъжете да скочат първи в боя.

Роуан обаче просто изправи стола си, седна и се облегна назад, сякаш вече знаеше как ще нанесе смъртоносния си удар.

Елин посочи вратата.

– Изчезвай оттук. Не искам да те виждам известно време.

Чувството беше взаимно.

Всичките му планове, усърдният му труд... Без кръвната клетва той си оставаше просто генерал, просто принц от рода Ашривер без свои земи.

Стигна с тежки стъпки до входната врата и я отвори с такъв замах, че едва не я изтръгна от пантите.

Елин не се провикна след него.

29.

Роуан от рода на Белия трън обмисля цяла минута дали си струва да издири принца полуелф и да го накълца на парчета заради обидата му към Елин, или беше по-добре да остане тук при кралицата си, която крачеше неспокойно пред камината в спалнята. Напълно разбираше защо се гневи генералът. И той самият би се чувствал така на негово място. Но това оправдание не стигаше. Далеч не стигаше.

Седеше на ръба на дебелия дюшек и я наблюдаваше.

Дори без магията си Елин беше същински див пожар, особено с огненочервената си коса. Същество с толкова бурна природа, че понякога можеше единствено да я гледа в захлас.

А лицето ù...

Проклетото ù лице...

Във Вендлин му бе отнело известно време да осъзнае, че е красива. Месеци, в интерес на истината. А през последните няколко седмици, колкото и да не му се искаше, често мислеше за лицето ù, особено за дръзката ù уста. Но беше забравил колко ослепителна е всъщност, докато не свали качулката ù по-рано. Гледката го остави без думи.

Седмиците на раздялата им му послужиха като жесток спомен за живота, отпреди да я намери пияна и съсипана на онзи покрив във Варес. Кошмарите започнаха още в нощта, когато бе заминала, толкова безпощадни, че едва не повръщаше, изтръгвайки се от тях, докато ушите му бучаха от писъците на Лирия. Споменът плъзна студени пръсти по гръбнака му. Но кралицата пред него прогони дори тях с жарта си.

Елин беше напът да отъпче пътека по килима пред камината.

– Ако тази случка е показателна за онова, което трябва да очаквам от кралската ти свита – продума Роуан накрая, свивайки пръсти, за да укроти трепета, превзел тялото му, след като остана без магия, – едва ли ще скучаем някога.

Тя махна ядосано с ръка.

– Не ме дразни точно сега.

Потри лицето си и изпуфтя нервно.

Роуан я изчака да събере думите си. Болката, тъгата и чувството за вина, осезаеми във всяка извивка на тялото ù, караха сърцето му да се бунтува. Беше готов да продаде душата си на тъмния бог, само и само да не я вижда повече такава.

– Толкова често ми се струва, че съм на една грешна стъпка, на една грешна дума от гибелта на народа ми – подхвана тя, дойде до леглото и се облегна на една от резбованите колони. – Животът на толкова хора – твоят живот – зависи от мен. Няма място за грешки.

Значи в това се състоеше бремето, чиято тежест я смачкваше бавно. Никак не му се искаше да го утежнява още повече с вестите, които ù носеше, причината да прекрачи първата ù заповед към него.

Но не можеше да ù предложи нищо друго, освен истината.

– Нормално е да допускаш грешки. Да вземаш решения, а после да съжаляваш за тях. В някои случаи не ни се предлага правилен избор, а само възможност да се спрем на най-приемливия от няколко лоши. Няма нужда да те уверявам, че можеш да се справиш. Сама го знаеш. Не бих ти се заклел във вярност, ако не вярвах, че си способна.

Тя седна на леглото до него и ароматът ù го погали. Жасмин, лимонова върбинка и пукащи въглени. Елегантен, женствен и съвършено необуздан. Топъл и устойчив, непобедим, също като кралицата му.

Само дето и двамата споделяха една слабост – връзката помежду им.

Понякога в кошмарите си чуваше лукавия, студен глас на Майев над плющенето на бича. За нищо на света ли, Елин? Но и за принц Роуан ли се отнася?

Опитваше да не мисли за това дали Елин би предала един от Ключовете на Уирда, за да спаси него. Заключваше идеята толкова надълбоко в съзнанието си, че му се изплъзваше само в сънищата или когато се будеше нощем и протягаше ръка през студеното легло за принцесата, отплавала на хиляди километри от него.

Елин поклати глава.

– Толкова по-лесно е да си сам.

– Знам – съгласи се той и потисна желанието си да преметне ръка през раменете ù и да я придърпа към себе си. Вместо това съсредоточи вниманието си върху звуците на града около тях.

Ушите му чуваха повече от тези на простосмъртните, но вятърът вече не му пееше тайно. Вече не усещаше настойчивия му зов. Чувстваше се заклещен в елфическото си тяло, неспособно да променя формата си... Като див звяр в клетка. А още по-лошото беше, че не можеше да защити апартамента ù от вражески атаки.

Постоянно си напомняше, че не е безсилен. Беше убивал дори окован от глава до пети в желязо. Способен беше да брани жилището по стария начин. Просто му липсваше... равновесие. Точно в момент, когато липсата на равновесие можеше да му коства живота ù.

Помълчаха малко.

– Наговорих му ужасни неща – пророни Елин накрая.

– Не се тревожи – успокои я той, макар и през ядно ръмжене. – И той ти наговори не по-малко ужасни неща. Характерите ви са еднакво избухливи.

Тя се засмя безгласно.

– Кажи ми за крепостта. Как мина възстановяването ù?

Той ù заразказва, докато не стигна до тайната, която пазеше цяла вечер.

– Просто изплюй камъчето – подкани го тя с прям, непримирим поглед. Стана му чудно дали съзнава, че колкото и да го хокаше за неговия деспотизъм, тя самата беше чистокръвен деспот.

Роуан вдиша дълбоко.

– Лоркан е тук.

Тя изпъна гръб.

– Заради това си дошъл.

Роуан кимна. И затова беше най-разумно да стои настрана от нея, защото Лоркан беше достатъчно зъл и коварен да използва връзката им срещу тях.

– Долових мириса му някъде край Мъглив рид. Проследих го до брега, откъдето се качи на кораб. Тази вечер го усетих още на пристанището. – После добави с бледо лице: – Постарах се да прикрия следите си, преди да те намеря.

Поради своята петвековна възраст Лоркан беше най-могъщият член на елфическото кралство, съпоставим единствено с Роуан. Двамата никога не се бяха разбирали, а след събитията отпреди няколко седмици Роуан копнееше единствено да пререже гърлото му, задето бе оставил Елин в ръцете на валгските принцове. И вероятно скоро щеше да му се отдаде шанс за това.

– Не те познава достатъчно добре, че да улови веднага мириса ти – продължи Роуан. – Мога да се обзаложа, че е хванал онзи кораб, за да ме довлече след себе си и да го отведа до теб.

Но и това беше за предпочитане, отколкото да я намери, докато той самият стоеше във Вендлин.

Елин изпсува цветисто.

– Майев вероятно си мисли, че ще го отведем право при третия Ключ на Уирда.

Дали му е заповядала да ни убие, за да се докопа след това до ключа?

– Възможно е. – Идеята разпръсна леден гняв в тялото му. – Но няма да го позволя.

Устата ù се кривна на една страна.

– Смяташ ли, че мога да го надвия?

– Ако имаше магия, вероятно. – В очите ù пламна озлобление, което му подсказа, че и нещо друго я тревожи. – Но без нея, като обикновен човек... Ще си мъртва, преди да извадиш меча си.

– Толкова ли е силен?

Той кимна бавно.

Елин го огледа с око на асасин.

– А ти би ли могъл да го надвиеш?

– Двубоят ще е толкова унищожителен, че не бих рискувал. Нали помниш какво ти казах за Солемир? – Лицето ù се стегна при мисълта за града, който Роуан и Лоркан бяха изравнили със земята по заповед на Майев преди почти два века.

Позорното петно щеше да остане в душата му завинаги, колкото и да си повтаряше, че е бил населен от покварени, зли хора. – Без нашата магията е трудно да се каже чия ще е победата. Вероятно зависи от това кой я иска по-силно.

Лоркан, с безбрежния му леден гняв и дарба на убиец, получена от самия Хелас, никога не губеше. Битки, богатства, жени – Лоркан винаги печелеше, на всяка цена. Преди време Роуан навярно би му отстъпил победата, би му позволил да го довърши, само и само да сложи край на мъчителния си живот, но сега...

– Ако ти посегне, мъртъв е.

Кръвожадните му думи не я смутиха. Друга част от него – част, свила се на кълбо още от момента, в който бе заминала, – се отпусна като диво животно пред огън. Елин килна глава настрани.

– Случайно да имаш представа къде би се укрил?

– Не. Утре ще започна да го издирвам.

– Не – отсече тя. – Няма нужда да го правиш, той сам ще ни намери. Но ако очаква да го отведа при третия ключ, за да го отнесе на Майев, то може би... – Почти виждаше как зъбните колела се въртят в главата ù. От гърлото ù се разнесе монотонен звук. – Утре ще помисля по въпроса. Как смяташ: дали Майев иска Ключа, за да не ми позволи да го използвам, или за да го използва самата тя?

– Знаеш отговора.

– Значи и двете – въздъхна Елин. – Въпросът е дали ще се опита да намери и останалите два Ключа чрез нас, или е пратила някой друг от другарите ти да ги търси?

– Да се надяваме, че не е второто.

– Ако Гавриел разбере, че Едион му е син... – Тя погледна към вратата на спалнята и по красивите ù черти пробягаха вина и болка. – Би ли го наранил, или убил по разпореждане на Майев? Толкова силен ли е контролът ù върху него?

И за него самия бе огромна изненада чий син седеше на кухненската маса по-рано.

– Гавриел...

През вековете беше виждал именития воин с много жени, но оставяше всичките по заповед на Майев. Освен това знаеше, че си татуира имената на загиналите си бойни другари. От всичките му другари само Гавриел спря да помогне на Елин в нощта на сблъсъка ù с Валгите.

– Не отговаряй веднага – рече Елин през прозявка. – Трябва да си лягаме.

Още с пристигането си Роуан бе огледал всеки сантиметър от апартамента ù, но въпреки това попита с възможно най-небрежен тон:

– Къде ще спя?

Тя потупа леглото зад тях.

– Тук. Като едно време.

Той стисна челюсти. Цяла вечер очакваше този момент... не, вече седмици наред.

– Това не ти е крепостта, където никой не приема подобни неща на сериозно.

– Ами ако аз искам да останеш с мен тази нощ?

Роуан не позволи на думите ù да попият в съзнанието му. Твърде дълго се бе старал да избягва подобни мисли.

– Добре, ще остана. Ще спя на дивана. Но трябва да изясниш на всички останали защо нощувам в жилището ти.

Толкова правила трябваше да спазва. Тя му беше забранена – напълно забранена поради цял куп причини. Мислеше си, че ще успее да се справи с това предизвикателство, но...

Не, щеше да се справи. Щеше да намери начин, защото не беше глупак и можеше да се владее. Лоркан ги издирваше из Рифтхолд, търсеше един от Ключовете на Уирда, това беше важното в момента.

Тя сви нехайно рамене.

– В такъв случай на закуска ще подготвя кралски декрет за почтените ми намерения към теб.

Роуан изсумтя. Колкото и да не му си искаше, допълни:

– Ами... капитанът?

– Какво за него? – тросна се тя.

– Просто се чудя как би разтълкувал престоя ми тук.

– Защо?

Досега нито веднъж не бе споменала името му. Но в тази едничка дума имаше достатъчно гняв и болка, за да го разтревожи.

– Разкажи ми какво е станало?

Тя не отвърна на погледа му.

– Заяви, че държи мен отговорна за случилото се тук с приятелите ми, с него самия и с Дориан, докато аз бях във Вендлин. И че съм чудовище.

Ослепителен, изпепеляващ гняв прониза тялото му като гръмотевица.

Инстинктът го караше да хване ръката ù, да докосне сведеното ù лице.  Но не му даде воля.

– Ти мислиш ли, че... – подхвана тя, без да го погледне.

– Не – отсече той. – В никакъв случай, Елин.

Накрая вдигна към него очи, твърде стари, тъжни и уморени, за да принадлежат на деветнадесетгодишна. Грешно я бе нарекъл момиче и понякога наистина забравяше колко млада е всъщност. Жената пред него носеше бреме, способно да прекърши гръбнака на три пъти по-възрастен човек.

– Ако ти си чудовище, то и аз съм чудовище – заяви той и се ухили толкова широко, че дори удължените му кучешки зъби се показаха.

Тя се засмя сипкаво и толкова близо до лицето му, че дъхът ù стопли кожата му.

– Просто остани на леглото – подкани го. – Не ми се търсят чаршафи и одеяла за дивана.

Дали заради смеха ù, или заради сребристото сияние в очите ù... Роуан отвърна:

– Добре. – Глупак, толкова наивно постъпваше с нея. Затова побърза да добави: – Но някой може да си помисли нещо, Елин.

Тя вдигна вежди по онзи начин, който обикновено вещаеше огън и жупел, но този път не се случи. И двамата бяха заклещени в телата си, лишени от магия. Но щеше да се приспособи, да го преживее.

– Така ли? – измърка тя и той се приготви за неизбежната буря. – И какво точно би си помислил този някой? Че съм уличница? Какво правя в собствената си стая, със собственото си тяло е лично моя работа.

– И смяташ, че аз не мисля така? – Самоконтролът му поддаваше. Никой друг не бе успявал да влезе под кожата му толкова бързо, толкова надълбоко, и то само с няколко думи. – Но нещата вече стоят другояче, Елин. Ти си кралица. Трябва да премисляме как изглеждат действията ни в очите на околните, какво влияние може да имат върху взаимоотношенията ни с хората, които биха ги сметнали за неблагоприлични. Ако обясним, че е за твоя безопасност...

– О, моля те. Моя безопасност? Да не мислиш, че Лоркан или кралят, или който там ме е погнал, ще се промъкне през прозореца ми посред нощ? Мога да се защитавам, в случай че не знаеш.

– Свещени богове, много добре знам, че можеш.

Никога не се беше съмнявал.

Ноздрите ù се разшириха от гняв.

– Това е една от най-глупавите препирни, които някога сме имали. И то благодарение на твоето слабоумие, бих добавила. – Тя тръгна към дрешника, кълчейки бедра в ритъм със следващите си разлютени думи: – Просто лягай в леглото.

Когато тя и бедрата ù се скриха в дрешника, Роуан въздъхна напрегнато.

Граници. Правила. Забранена.

Това бяха новите му любими думи. Погледна намръщено копринените чаршафи, макар че дъхът ù още гъделичкаше бузата му.

* * *

Елин чу вратата на банята да се затваря, а после и течаща вода. Явно Роуан използваше тоалетните принадлежности, които му беше оставила.

Не се чувстваше чудовище – нито заради делата си, нито заради силата си – не и когато Роуан беше с нея. Можеше да прославя боговете всеки проклет ден, задето я бяха дарили със сродна душа, с приятел, който никога не би я погледнал с ужас в очите. Каквото и да ставаше, винаги щеше да е благодарна за него.

Но... Неблагоприлични?

Неблагоприлични и още как.

Роуан нямаше представа колко неблагоприлична можеше да е.

Тя отвори горното чекмедже на дъбовия скрин. И се усмихна бавно.

Когато Роуан се върна в леглото, тя закрачи важно към банята. Чу го как се изправи рязко и пружината простена под тежестта му.

– Какво е това, по дяволите?

Тя продължи по пътя си към банята, без да се извини нито да сведе поглед към розовата, фина, твърде къса дантелена нощничка. Като излезе с измито лице, Роуан я чакаше седнал в леглото и скръстил ръце върху голите си гърди.

– Забравила си долнището.

Тя просто се зае да гаси свещите в стаята една по една. Очите му я следваха през цялото време.

– Нямам долнище – заяви накрая и отметна завивките в своя край на леглото. – Нощем става непоносимо топло, а мразя да се потя. Пък и ти си същинска пещ.

Така че или ще спя по това, или напълно гола. Ако не ти харесва, върви да легнеш във ваната.

Ръмженето му разтърси стаята.

– Добре де, разбрах.

– Чудесно.

Тя се настани в леглото, но на почтено, благоприлично разстояние от него. В първите няколко секунди се чуваше само шумоленето на завивките ù.

– Трябва да попълня някои детайли – заяви той с равен тон.

Елин едва виждаше лицето му в тъмнината.

– Моля?

– Татуировката ти – поясни той, вперил поглед в тавана. – Ще трябва да попълня някои места.

Разбира се. Той не беше като другите мъже... изобщо даже. Почти нямаше с какво да го стресне, да го подразни. Голото тяло си беше голо тяло. Особено нейното.

– Хубаво – отвърна тя и се обърна с гръб към него.

В стаята отново се възцари тишина. Докато гласът на Роуан не я наруши:

– Никога не съм виждал... подобна дреха.

Тя легна по гръб.

– Искаш да ми кажеш, че жените от Доранел нямат скандални нощници? Или жените от други места по света?

Очите му просветнаха като животински в мрака. Беше забравила какво е чувството да имаш елфическа кръв във вените си, вечно да си с един крак в гората.

– Контактите ми с други жени обикновено не включваха разходки по бельо.

– А по какви дрехи се осъществяваха?

– Обикновено без всякакви.

Тя изцъка с език, прогонвайки картината, изплувала в съзнанието ù.

– Тъй като имах върховното удоволствие да се запозная с Ремел тази пролет, ми е трудно да повярвам, че точно тя не ти е демонстрирала гардероба си.

Той отново вдигна лице към тавана.

– Не ми се говори за това.

Тя се изкиска. Елин: едно, Роуан: нула.

Още се усмихваше, когато той я попита:

– Всичките ти ли дрехи за спане са такива?

– Но какъв е този интерес към бельото ми, принце? Какво биха казали хората?

Май е най-добре да издадете поясняващ декрет. – Той изръмжа и тя се ухили във възглавницата си. – Да, имам си и други, не се бой. Щом има опасност Лоркан да ме убие в съня ми, предпочитам поне да изглеждам добре.

– Суетна до последния си дъх.

Тя потисна мисълта за Лоркан, за намеренията на Майев и отвърна:

– Има ли някой цвят, в който държиш да ме видиш? Ако ще те скандализирам, е редно поне да го правя в точната разцветка.

– Същинска напаст си.

Тя се засмя отново. По-ведра не се беше чувствала от седмици, независимо от лошата вест на Роуан. Очакваше, че среднощните приказки са приключили, когато гласът му проехтя от другия край на леглото.

– Златисто. Но не жълто... а истинско, металическо златисто.

– Е, жалко – отвърна тя, заровила лице във възглавницата си. – Никога не бих облякла нещо толкова кичозно.

Почти усети усмивката му, докато се унасяше в сън.

* * *

Тридесет минути по-късно Роуан продължаваше да се взира в тавана, стискайки зъби. Опитваше да укроти беснеещата си кръв, която заплашваше да разкъса самоконтрола му на парченца.

Проклетата нощница.

По дяволите!

Доста надълбоко беше нагазил в блатото.

* * *

Роуан спеше със завито наполовина тяло, когато зората проникна през дантелените пердета. Елин стана тихо, оплези му се и наметна светлосиния си копринен халат. После върза вече избледняващата си червена коса на кок върху главата и се отправи към кухнята.

Преди Пазарът на сенките да се превърне в пепелище, една тамошна търговка вероятно беше натрупала цяло състояние от блокчетата боя, които Елин купуваше от нея. Тя настръхна при мисълта, че трябва отново да я издирва, нещо ù подсказваше, че жената е успяла да избяга от пламъците. И вече вземаше двойно, дори тройно по-висока цена за и бездруго надценените си бои, за да покрие загубите си. Пък и тъй като Лоркан можеше да я проследи само по миризмата ù, не виждаше смисъл да променя цвета на косата си. Макар че и кралската гвардия я търсеше под дърво и камък... О, беше твърде рано да обмисля всички гадории в живота си.

Чувстваше се толкова отпаднала, че направи чая машинално. Зае се да пече филийки с надеждата, че в хладилната чанта са останали яйца – за нейна огромна радост освен яйца, намери и бекон. В дома ù храната сякаш изчезваше още с внасянето.

Едно от най-големите прасета на света се появи в кухнята с нечовешки безшумна походка. Тя свика силите си и тъй като ръцете ù бяха заети с храна, затвори капака на хладилната чанта с хълбок. После отиде до малкия бюфет при печката и започна да вади купи и прибори под предпазливия поглед на Едион.

– Някъде имаше гъби – пророни той.

– Чудесно. В такъв случай ги измий и нарежи. А после накълцай и лука.

– Това наказание за снощи ли е?

Тя счупи първото яйце в една купа.

– Ако смяташ, че това е подходящо наказание.

– А ти може би правиш закуска толкова безбожно рано като самонаказание?

– Правя закуска, защото ми омръзна да я прегаряш и да омирисваш цялата къща.

Едион се позасмя, застана до нея и започна да кълца лука.

– Стоял си на покрива през цялото време, нали?

Тя свали един чугунен тиган от рафта над печката, сложи го на котлона и хвърли дебело парче масло върху тъмната му повърхност.

– Изрита ме от апартамента си, но не и от самата сграда, така че реших поне да свърша нещо полезно и да следя за натрапници.

Находчивият му старовремски способ за изопачаване на заповедите бе в действие. Стана ù чудно какво би казал същият този господин за благоприличието на кралиците.

Тя грабна дървена лъжица и побутна топящото се масло.

– И двамата имаме отвратителни характери. Знаеш, че не говорех сериозно за това, че си бил слуга на краля. И за смесената ти кръв. Наясно си, че такива неща не ме интересуват.

Синът на Гавриел – свещени богове! Но щеше да си мълчи по въпроса, докато Едион не подхванеше темата сам.

– Елин, срамувам се от снощните си думи.

– Е, значи сме двама. – Тя заразбива яйцата, наблюдавайки маслото. – Виж, аз... разбирам, Едион, наистина. За кръвната клетва. Знам колко важна е за теб.

Сбърках, че не ти казах веднага. Обикновено не си признавам подобни грешки, но... Трябваше да ти кажа. Съжалявам.

Той подуши лука, старателно нарязан в единия край на дъската, и се зае с дребните кафяви гъби.

– Живеех за клетвата. С Рен постоянно се карахме като деца заради нея. Баща му ме ненавиждаше, защото аз я заслужавах повече.

Тя изсипа лука в маслото и кухнята се изпълни с цвъртене.

– Нищо не ти пречи да положиш клетвата. Майев има няколко кръвни поданици в двора си. – Които в момента създаваха множество главоболия на Елин. – Можеш да я положиш. Същото важи и за Рен. Само ако искаш, разбира се, но... няма да се засегна, ако откажеш.

– В Терасен имаше само един.

Тя разбърка лука.

– Нещата се променят. Нови традиции за нов кралски двор. Добре дошъл си да я положиш веднага, стига да искаш.

Едион приключи с гъбите, остави ножа и се облегна на бюфета.

– Не сега. Не и докато не те видя с корона на главата. Трябва да се случи пред народа ни, пред целия свят.

Тя изсипа гъбите в тигана.

– По-драматичен си и от мен.

Едион изсумтя.

– Побързай с яйцата. Умирам от глад.

– Приготви бекона, иначе няма да ти дам и залък.

Едион се втурна да помага.

30.

Дълбоко в подземията на каменния дворец имаше стая, която демонът в него обичаше да посещава. Понякога дори му позволяваше да погледне през очите, принадлежали му едно време. Стаята тънеше в безкрайна нощ. А може би демонът носеше тъмнината със себе си.

Но виждаха в мрака. Плътната чернота не спъваше зрението им. Принцът демон идваше от място с толкова малко светлина, че бе свикнал да ловува в сенките.

Кръглата стая помещаваше пиедестали, наредени в извита линия и покрити с черни възглавнички. Върху всяка възглавничка седеше по една корона. Демонът ги държеше в тъмната стая като трофеи. Като него самия.

Тайно скривалище.

Принцът стоеше в центъра му и оглеждаше короните.

Демонът бе поел пълен контрол върху тялото му. А след като жената с познатите очи не успя да го убие, той спря да се съпротивлява.

Зачака принцът демон да напусне стаята, но той заговори със съскащ, студен глас, извиращ от звездите – заговори на него.

Короните на завладените народи – каза принцът демон. – Скоро ще добавим и нови. Може би дори от други светове.

Но него не го интересуваше.

А би трябвало – ще изпитваш наслада, докато опустошаваме кралство след кралство.

Той отстъпи назад, опита да се скрие в един тъмен ъгъл, където дори принцът демон не можеше да го докопа.

Демонът се изсмя.

Безгръбначна човешка твар. Нищо чудно, че онази жена загуби главата си.

Той опита да прогони гласа.

Опита.

Искаше му се да бяха обезглавили и него.

31.

Манон влетя в огромната военна шатра на Перингтън, отмятайки тежкото платнище на входа с такъв замах, че железните ù пръсти раздраха плата.

– Защо не допускат Тринадесетте ми до клана на Жълтоногите? Обясни ми.

Веднага.

Когато и последната дума изхвърча яростно от устата ù, Манон спря като посечена.

Херцогът, застанал в центъра на тъмната шатра, се завъртя към нея с мрачно и леко ужасяващо лице.

– Напусни – заповяда той с пламнали като въглени очи.

Но вниманието на Манон беше съсредоточено върху нещото – човека – до херцога.

Тя пристъпи напред, въпреки че Перингтън закрачи бясно към нея.

Калтейн, облечена в черна рокля, сякаш изтъкана от мъглива нощ, стоеше пред коленичил, разтреперан млад войник, протегнала ръка към изкривеното му лице.

Около нея гореше демонична аура от тъмен огън.

– Какво е това? – попита Манон.

– Излез – викна херцогът и дори си позволи да посегне към ръката ù. Тя замахна с железни нокти, избягвайки атаката му, без дори да погледне към него. Всяка клетка от тялото ù бе устремена към тъмнокосата жена.

Младият мъж – войник от армията на Перингтън – ридаеше кротко, докато пипалата на черния огън, извиращи от пръстите на Калтейн, ближеха кожата му, без да оставят следи. Мъжът обърна агонизиращи сиви очи към Манон. Моля те, пророни нямо.

Херцогът отново опита да я сграбчи, но тя се стрелна край него.

– Обясни ми какво се случва тук.

– Не ти раздаваш заповедите, Водачке на Крилото – озъби ù се херцогът. – А сега напусни.

– Какво е това? – повтори Манон.

Перингтън ù се нахвърли, но в този момент копринен женски глас промълви:

– Огън от сенки.

Той замръзна на място, сякаш изненадан, че е проговорила.

– Откъде идва този огън? – попита Манон.

Жената ù се струваше толкова дребна, толкова слаба. Роклята ù бе съшита от паяжини и сенки. А в планинския лагер беше студено, дори за Манон. Не искаше да се наметне с пелерина или просто никой не го беше грижа за нея? Или пък огънят... Навярно изобщо не ù трябваха дрехи.

– От мен – отвърна Калтейн с мъртъв, глух, но и някак злобен глас. – Винаги съм го носила със себе си, но чак сега се пробужда. Придобива нов живот.

– Какво правиш с него? – продължи с въпросите Манон.

Херцогът наблюдаваше младата жена, сякаш разгадаваше сложен ребус в очакване на нещо друго.

Калтейн се усмихна вяло на войника, който трепереше върху богато украсения червен килим и златистокестенявата му коса проблясваше на слабата светлина от фенера над него.

Огънят от сенки извираше от ръката ù и обгръщаше войника като втора кожа.

Той отвори уста в ням писък. Загърчи се на пода и обърна лице към тавана на шатрата, стенейки тихо в неистова агония.

Но по кожата му не се виждаха изгаряния. Сякаш огънят от сенки причиняваше единствено болка и лъжеше тялото, че го изпепелява.

Манон не можеше да откъсне поглед от мъжа, чиито очи, нос и уши вече ронеха кървави сълзи.

– Защо го изтезавате? – попита тя херцога. – Да не би да е бунтовнически шпионин?

Той отиде до Калтейн и загледа празното ù, красиво лице. Очите ù бяха впити в младия мъж, погълнати от магия. Устните ù проговориха отново:

– Не. Най-обикновен човек е. – Безизразен глас, нито следа от състрадание.

– Достатъчно – нареди херцогът и огънят изчезна от ръката на Калтейн.

Младежът се свлече на килима, задъхан и ридаещ. Перингтън посочи към завесите в задния край на шатрата, където навярно имаше легло. – Отиди да полегнеш.

Досущ като кукла, като призрак, Калтейн се обърна сред фините дипли на черната си рокля, закрачи към тежките червени завеси и се промъкна между тях като мъгла.

Херцогът отиде до младежа и коленичи пред него. Пленникът вдигна обляно в сълзи и кръв лице. Перингтън хвана главата му с две ръце и обърна очи към Манон.

После прекърши врата му.

Смъртоносното изпращяване отекна в тялото ù като звук от зле настроена арфа.

При други обстоятелства би се засмяла.

Но сега, за част от секундата, усети топла, лепкава синя кръв по ръцете си, дръжката на ножа, с който замахва да пререже гърлото на крочанката.

Войникът се стовари на килима, а херцогът стана.

– Какво искаш, Черноклюна?

И тази смърт, подобно на смъртта на крочанката, беше предупреждение. Да държи устата си затворена.

Но Манон възнамеряваше да пише на баба си. Да ù разкаже за всичко случило се – за това убийство, както и че от Жълтоногите нямаше ни вест, ни кост, откакто ги бяха вкарали в подземието. Майка Черноклюна щеше да долети с наточени нокти и жажда за кръв.

– Искам да знам защо не ни допускате до сестринството от Жълтоногите. Те са под мое ръководство и имам право да ги видя.

– Опитът беше успешен. Само това ти трябва да знаеш.

– Незабавно ще заповядаш на стражите си да допуснат мен и Тринадесетте ми в подземието.

Десетки стражи заприщваха входа към него и нямаше как да влезе освен ако не ги избиеше всичките до крак.

– Ти не зачиташ моите заповеди. Защо аз да зачитам твоите, Водачке на Крилото?

– Ако продължаваш да държиш вещици в плен заради гнусните си експерименти, скоро няма да има кой да управлява въздушната ти кавалерия от уивърни.

Това бяха воини – вещици от клана на Железни зъби, а не стока за разплод.

Нито опитни зайци. Баба ù щеше да го изкорми.

Херцогът просто сви рамене.

– Казах ти, че искам Черноклюни. Ти отказа да ми предоставиш.

– И това наказание ли е? – озъби му се тя. Все пак и Жълтоногите принадлежаха към Железните зъби. И те бяха под нейно командване.

– О, не. Никак даже. Но ако отново ми се опълчиш, може и да има такова. – Той килна глава настрани и светлината позлати тъмните му очи. – Навярно знаеш, че сред Валгите има и принцове. Могъщи, коварни принцове, способни да размазват жалките хорица по стените. А имат желание да премерят сили с вещиците. Може пък да посетят лагерите ти. И ще видим кой ще оцелее. Поне ще се отървем от по-недостойните ти воини. В моите армии няма място за слабаци.

За момент в главата ù настана оглушителна тишина. Заплашваше я.

Този човек я заплашваше, това нищожество, живяло едва миг от нейното съществувание, тази простосмъртна твар...

Внимавай – предупреди я един вътрешен глас. – Обмисляй ходовете си.

Затова Манон кимна леко в знак на мълчаливо съгласие и попита:

– А как вървят другите ти... начинания? Какво се случва в недрата на околните планини?

Херцогът впи поглед в нея и тя му отвърна, посрещайки цялата тъмнина, напластена зад очите му. И вътре откри нещо, което нямаше място на този свят.

– По-добре е да не разбираш какво се въди в онези подземия, Черноклюна – заяви накрая той. – И по-добре не изпращай разузнавачи там. Няма да видят бял ден повече. Предупредена си.

Човешкият червей явно не подозираше колко способни бяха Сенките ù, но тя нямаше намерение да го поправя, защото някой ден можеше да се възползва от неведението му. И бездруго подземните му дела не я засягаха – имаше си предостатъчно работа с Жълтоногите и останалите кланове от легиона си. Тя кимна с брадичка към мъртвия войник.

– За какво възнамеряваш да използваш този огън от сенки? За мъчения?

Поредният ù въпрос извика нова ярост в очите му.

– Не съм решил още – отвърна каменно херцогът. – За момента ще изпробваме силите ù върху войници. Може би с времето ще се научи да унищожава цели вражески армии.

Огън, който не изгаряше... отприщен над хилядни войски. Гледката щеше да е внушителна, макар и гротескна.

– А въпросните вражески армии готвят ли се за бой вече? Ще използваш ли огъня от сенки върху тях?

Херцогът отново килна глава и белезите по лицето му изпъкнаха на смътната светлина от фенера.

– Значи баба ти не ти е казала.

– За какво? – изплю тя.

Херцогът закрачи небрежно към завесата.

– За оръжията, които прави за мен... за теб.

– Какви оръжия? – Нямаше време за губене в тактическо мълчание.

Перингтън просто се ухили насреща ù и изчезна зад завесата, която се люшна достатъчно, че да разкрие Калтейн върху легло, покрито с кожи. Тънките ù, бледи ръце лежаха до тялото ù, а очите ù гледаха празно. Куха черупка. Оръжие.

Две оръжия – Калтейн и онова, което баба ù майстореше.

Затова Майка Черноклюна беше останала в Белия зъб с другите Върховни вещици.

Ако трите вложеха общите си познания, мъдрост и зверство в създаването на оръжие срещу армиите на простосмъртните...

Манон извърна поглед от прекършеното човешко същество, лежащо върху кожите.

Каквото и да беше новото оръжие, дело на трите Върховни вещици...

Човешката раса нямаше шанс срещу него.

* * *

– Искам да разпространите новината до останалите сестринства. Искам постоянна стража на входа на лагера. Тричасови дежурства, не по-дълги. Не бива да рискуваме някой да заспи на поста си и да пропусне врага. Вече изпратих писмо до Майка Черноклюна.

Елида се събуди в гнездото, затоплена и отпочинала, но не посмя дори да си поеме дъх. Още цареше нощ, но нямаше лунна светлина, а зората беше далеч. В пълния мрак се открояваше блясъкът на снежнобяла коса и този на няколко чифта железни зъби и нокти. О, богове!

Бе възнамерявала да поспи само час. Но явно бяха станали поне четири.

Абраксос не помръдваше зад нея, а крилото му още я бранеше.

След срещата с Астерин и Манон животът ù се бе превърнал в същински кошмар – и наяве, и насън – и дори дни по-късно често ù се случваше да остане без дъх под безмилостната хватка на страха. Вещиците не се занимаваха с нея, макар че бе обявила кръвта си за синя. Но пък и Върнън не я закачаше.

Тази вечер обаче... след като изкачи тъмното тихо стълбище, твърде тихо дори с дрънченето на веригите ù, намери пред вратата на стаята си петно от съвършена тишина, сякаш дори прашинките във въздуха не смееха да помръднат. Някой я чакаше в стаята ù.

Затова Елида продължи нагоре чак до обляното в светлина гнездо, където даже чичо ù не би се осмелил да отиде. Уивърните на Тринадесетте лежаха свити като котки на пода или стърчаха по гредите си над бездната. Абраксос я погледна с бездънни, нетрепващи очи от мястото си на пода. Тя го доближи достатъчно, че да подуши зловонния му дъх, и каза:

– Трябва да се скрия някъде. Само тази вечер.

Опашката му помръдна леко и железните шипове издрънчаха по каменния под. Размахваше я. Като куче – сънен, но щастлив да я види. Елида не чу нито ръмжене, нито тракане на железни зъби, готови да я разкъсат. И бездруго предпочиташе да я изядат жива, отколкото да се изправи пред човека в стаята си.

Седна до стената, пъхна ръце под мишниците си и сви колене до гърдите. Зъбите ù затракаха и тя се сви на още по-малко кълбо. Беше толкова студено, че дъхът ù излизаше на пресекулки. Сламената постеля запращя под тялото на Абраксос. Приближаваше се до нея. Елида се скова – в противен случай можеше да скочи на крака и да избяга. Уивърнът протегна крило към нея, сякаш я канеше до себе си.

– Моля те, не ме изяждай – прошепна тя.

Той изпръхтя, все едно казваше: Та ти си една хапка.

Елида се изправи на разтреперани крака. Изглеждаше ù все по-голям с всяка следваща стъпка. Но крилото му си оставаше протегнато към нея, сякаш тя самата беше животно, нуждаещо се от закрила.

Щом го достигна, протегна колебливо ръка и погали люспестата му кожа. Оказа се изненадващо мека, като износен кожух. И топла като пещ. С предпазливи движения, съзнавайки, че я следи внимателно, тя седна до него и гърбът ù веднага се стопли.

Абраксос спусна грациозно крилото си и го прегъна така, че да образува топла преграда между нея и ледения вятър. Елида потъна още по-надълбоко в мекото му, уютно тяло и пропусна топлината чак до костите си. После най-неусетно се беше унесла в сън. А сега... вещиците стояха наоколо. Силната миризма на уивърна явно прикриваше човешкия ù мирис, в противен случай Водачката на Крилото вече щеше да я е открила. Сякаш усетил тревогата ù, Абраксос не помръдваше.

Гласовете се пренесоха към центъра на гнездото и Елида премери разстоянието между уивърна и вратата. Дали можеше да се измъкне незабелязано...

– Бъдете дискретни, пазете плана в тайна. Ако някоя издаде и дума, ще ù взима животеца.

– На твоите заповеди – каза Сорел.

– Да кажем ли на Жълтоногите и Синьокръвните? – попита Астерин.

– Не – отговори Манон с гибелен, кръвожаден глас. – Ще знаят само Черноклюните.

– Дори някое сестринство от другите кланове да изяви желание за следващия опит? – настоя Астерин.

Манон изръмжа толкова страховито, че косъмчетата по тила на Елида настръхнаха.

– Не бива да дърпаме каиша твърде силно.

– Каишите се късат – предизвика я Астерин.

– Внимавай да не ти откъсна главата – предупреди я Манон.

Сега – сега беше моментът, докато спореха. Абраксос остана неподвижен, сякаш не искаше да привлича внимание към себе си, докато Елида се готвеше да хукне към изхода. Но веригите... Елида седна отново, вдигна бавно крака си и хвана веригата, за да не се влачи. После се заизбутва с един крак и една ръка по каменния под към вратата.

– Този огън от сенки – проточи умислено Сорел, явно в опит да разсее бурята между Водачката на Крилото и братовчедка ù. – Дали няма да го използва срещу нас?

– Стори ми се уверен, че може да побеждава цели армии с него. Не бих се учудила, ако накрая го насочи към нас.

Елида се доближаваше все повече и повече до отворената врата.

Почти я бе достигнала, когато Манон рече гальовно:

– Ако имаше поне малко смелост, Елида, щеше да останеш с Абраксос, докато си тръгнем.

32.

В момента, в който влязоха в гнездото, Манон видя, че Елида спи до Абраксос. Усети близостта ù малко преди това, надуши я още от стълбището. Ако Астерин и Сорел бяха забелязали, явно си мълчаха умишлено.

Слугинята седеше на няколко стъпки от вратата, вдигнала крак във въздуха, за да не се влачат веригите ù по земята. Умно от нейна страна, макар че очевидно не знаеше колко добре се виждаха в тъмнината.

– В стаята ми имаше някого – обясни Елида, ставайки от земята.

Астерин се напрегна осезаемо.

– Кой?

– Не знам – отвърна Елида. Стоеше до вратата, въпреки че бе наясно, че няма как да им избяга. – Но не ми се искаше да влизам.

Абраксос също беше нащрек и мърдаше опашка по каменния под. Безполезният звяр се тревожеше за момичето. Манон присви очи насреща му.

– Нали уж уивърните закусват с млади девойки?

Той ù отвърна с кисел поглед.

Манон тръгна с хищническа стъпка към Елида, а тя не помръдна от мястото си.

Впечатляващо. Вещицата я погледна – този път наистина.

Момиче, което не се боеше да спи с уивърн и имаше достатъчно разум в главата си да прецени кога е изложено на опасност... Може би във вените ù наистина течеше синя кръв.

– Под замъка има една тайна стая – подхвана Манон, а Астерин и Сорел се строиха зад нея. – В нея е затворено цяло сестринство вещици от клана на Жълтоногите. Херцогът ги държи там, за да... създават демонско потомство.

Искам да се промъкнеш в тази стая. И да ми докладваш какво се случва в нея.

Момичето пребледня като смъртник.

– Не мога.

– Можеш и ще го направиш – отсече Манон. – Вече ми принадлежиш. – Усещаше очите на Астерин върху себе си – неодобрението и изненадата ù.

Въпреки това продължи: – Намери начин да се промъкнеш в стаята, донеси ми информация, дръж си устата затворена и ще оцелееш. Ако ме предадеш обаче, ако кажеш на някого... е, тогава ще вдигаме наздравици на сватбата ти с някой чаровен валгски младоженец.

Ръцете на момичето трепереха. Манон ги бутна до тялото му с плесница.

– Страхливци нямат място сред редиците на Черноклюните – изсъска тя. – Или си предполагала, че ще те защитавам безвъзмездно? – Манон посочи към вратата. – Ще живееш в моите покои, щом е опасно да се връщаш в стаята си.

Изчакай ме в дъното на стълбището.

Елида надникна зад гърба на Манон към Втората и Третата ù, сякаш обмисляше дали да не поиска помощ от тях. Но Манон знаеше, че е намерила лицата им каменни и безпристрастни. Затова момичето закуцука към стълбището, оставяйки остра миризма на ужас след себе си. Слезе по стъпалата с бабешка мудност заради погубения си крак, а като стигна долната площадка, Манон се обърна към Сорел и Астерин.

– Може да те издаде на херцога – изрече опасението си Сорел. В качеството си на Втора имаше такова право, длъжна беше да предвижда заплахите за наследницата.

– Не е толкова безскрупулна.

Астерин изцъка с език.

– Затова и продължи да говориш, въпреки че я усети тук.

Манон не сметна за нужно да потвърди.

– Ами ако я заловят? – попита Астерин.

Сорел ù хвърли остър поглед. Манон обаче нямаше сили да я смъмря. Втората ù трябваше да установи йерархията помежду им.

– Ако я заловят, ще намерим друг начин.

– И не се притесняваш, че ще я убият? Или ще използват огъня от сенки върху нея?

– Млъкни, Астерин – нареди ù Сорел.

Астерин не се подчини.

– Ти трябва да ù задаваш тези въпроси, Втора.

Сорел извади железните си зъби.

– Именно заради такива въпроси сега си Трета.

– Достатъчно – прекъсна ги Манон. – Елида е единствената, която може да се промъкне в онази стая и да ми докладва. Херцогът е наредил на копоите си да не допускат вещици. Дори Сенките не могат да се доберат до подземието. Но едно слугинче, изпратено да почисти...

– Ти си я чакала в стаята ù – отгатна Астерин.

– Малко страх прави чудеса с хората.

– Но тя човек ли е? – попита Сорел. – Или я числим към нас?

– Няма значение дали е човек, или вещица. Щях да изпратя най-подходящия си поданик в онази стая, а в момента само Елида може да влезе там.

С хитрост – така щеше да надвие херцога с всичките му скрити планове и оръжия. Може и да служеше на краля му, но отказваше да стои в неведение.

– Трябва да знам какво се случва там, долу – обясни Манон. – Дори с цената на един живот.

– А после какво? – попита Астерин въпреки предупреждението на Сорел.

Манон не беше решила още. Онази призрачна кръв отново обля ръцете ù.

Трябваше да следва заповедите на херцога, иначе тя и Тринадесетте ù щяха да бъдат екзекутирани. Или от него, или от Майка Черноклюна. Може би нещата щяха да се променят, след като баба ù прочетеше писмото. Дотогава обаче...

– После продължаваме по план – отговори накрая Манон. – Но нямам намерение да правя каквото и да било с превръзка на очите си.

* * *

Съгледвачка.

Съгледвачка на Водачката на Крилото.

Май не се различаваше особено от това да разузнава за самата себе си – за собствената си свобода.

Но сега трябваше едновременно да проучва кога се очакват фургоните с провизии и да търси начин да влезе в онази стая, вършейки ежедневните си задължения... Кой знае, можеше да ù провърви. Можеше да се справи и с двете задачи наведнъж.

Манон заръча да качат палета със слама в стаята ù и да я сложат до камината, за да топли Елида простосмъртните си кости. А тя почти не мигна през първата си нощ в кулата на вещицата. Като стана да използва тоалетната, убедена, че Манон спи, направи само две крачки, преди да чуе:

– Отиваш ли някъде?

Свещени богове, какъв глас! Като змия, скрита в клоните на дърво.

Елида обясни, че трябва да използва тоалетната. Манон не отговори и тя изкуцука навън. Когато се върна, вещицата спеше, или поне очите ù бяха затворени.

Манон спеше гола. Независимо от студа. Бялата ù коса се спускаше като водопад по гърба ù и като че ли всяка част от тялото ù се състоеше от стегнати мускули и белязана кожа. Всяка част ù подсказваше какво я очаква, ако се провали.

Три дни по-късно Елида реши да действа. Умората, която я измъчваше непрестанно, сякаш се изпари, когато надникна иззад ъгъла на коридора с чаршафите от пералното помещение в ръце.

Четирима стражи стояха на пост пред вратата към стълбището.

Три дни бе помагала в пералното, опитвайки се да развърже езика на перачката, за да научи дали изобщо носеха чаршафи в подземната стая.

През първите два дни никой не искаше да говори с нея. Просто я гледаха накриво и ù казваха къде да носи разни неща, кога да измие ръцете си и какво да търка, докато гърбът не я заболи. На предишния ден обаче донесоха разкъсаните, подгизнали от кръв дрехи.

Синя кръв, не червена.

Вещерска кръв.

Елида не вдигна глава и продължи да се труди върху войнишките ризи, които ù бяха поверили, след като доказа шивашките си умения. Но видя кои перачки взеха окървавените дрехи. Не помръдна от работното си място през цялото време, докато ги перяха, сушаха и гладеха, задържа се до много по-късно от повечето други слуги. В очакване.

Оставаше си просто никоя и не принадлежеше никому, но ако позволеше на Манон и Черноклюните да си мислят, че е приела мястото си в йерархията им, можеше и да се измъкне с фургоните. Черноклюните не ги беше грижа за нея.

Просто произходът ù се оказваше изгоден за тях. Едва ли щяха да усетят липсата ù. От години живееше като призрак, вкопчил се в забравените мъртъвци.

Затова работеше и чакаше.

Въпреки че гърбът я болеше и ръцете ù трепереха от умора, запомни коя перачка изнася изгладените дрехи.

Запамети всяка подробност около лицето и телосложението ù. Никой не забеляза, че си тръгва след нея с чаршафите на Манон. Никой не я спря, докато следваше перачката по няколко коридора до това място.

Надникна отново към стълбището тъкмо когато перачката се изкачваше по него с изпито, безкръвно лице.

Стражите не я спряха. Дотук добре.

Жената свърна по един друг коридор и Елида си отдъхна.

Обърна се към кулата на Манон и за пореден път преговори плана си.

Хванеха ли я...

Май предпочиташе да се хвърли от някой от балконите, вместо да посрещне ужасяващите изтезания, които я очакваха.

Не, щеше да се справи. Беше оцеляла, при положение че толкова много хора, почти всичките ù близки, не бяха имали този късмет. Нито пък кралството ù.

Затова щеше да оцелее заради тях, а като избягаше, в тяхна памет щеше да си изгради нов живот на далечно място.

Елида закуцука нагоре по едно вито стълбище. Богове, колко мразеше стълби!

Беше стигнала до половината, когато чу мъжки глас и замръзна на място.

– Херцогът каза, че си проговорила. Защо пред мен не продумваш и дума?

- Върнън.

Отвърна му тишина.

Надолу по стълбището – трябваше да слезе незабавно.

– Толкова си красива – пророни чичо ù незнайно на кого. – Като безлунна нощ.

Устата на Елида пресъхна от тона на гласа му.

– Сигурно съдбата ни среща тук. Херцогът те държи толкова изкъсо. – Върнън замълча. – Заедно... – Продължи след малко с тих, вдъхновен глас. – Задно можем да творим чудеса, от които светът ще трепери пред нас.

Тъмни, интимни думи, изпълнени с такова... правомощие. Дори не искаше да си представя какво значи то.

Пристъпи тихо надолу по стълбището. Трябваше да се махне от тук.

– Калтейн – прогърмя гласът на чичо ù с настоятелен, заплашителен, увещателен тон.

Мълчаливата млада жена, онази, която никога не продумваше, не поглеждаше към нищо, чието тяло носеше толкова белези. Елида я бе виждала само няколко пъти. Но знаеше колко е безучастна към всичко, колко е безропотна.

Обърна се и тръгна нагоре по стълбището.

Нагоре и нагоре, стараейки се да дрънка колкото може повече с веригите си.

Чичо ù замлъкна.

Тя свърна зад ъгъла и ги видя.

Калтейн стоеше притисната към стената, а деколтето на тънката ù като мрежа рокля бе дръпнато на една страна, почти разкривайки гърдите ù. Върнън се намираше на няколко крачки от нея. Елида стисна купчината чаршафи толкова силно, че можеше да ги разкъса. За пръв път ù се прииска да имаше от онези железни нокти.

– Лейди Калтейн – поздрави тя младата жена, която бе само с няколко години по-възрастна от нея.

Гневът я връхлетя неочаквано. Следващите ù думи също.

– Изпратиха ме да ви намеря, милейди. Елате с мен, ако обичате.

– Кой те изпраща? – попита Върнън.

Елида посрещна погледа му. И не сведе глава. Нито с милиметър.

– Водачката на Крилото.

– Водачката на Крилото няма право на срещи с нея.

– А ти имаш?

Елида застана помежду им, макар че нямаше какво да стори, ако чичо ù решеше да използва сила.

Върнън се усмихна.

– Чудех се кога ли ще покажеш ноктите си, Елида. Железните си нокти в този случай.

Знаеше.

Елида го изгледа високомерно и докосна ръката на Калтейн. Беше леденостудена.

Жената дори не я погледна.

– Ако обичате, милейди – повтори Елида и я подръпна, стиснала прането с другата си ръка. Калтейн тръгна безмълвно.

Върнън се изсмя.

– Двете сте като сестри – подхвърли той.

– Чудесно – отвърна Елида и поведе жената нагоре по стълбището, въпреки че с мъка успяваше да запази равновесие заради болките в крака си.

– До нови срещи – обади се чичо ù зад тях, а тя дори не искаше да знае на коя от двете им говори.

Без да каже и дума повече, с разтуптяно до пръсване сърце, Елида отведе Калтейн до по-горната стълбищна площадка и пусна ръката ù, колкото да отвори вратата, за да я изведе в коридора.

Дамата спря, вперила поглед в каменния под, в нищото.

– Къде искате да отидете? – попита я нежно Елида.

Калтейн не ù отвърна. На факелната светлина белегът върху ръката ù изглеждаше още по-ужасяващ. Кой ù беше причинил такова нещо?

Елида отново докосна лакътя ù.

– Къде мога да ви отведа? Къде ще сте в безопасност?

Никъде – тук нямаше безопасни места.

Бавно, сякаш ù бе нужно дълго време да си спомни как се прави, жената вдигна очи към Елида.

Мрак, смърт и черни огньове. Отчаяние, ярост и празнота.

Но и прашинка прозрение.

Калтейн просто тръгна по коридора с шумоляща по камъните рокля. Около другата ù ръка имаше синини, приличащи на отпечатъци от пръсти. Сякаш някой я беше стискал с нечовешка сила.

Това място. Тези хора...

Жената свърна зад ъгъла и стомахът на Елида се сви болезнено.

* * *

Когато Елида влезе в кулата, Манон седеше на бюрото си, свела поглед към лист хартия, навярно писмо.

– Успя ли да влезеш в подземието? – попита вещицата, без дори да се обръща към нея.

Елида преглътна сухо.

– Трябва ми отрова.

33.

Застанал в центъра на широкото пространство между сандъците с мастило, Едион примигна срещу слънчевите лъчи, проникващи през високите прозорци на склада. Жегата в задушното помещение го караше да се поти и прегаряше гърлото му от жажда.

Не че се оплакваше. Беше поискал да участва, а Елин бе отказала. Когато настоя, че е способен да се бие, тя отвърна: „Докажи го“. Затова през последните тридесетина минути с елфическия принц водеха двубой с пръчки, който буквално му виждаше сметката. Раната при ребрата му заплашваше да се отвори с всяко по-рязко движение, но той стискаше зъби. Болката беше добре дошла след тягостните мисли, които не му дадоха да мигне цяла нощ. Ро и Евалин не му бяха казали нищо, майка му бе дала живота си, за да укрие кой е баща му, във вените му течеше елфическа кръв – и навярно външният му вид нямаше да се промени през следващото десетилетие. Навярно щеше да надживее кралицата си.

А Гавриел му беше баща. Поне в това можеше да има скрита полза. За по-късно. Ако Майев изпълнеше заплахата си. Все пак един от легендарните сподвижници на баща му вече издирваше Елин из града.

Лоркан.

По дяволите! Историите за Лоркан бяха изпълнени със слава и кръв – главно второто. Елфически воин, който не допускаше грешки и наказваше безпощадно сгрешилите.

Сблъсъкът с краля на Адарлан беше достатъчно опасен, а сега ги преследваше и безсмъртен враг... Мамка му! А ако Майев решеше да изпрати и Гавриел в Рифтхолд... Но Едион щеше да намери начин да се справи с това премеждие, както и с всички останали в живота си занапред.

Тъкмо завършваше един тактически ход с пръчката, който принцът му показваше вече два пъти, когато Елин приключи тренировката си.

– Май това е достатъчно за днес – обяви тя с равен глас.

Едион веднага долови неодобрението в очите ù. Цяла сутрин очакваше да го види. През изминалите десет години беше изкопчил колкото можеше повече знания от простосмъртните. Дойдеха ли знатни воини в земите му, той ги убеждаваше със завидния си чар да му предадат уменията си. А посетеше ли чужди територии, се стараеше да черпи от бойния опит на тамошните. Затова борбата с чистокръвен елфически воин от Доранел беше възможност, която не искаше да пропилява. И нямаше да позволи състраданието на братовчедка му да съсипе този шанс.

– Дочух – заговори той на Роуан, – че си убил един военачалник с маса.

– О, богове! – възкликна Елин. – Кой разправя такива глупости?

– Куин, гвардейският капитан на чичо ти. И голям почитател на принц Роуан.

Знаеше всички истории за него.

Елин присви очи към Роуан, който се подсмихна самодоволно и опря пръчката си на пода.

– Сигурно се шегуваш – рече тя. – Какво, да не би да си го смачкал като грозде?

Роуан се задави.

– Не, не съм го смачкал като грозде. – Той се усмихна варварски на кралицата. – Изтръгнах крака на масата и го прободох с него.

– Право през гърдите и директно в каменната стена – допълни Едион.

– Е – изсумтя Елин, – получаваш точки за изобретателност, ако не друго.

Едион раздвижи врата си.

– Да продължаваме.

Елин хвърли на Роуан поглед, който в общи линии казваше: Не убивай братовчед ми, моля те. Прекрати боя.

Едион стисна дървената пръчка.

– Нищо ми няма.

– Преди седмица беше с единия крак в отвъдното. Раната ти още не е заздравяла. Няма да се биеш повече днес и няма да излизаш с нас.

– Знам си възможностите и те уверявам, че съм добре.

По лицето на Роуан се разля смъртоносна усмивка. Покана за танц.

И онази първична част от Едион реши, че не иска да бяга от хищника в очите на принца. Не, искаше да стъпи здраво на земята и да изръмжи свирепо.

Елин простена, но не се намеси. „Докажи го“, беше казала. Е, така и щеше да направи.

Едион атакува без предупреждение, финтирайки надясно с нисък удар. Доста свои врагове беше погубил с този ход, разсякъл ги беше на две. Роуан обаче отклони удара с едно ефективно движение и зае нападателна позиция, а Едион така и не видя друго, преди да стрелне пръчката си нагоре, воден от чист инстинкт. Напрегна мускули в очакване на атаката и го прониза заслепяваща болка, но не загуби концентрация, въпреки че Роуан почти беше съборил пръчката от ръцете му.

Незнайно как успя да си спечели следващия нападателен ход. Но устните на принца се извиха в усмивка и Едион усети, че си играе с него.

Не за развлечение, а за да докаже нещо. Червена мъгла се спусна пред очите му.

Роуан замахна ниско към краката му и Едион скочи с такава сила върху пръчката му, че я скърши на две. Веднага се извъртя, хвърли се в атака и собствената му пръчка спря на сантиметри от лицето на Роуан, който сграбчи двете парчета в ръце, приклекна със светкавична бързина и...

Едион не предвиди втория му нисък замах. В следващия момент вече зяпаше дървените греди на тавана и дишаше тежко, а раната го прониза болезнено от едната страна.

Роуан му се озъби, допрял едното парче от тоягата си във врата му, а другото в корема му, готов да го разпори като риба.

Пресвещени богове!

Едион знаеше, че е бърз и силен, но това... Ако Роуан се биеше рамо до рамо с воините от Гибелния легион, всяка победа можеше да е тяхна.

Раната го болеше толкова жестоко, че очакваше да е прокървила.

Елфическият принц заговори така тихо, че дори Елин не го чу.

– Кралицата ти заповяда да спреш, и то за твое добро. Защото си ù нужен здрав и я боли да те гледа ранен. Следващия път не пренебрегвай заповедите ù.

Едион имаше благоразумието да не му отвърне със същия тон и да не помръдне, когато принцът заби върховете на пръчките още по-надълбоко в кожата му.

– И – добави Роуан – ако пак те чуя да ù говориш като снощи, ще откъсна езика ти и ще го натъпча в гърлото ти. Ясно ли е?

Едион не кимна от страх назъбеният край на пръчката да не прободе гърлото му.

– Ясно е, принце.

Роуан отстъпи назад и Едион отвори уста да добави нещо, за което несъмнено щеше да съжалява, когато в помещението проехтя ведър поздрав.

Всички се завъртяха към входа с вдигнати оръжия. Лизандра, ненадминат майстор в промъкването, затваряше плъзгащата врата с кутии и торби в ръце. Направи две стъпки със сериозно изражение, настанило се по удивителното ù лице, и спря на място, като зърна Роуан.

В този момент Елин се втурна да вземе товара от ръцете ù и я поведе към стълбището.

Едион се отпусна на земята.

– Това ли е Лизандра? – попита Роуан.

– Не е за изхвърляне, а?

Роуан изсумтя.

– Защо е дошла?

Едион докосна внимателно раната си, за да се увери, че не е зейнала.

– Вероятно носи информация за Аробин.

Когото Едион възнамеряваше да погне веднага щом дойдеше на себе си, независимо от мнението на Елин по въпроса. После дни наред щеше да го кълца на съвсем мънички парченца.

– Но не иска ти да я чуваш?

– Струва ми се, че смята всички, освен Елин, за скучни – обясни Едион. – Най-голямото разочарование на живота ми. – Пълна лъжа, незнайно защо напуснала устните му.

Роуан обаче се усмихна леко.

– Радвам се, че най-накрая си е намерила приятелка.

За момент Едион остана поразен от нежността по лицето на воина. Докато Роуан не обърна леден поглед към него.

– Кралството на Елин ще е ново, различно от всички останали по света. Тя ще възвърне Стария ред. И ти ще го опознаеш. Лично ще следя за това.

– Познавам Стария ред.

– Ще го познаеш наново.

Едион се изправи в цял ръст и изопна рамене.

– Аз съм генерал на Гибелния легион и принц на родовете Ашривер и Галантиус. Не някакъв си неопитен пешак.

Роуан кимна в знак на съгласие и Едион предположи, че трябва да е поласкан от жеста му. Докато принцът не каза:

– Другарите ми, както Елин нарича воините ми, бяха страховит отряд, защото се подкрепяхме един друг и следвахме общ кодекс. Майев, доказано садистична владетелка, държеше всички да се придържаме към него. Елин никога не би ни насилила, затова и кодексът ни ще е различен, по-добър от този на Майев.

Двамата с теб ще сме гръбнакът на кралството ù. Сами ще съставим законите си.

– И в какво ще се състоят те? Покорство и сляпа преданост?

Не му се слушаха проповеди. Въпреки че принцът имаше право и Едион мечтаеше от цяло десетилетие да чуе тези думи от устата му. Той трябваше да постави началото на този разговор. Свещени богове, та двамата с Рен го бяха провели още преди седмици.

Очите на Роуан просветнаха.

– В закрила и вярна служба.

– На Елин?

И бездруго беше готов да ù се закълне в същото.

– На Елин. На братята ни. На Терасен.

В гласа на принца нямаше нито капка свадливост, нито капка колебание. Малка част от Едион разбираше защо братовчедка му бе предложила на него кръвната клетва.

* * *

– Кой е това? – попита Лизандра с престорена невинност, докато Елин я водеше нагоре по стълбите.

– Роуан – отвърна Елин, отваряйки вратата на апартамента с ритник.

– Има смайващо телосложение – пророни унесено куртизанката. – Никога не съм била с елф. Нито с елфа, в интерес на истината.

Елин разтърси глава, за да прогони картината от съзнанието си.

– Роуан е... – Тя преглътна. Лизандра се ухили и Елин ù изсъска, докато оставяше торбите на пода в голямата стая. – Престани.

– Хмм – отвърна лаконично Лизандра, стоварвайки багажа си до другите торби. – Е, имам две неща за теб. Първо, тази сутрин Несрин ми изпрати послание, че си имала нов, доста мускулест гостенин, на когото му трябвали дрехи. Затова му нося. Като го гледам, май Несрин се е изразила твърде скромно, така че дрехите може и да не му станат... което далеч не би ме притеснило. И все пак може да ги използва, докато му намерите други.

– Благодаря – отвърна Елин и Лизандра махна с фина ръка. Щеше да благодари на Фалик по-късно.

– Освен това ти нося и една новина. Снощи Аробин получи доклад, че два затворнически фургона пътували на юг към Морат. Вероятно пълни с всички липсващи хора от града.

Елин се зачуди дали Каол знае и дали е опитал да ги спре.

– Наясно ли е, че ловят хората с магически способности?

Лизандра кимна.

– Следи кои са изчезналите и кои изпращат на юг в затворнически фургони. В момента проучва родословието на всичките си клиенти, макар то да е укрито от семействата им след забраняването на магията, защото може да му е от полза.

Добре е да го имаш предвид... с оглед на дарованията ти.

Елин прехапа долната си устна.

– Благодаря ти и за това.

Прекрасно! Аробин, Лоркан, кралят, Валгите, ключът, Дориан... Хрумна ù да се натъпче с всичката храна, останала в кухнята.

– Просто се подготви. – Лизандра надникна към малкия си джобен часовник. – Трябва да вървя. Имам обедна среща.

Ясно защо Еванджелин не я придружаваше днес.

Почти бе достигнала до вратата, когато Елин рече:

– Още колко... докато изплатиш дълговете си?

– Много съм задлъжняла, така че... още доста. – Лизандра направи няколко крачки и пак спря. – Кларис добавя все повече и повече пари със съзряването на Еванджелин. Разправя, че толкова красиво момиче би ù докарвало двойно, дори тройно повече от цената, която ми даде в началото.

– Това е възмутително.

– Какво да направя? – Лизандра вдигна татуираната си китка. – Ще ме преследва до сетния ми час, а не мога да избягам с Еванджелин.

– Мога да ù изкопая гроб, който никой никога няма да намери – обяви Елин, и то най-искрено.

Лизандра знаеше, че е така.

– Още не... не точно сега.

– Само дай знак кога.

Усмивката на Лизандра я порази с хищната си, мрачна красота.

* * *

Застанал пред един сандък в просторния склад, Каол огледа картата, която Елин току-що му бе дала. Съсредоточи се върху празните петна и опита да не зяпа принца воин до вратата.

Макар че беше трудно, като се имаше предвид, че присъствието на Роуан някак изсмукваше всичкия въздух в помещението.

Отгоре на всичко изпод късата му сребриста коса надничаха заострените върхове на ушите му. Елфически воин – не беше виждал друг, освен Елин в онези кратки, вцепеняващи мигове. Пък и Роуан... Далеч не го изненадваше, че във всичките си истории за него Елин бе пропуснала да спомене колко красив е принцът.

Красив елфически принц, с когото бе прекарала месеци, докато животът на Каол пропадаше, докато безброй хора измираха заради нейните действия...

Роуан го наблюдаваше, сякаш всеки момент щеше да го погълне. Което не беше изключено... в зависимост от елфическото му животинско превъплъщение.

Всичките му инстинкти крещяха да избяга от склада, въпреки че Роуан се държеше напълно цивилизовано. Хладно и мнително, но цивилизовано. Но нямаше нужда до го вижда в действие, за да се увери, че щеше да е мъртъв още преди да извади меча си.

– Няма да те ухапе – подхвърли Елин.

Каол я стрелна с поглед.

– Ще ми обясниш ли какви са тези карти, ако обичаш?

– Ще съм ви много благодарна, ако тримата с Рес и Бруло успеете да попълните поне част от празнините по изобразените в тях отбранителни съоръжения и единици на двореца – обясни тя.

Не му даваше отговор. Едион не се виждаше сред купчините сандъци, но не се и съмняваше, че генералът следи разговора им отнякъде с помощта на острия си елфически слух.

– За да разрушиш часовниковата кула? – попита Каол, сгъна картата и я пъхна във вътрешния джоб на туниката си.

– Може би – отвърна Елин.

Каол опита да не ù се ядосва. Усещаше я някак поуспокоена, сякаш невидимото напрежение по лицето ù бе изчезнало. Постара се да не поглежда отново към вратата.

– Не съм виждал Рес и Бруло от няколко дни – рече вместо това. – Ще се свържа с тях в най-скоро време.

Тя кимна, извади втора карта – тази на лабиринта от канализационни тунели под града – и застъпи краищата ù с няколкото ножа, които носеше в себе си.

Очевидно бяха доста.

– Аробин е получил сведения, че липсващите пленници са отпътували в затворнически фургони към Морат миналата нощ. Ти знаеше ли?

Поредният провал, който щеше да тежи върху плещите му – поредното бедствие.

– Не.

– Едва ли са стигнали далеч. Можеш да събереш отряд и да пресечете пътя им.

– Знам, че мога.

– Ще го направиш ли?

Той сложи ръка върху картата.

– Извика ме тук, за да ми докажеш колко съм безполезен ли?

Тя се изправи.

– Извиках те, защото сметнах, че ще е от обща полза. И двамата – и двамата сме под голямо напрежение напоследък.

Тюркоазено-златистите ù очи бяха спокойни, невъзмутими.

– Кога ще атакуваш? – попита той.

– Скоро.

Пак не му даваше отговор.

– Трябва ли да знам нещо друго? – обърна се към нея с възможно най-равен тон.

– Не бих се навъртала в канализацията, ако бях на твое място. Там ще намериш само смъртната си присъда.

– В тунелите има оковани пленници. Засега откриваме само гнездата, но от тях няма и следа. Няма да ги изоставя.

– Това е похвално – заяви тя и покровителственият ù тон накара Каол да стисне зъби. – Но из каналите скитат по-опасни неща от Валгските стражи, които едва ли биха приветствали натрапниците. На твое място бих преценила рисковете. – Тя прокара ръка през косата си. – Е, ще пресрещнеш ли затворническите фургони?

– Разбира се.

Въпреки че редиците на бунтовниците намаляваха все повече и повече. Много от хората им или напускаха града, или отказваха да тръгнат на сигурна смърт в името на все по-обречена кауза.

Загриженост ли просветна в очите ù?

– Фургоните са заключени с омагьосани катинари. А вратите им са подсилени с желязо. Носете подходящи инструменти.

Той си пое дъх, за да ù се развика, задето му говореше като на идиот, но...

Познаваше фургоните по-добре от него, все пак беше прекарала седмици в такъв.

Каол се изправи и потегли към вратата, без да я поглежда.

– Кажи на Фалик, че принц Роуан ù е благодарен за дрехите – провикна се след него Елин.

Какви ги приказваше? Сигурно пак го подиграваше.

Роуан отстъпи от вратата с едно сдържано „довиждане“. Несрин му беше казала, че е прекарала вечерта с Едион и Елин, но Каол не предполагаше, че може да са станали... приятелки. Че Елин Галантиус може да омае и нея.

Но все пак Елин беше кралица. Тя не се колебаеше. Гореше от решимост и не се спираше пред нищо.

Готова беше дори да убие Дориан.

Не бяха говорили по въпроса от деня на тържеството в двореца. Но постъпката ù още висеше помежду им. А когато тръгнеше да освобождава магията... Каол отново щеше да използва подходящите предпазни мерки.

Защото не мислеше, че следващия път ще свали меча.

34.

Елин знаеше, че я чака работа – важна работа, ужасна работа, но можеше да пожертва един ден.

Следобед изведе Роуан на предпазлива разходка из града, от елегантните жилищни квартали до пазарите, претъпкани с търговци на стоки за лятното слънцестоене след две седмици.

От Лоркан нямаше и следа, слава на боговете! Но на няколко от по-оживените кръстовища видяха кралски гвардейци и Елин успя да ги покаже на Роуан. Той ги огледа с опитно око, а благодарение на острото си обоняние можа да определи кои все още бяха хора и в чии тела вече живееха валгски демони. Като гледаше изражението на лицето му, най-искрено съжаляваше всеки страж, изпречил се на пътя му, бил той демон или човек. Но съвсем малко. Особено като се имаше предвид, че само с присъствието си донякъде съсипваха плановете ù за мирен, спокоен ден.

Искаше да покаже на Роуан хубавите кътчета на града, преди да го завлече в клоаката му.

Затова го отведе в една от семейните пекарни на Несрин, където купи няколко от прочутите крушови тарталети. На пристанището Роуан я убеди да пробва пържената пъстърва. Някога се беше заклела да не опитва риба и се намръщи, когато вилицата наближи устата ù, но проклетото нещо се оказа много вкусно.

Изяде цялата порция, после си открадна няколко хапки от тази на Роуан, който всеки път ръмжеше отбранително.

Заедно. Двамата с Роуан бяха заедно в Рифтхолд. И искаше да му покаже още толкова много, да го запознае с тукашния си живот. Никога досега не я бе обземало такова желание да споделя с някого.

Дори когато чу плющенето на камшик, докато се разхлаждаха край водата следобед, искаше да е с него, за да може да види и да бъде свидетел на всичко това. Той преметна мълчаливо ръка през раменете ù и двамата загледаха как група оковани роби товарят сандъци на един от корабите. Наблюдаваха, но не можеха да сторят нищо.

Скоро, обеща си Елин. Прекратяването на робовладелството заемаше челно място в списъка ù с мисии.

Поразходиха се край сергиите на пазара, докато речният полъх не им донесе аромата на рози и лилии, заедно с листенца с всякаква форма и цвят и гръмките гласове на цветарките.

– Ако беше кавалер, щеше да ми купиш... – подхвана Елин.

Но като се обърна към него, го видя да се взира с празно изражение в едно момиче с кошница парникови божури, преметната на фината ù ръка. Младо, красиво, тъмнокосо и... О, богове!

Не биваше да го води тук. Лирия бе продавала цветя на пазара, бе живяла като бедна цветарка, преди принц Роуан да я забележи и мигновено да разбере, че е негова сродна душа. Истинска вълшебна приказка, докато една вражеска армия не я бе заклала. С детето на Роуан в утробата ù.

Елин стисна пръсти в юмрук и ги отпусна. Думите се бяха заклещили в гърлото ù. Роуан продължаваше да се взира в момичето, което се усмихна на една минувачка, сякаш бе озарено от свое собствено слънце.

– Не я заслужавах – пророни тихо Роуан.

Елин преглътна сухо. И двамата носеха незаздравели рани, но тази... Истината. Както винаги, можеше да му предложи единствено истина срещу истина.

– А аз не заслужавах Сам.

Роуан най-сетне извърна поглед към нея.

Беше готова на всичко, за да потуши агонията в очите му. На всичко.

Пъхнатите му в ръкавицата пръсти докоснаха нейните и отново увиснаха до тялото му.

Тя стисна ръката си в юмрук.

– Хайде. Искам да ти покажа нещо.

* * *

Елин спазари малко сладки от един уличен търговец, докато Роуан я чакаше в близката уличка. После седнаха на една от дървените греди в позлатения купол на притъмнелия Кралски театър и Елин задъвка лимонова бисквита, люлеейки краката си в откритото пространство. Сградата беше същата, каквато си я спомняше, с изключение на тишината и мрака...

– Някога това беше най-любимото ми място на света – проехтяха думите ù в пустото помещение. Слънчевите лъчи се изливаха откъм покривната врата, през която се бяха промъкнали, озарявайки гредите и позлатения купол, лъскавите месингови парапети и кървавочервените завеси на сцената. – Аробин притежава цяла ложа, затова редовно идвах на представления. В нощите, когато не ми се труфеше или не исках да ме виждат, или пък имах съвсем малко свободно време, се промъквах през онази врата и гледах оттук.

Роуан довърши сладката си и отправи поглед към тъмното пространство под краката им. Не говореше много през последния половин час, сякаш се беше скрил на място, където Елин не можеше да го достигне.

Затова почти въздъхна от облекчение, когато пророни:

– Никога не съм виждал оркестър... нито пък толкова изящен театър, посветен на музиката. Дори в Доранел театрите и амфитеатрите са много стари, с пейки или просто каменни стъпала за публиката.

– Не знам дали някъде съществува място като това. Дори в Терасен.

– В такъв случай ще трябва да построиш.

– Откъде средства? Да не мислиш, че народът с радост ще гладува, докато аз строя театър за свое удоволствие?

– Не веднага, но ако вярваш, че това би се отразило благотворно на града, на страната, защо не. Хората на изкуството са важни за едно кралство.

Флорин я бе уверила в същото. Елин въздъхна.

– Това място е затворено от месеци, а мога да се закълна, че чувам музиката да витае между стените му.

Роуан килна глава, изучавайки мрака със свръхестествените си сетива.

– Може би музиката продължава да живее по един или друг начин.

При мисълта в очите ù запариха сълзи.

– Да можеше да чуеш „Мрачната сюита“ под диригентството на Пайтър.

Понякога имам чувството, че още седя в онази ложа, тринадесетгодишна и разплакана от преклонение пред величието на музиката му.

– Плакала си?

Тя почти си представи как спомените от обучението ù от тази пролет минават пред очите му – всички онези пъти, в които музиката я успокояваше или отприщваше магията ù. Беше част от душата ù... също като него.

– На последното действие, всеки божи път. Връщах се в Крепостта и музиката оставаше в съзнанието ми дни наред, дори докато тренирах, убивах или спях.

Любовта ми към нея беше същинска лудост. Именно затова започнах да свиря на фортепиано, за да правя поне някакви опити да я претворя.

Не го беше споделяла с никого, нито пък беше водила някого на любимото си място.

– Тук има ли фортепиано? – попита Роуан.

* * *

– Не съм свирила от месеци. И идеята ти е ужасна поради редица причини – повтори Елин за десети път, докато дърпаше завесата на сцената.

Беше идвала тук и преди, когато покровителството на Аробин им печелеше покани за галавечери, организирани на самата сцена заради тръпката от това да се намираш на толкова свещено място. Сега обаче, сред мрака на мъртвия театър, нарушен единствено от свещта, която Роуан бе намерил, имаше чувството, че е попаднала в гробница.

Столовете на оркестъра си стояха така, както навярно музикантите ги бяха оставили в нощта, когато бяха излезли по улиците да протестират срещу кланетата в Ендовиер и Калакула. Никой от тях не се беше завърнал и като се имаше предвид какви злини сипеше кралят по света напоследък, май смъртта им е била избавление.

Елин стисна челюсти и укроти познатия кипеж във вените си.

Роуан стоеше до фортепианото в предния десен ъгъл на сцената и галеше гладката му повърхност, сякаш беше расов кон.

Тя се поколеба пред внушителния инструмент.

– Струва ми се пълно светотатство да свиря на него – проехтяха думите ù в голямата зала.

– Не знаех, че си набожна. – Роуан кривна устни в усмивка. – Къде да застана, за да го чувам най-добре?

– Приготви се за страшна болка в началото.

– Стеснителна отгоре на всичко?

– Ако Лоркан ни дебне отнякъде, предпочитам да не докладва на Майев, че свиря зле. – Тя посочи едно място на сцената. – Ей там. Застани там и си затваряй устата, дрънкало такова.

Той се засмя и отиде там, където го изпрати.

Елин преглътна, седна върху гладката пейка и вдигна капака на пианото, разкривайки лъскавите черни и бели клавиши под него. Намести краката си върху педалите, но не посегна към клавишите.

– Не съм свирила отпреди смъртта на Нехемия – призна тя и думите ù увиснаха тежко във въздуха.

– Може да се върнем някой друг ден, ако искаш. – Грижовно, спокойно изречено предложение.

Сребристата му коса проблясваше на смътната светлина от свещта.

– Може и да нямаме друг ден. А... ще приема живота си за безкрайно тъжен, ако не посвиря отново.

Той кимна и скръсти ръце. Безмълвна заповед.

Елин се обърна към клавишите и бавно постави ръце върху слоновата кост.

Беше гладка, хладна и готова за нея – величествен звяр, изтъкан от музика и радост, трепнещ в очакване да го събуди.

– Трябва да загрея първо – смотолеви тя и засвири тиха, лирична мелодия.

Накрая нотите изплуваха в съзнанието ù и мускулната памет накара пръстите ù да затанцуват по познатите акорди.

Не избра тъжната, трогателна композиция, която някога бе изсвирила на Дориан, нито пък леките, игриви мелодии от развлекателния ù репертоар. Не избра и никое от сложните, изкусни произведения, с които бе пленявала Нехемия и Каол. Пръстите ù пожелаха тържествена творба – възхвала и потвърждение на живота, славата, болката и красотата на диханието.

Може би точно заради това бе ходила да я слуша всяка година... след толкова убийства и мъчения, и наказания – за да си припомни коя е всъщност, какво трябва да запази у себе си.

Мелодията се извисяваше и извисяваше, звуците изхлитаха от пианото, подобно на песента, извираща от сърцето на някой бог, докато Роуан не се сдържа и доближи инструмента, а тя прошепна „Сега“ и кресчендото се изля в света нота след нота... след нота.

Музиката забумтя край тях, облада с тътена си пустия театър. Глухата тишина, загнездила се в нея от месеци, сега преливаше от триумфален звук. Елин доведе произведението до финалния му експлозивен акорд.

Когато леко задъхана вдигна поглед, в очите на Роуан блестеше сребро и адамовата ябълка подскачаше в гърлото му. Незнайно как, след всичкото това време, принцът воин успя да я изненада.

Думите като че ли му се опълчваха, но накрая успя да промълви:

– Покажи ми... покажи ми как го направи.

И тя изпълни желанието му.

* * *

Прекараха почти час на пейката пред пианото и Елин му обясни основното, запозна го с високите и ниските тонове, с педалите, с нотите и акордите. Накрая чуха, че някой идва, за да проучи откъде бе дошла музиката, и се измъкнаха от театъра. Елин мина през Кралската банка, пращайки Роуан да я изчака на някое закътано място отвъд улицата, и отново поседя в кабинета на управника, докато една от помощничките му търчеше напред-назад. Накрая си тръгна с поредната кесия златни монети – все пак имаше да храни още едно гърло и да облича още едно тяло – и намери Роуан на същото място, бесен, задето не му беше позволила  да я придружи. Но появата му щеше да повдигне твърде много въпроси.

– Значи ни издържаш със собствени средства? – попита Роуан, като свърнаха по една странична уличка.

Група красиво облечени млади жени мина по успоредната слънчева алея, бяха вперили погледи в закачуления здравеняк, отворил устремена крачка, а после се обърнаха да се полюбуват и на гледката отзад. Елин им се озъби.

– Засега – отговори му накрая.

– А после как ще намираш пари?

Тя му хвърли кос поглед.

– И това е уредено.

– От кого?

– От мен.

– Обясни ми.

– Скоро ще научиш – отвърна тя с лека усмивчица, която несъмнено го подлудяваше.

Роуан понечи да я хване за рамото, но тя му се изплъзна.

– Не така. Недей да се движиш прекалено бързо, защото някой може да забележи. – В гърлото му се надигна отчетливо животински звук и Елин се засмя. Предпочиташе да го вижда ядосан, отколкото гузен и тъжен. – Просто прояви търпение и не се ежи толкова.

35.

Богове! Колко мразеше вонята на кръвта им.

Но нямаше по-хубаво чувство от това да си облян в нея, когато двадесетина Валги лежаха мъртви край теб и невинните им пленници най-сетне бяха свободни.

Наквасен във валгска кръв от глава до пети, Каол Уестфол потърси чисто място по дрехите си, с което да избърше изцапания си в черно меч, но така и не намери. Отвъд затънтената просека Несрин правеше същото.

Той беше убил четирима, тя – седмина. Знаеше, защото я бе наблюдавал през цялото време, тъй като останаха разделени при засадата. Като ù се извини за нервния си изблик от миналата нощ, тя просто кимна и се обедини с един от другите бунтовници, участващи в спасителната мисия. Сега обаче... Отказа се да бърше меча си и погледна към него.

Тъмните ù очи сияеха и макар с оплискано в черна кръв лице, усмивката ù – облекчена, малко неистова заради тръпката от боя и победата им – беше... красива.

Думата проехтя в съзнанието му. Каол свъси вежди и странното изражение мигновено напусна лицето. В ума му винаги наставаше хаос след битка, сякаш някой го беше въртял в кръг и във всички посоки, а после го беше наквасил с порядъчна доза алкохол. Въпреки това тръгна към нея. Бяха постигнали победата заедно, бяха спасили невинни хора. Повече отвсякога досега и без погубени животи, с изключение на валгските.

Тревният килим на гората беше напоен с кръв, единствената следа от обезглавените Валги, чиито тела вече бяха скрили зад една скала. На тръгване щяха да почетат паметта на някогашните им собственици с пречистващ огън. Трима от хората му се бяха заели да свалят оковите на пленниците, насядали в сплотена групичка по тревата. Валгските изроди бяха натикали толкова много от тях в два фургона, че Каол едва не повърна от миризмата им. Фургоните имаха само по едно малко прозорче с решетка, поставено на високо, и един мъж беше припаднал от задуха. Но вече всичките бяха в безопасност.

Каол нямаше да спре, докато не спасеше и онези, които криеха по леговищата си из града.

Една жена протегна мърляви ръце към него. Ноктите ù бяха нацепени, а върховете на пръстите ù подпухнали, сякаш се бе мъчила да изкопае дупка.

– Благодарим ви – прошепна с пресипнал глас. Навярно от безпомощните писъци.

Каол стисна ръцете ù нежно, внимавайки да не засегне съсипаните ù пръсти, и отиде при Несрин, която бършеше меча си в тревата.

– Би се добре – похвали я той.

– Знам. – Несрин го погледна през рамо. – Трябва да ги отведем до реката.

Лодките няма да чакат вечно.

Хубаво – не очакваше топлота и другарско отношение след битка, независимо от онази усмивка, но все пак...

– Какво ще кажеш, като се върнем в Рифтхолд, да изпием по нещо заедно?

Имаше нужда от алкохол. Сериозна нужда.

Несрин се надигна от земята и той удържа на импулса си да изтрие една капка черна кръв от бронзовата ù буза. Няколко кичура коса се бяха измъкнали от конската ù опашка и топлият горски ветрец ги размяташе пред лицето ù.

– Нали уж сме приятели – подхвърли тя.

– Така е – отвърна внимателно Каол.

– Приятелите не се виждат само когато ги погне депресията. Нито пък се нахвърлят един на друг заради трудни въпроси.

– Казах ти, че съжалявам, задето ти се развиках снощи.

Тя прибра меча в ножницата си.

– Нямам нищо против да се разсейваме един друг след някой ужасен момент,

Каол, но поне бъди откровен с мен.

Той отвори уста да възрази, но... май Несрин имаше право.

– Харесва ми да прекарвам време с теб – призна той. – Исках да изпием по нещо, за да отпразнуваме победата си... не да тънем в самосъжаление. Затова те поканих.

Тя сви устни.

– Това е най-жалкият опит за ласкателство, който някога съм чувала. Но все пак ще дойда с теб.

Най-лошото беше, че дори не звучеше ядосана, говореше съвсем трезво. Сякаш ù беше все едно дали ще го придружи в кръчмата, или не. Мисълта не му допадна.

Решила, че личният им разговор е приключил, Несрин огледа просеката, фургона и касапницата наоколо.

– Защо точно сега? Кралят е имал десет години на разположение, защо изведнъж се е разбързал да откара тези хора в Морат? Какво е намислил?

Няколко бунтовници тръгнаха към тях. Каол плъзна поглед по кървавата сцена, сякаш беше карта.

– Може да е заради появата на Елин Галантиус – предположи той, съзнавайки, че вече говори пред публика.

– Не – отхвърли Несрин. – Елин изникна на бял свят преди два месеца. Нещо толкова мащабно... се крои дълго, дълго време.

Сен, един от водачите, с които Каол се срещаше редовно, каза:

– Май е най-добре да се откажем от града. Да се преместим на някое място, което все още не е превзето от тях, да установим граница. Ако Елин Галантиус е в околността на Рифтхолд, трябва да си уредим среща с нея. Може да отидем в Терасен, да отблъснем Адарлан и да заемем позиции там.

– Не бива да изоставяме Рифтхолд – рече Каол, отправяйки поглед към пленниците, които лека-полека се изправяха на крака.

– Чисто самоубийство е да останем – настоя Сен. Няколко от спътниците му кимнаха в знак на съгласие.

Каол отвори уста, но Несрин взе думата:

– Трябва да стигнем до реката. И то бързо.

Той я погледна благодарно, но тя вече крачеше към пленниците.

* * *

Елин изчака всички да заспят и пълната луна да се издигне в нощното небе, преди да стане от леглото, внимавайки да не събуди Роуан.

Влезе в дрешника, облече се набързо и закрепи по костюма си оръжията, които бе захвърлила на пода миналия следобед. Мъжете не казаха нищо, когато взе Дамарис от трапезната маса, уж за да го почисти.

Закачи древния меч на гърба си заедно с Голдрин. Двете дръжки надничаха над раменете ù, докато сплиташе набързо косата си пред огледалото. Беше твърде къса и плитките се получаваха трудно, и предните кичури се изхлузваха от тях, но поне нямаше да влиза в очите ù.

Излезе тихо от дрешника с резервна пелерина в ръка и се промъкна покрай леглото, където татуираното тяло на Роуан блестеше под лунната светлина от прозореца. Мина през кухнята и напусна апартамента като сянка.

36.

Не ù отне дълго да заложи капана си. Лесно намери отряда, ръководен от един от по-садистичните валгски командири, позволявайки на злонамерените очи да я следят по пътя ù.

Благодарение на сведенията от Каол и Несрин знаеше къде се намират новите им скривалища. Каол и Несрин обаче нямаха представа кои входове към канализацията използваха командирите, когато отиваха да говорят с някого от Копоите на Уирда. Затова Елин прекара няколко нощи в проучвания.

Явно Валгите предпочитаха по-древните тунели пред тъпченето в отходни води из по-новите. Елин се добираше възможно най-близо до тях, което обикновено не беше достатъчно да чуе какво си говорят.

Тази вечер се промъкна безшумно в канализацията след командира и едва не повърна от нетърпимата смрад. Беше изчакала Каол, Несрин и главните им лейтенанти да напуснат града по следите на затворническите фургони, така че никой да не ù се бърка. Твърде рисковано беше.

Докато вървеше, спазвайки достатъчно разстояние от валгския командир, така че да не я чуе, тя изрече с въздишка на облекчение:

– Нося Ключа.

После изкриви гласа си, както Лизандра я беше научила, и отвърна на собствените си думи с мъжки тембър:

– Взела си го със себе си?

– Естествено. Покажи ми къде искаш да го скрием?

– Търпение – смъмри сама себе си с лека усмивка на уста и свърна зад ъгъла. – Насам.

Продължи напред с шепот на престорен разговор, докато не доближи кръстовището, където валгските командири често се срещаха с някои от Копоите на Уирда. Там се смълча, хвърли пелерината, която носеше в ръце, и се върна назад до стълбата, водеща към улицата.

Бутна решетката с притаен дъх, а тя, за щастие, поддаде.

Изкачи се на улицата с разтреперани ръце и за момент ù се прииска да легне върху мръсния влажен калдъръм, за да се наслади на чистия въздух около себе си. Но онзи беше твърде близо до нея. Затова придърпа тихо решетката.

Само след минута нечии почти безшумни подметки застъргаха по каменния под отдолу и тъмна фигура премина покрай стълбата, напът към мястото, където беше оставила пелерината. Следеше я цяла нощ.

Какъвто беше и замисълът.

А когато Лоркан влезе право в скривалището на валгските командири и Копоя на Уирда, дошъл да чуе докладите им, когато сблъсъкът на метал и предсмъртните ревове изпълни ушите ù, Елин закрачи бодро по улицата и си засвирука.

* * *

Вървеше по тясна уличка на три пресечки от склада, когато някаква сила, подобна на каменна стена, я блъсна с лице в една тухлена сграда.

– Ти, малка кучко! – процеди Лоркан в ухото ù.

Незнайно как и двете ù ръце се озоваха приковани зад гърба ù, а краката му заклещиха нейните с такава мощ, че не можеше да ги помръдне.

– Привет, Лоркан – поздрави го любезно тя  и опита да обърне към него пулсиращото си от болка лице.

С ъгълчето на окото си виждаше злобните черти под тъмната му качулка, ониксовите му очи, също толкова черната му, дълга до раменете коса и – по дяволите – удължените му кучешки зъби, допрени твърде близо до врата ù.

Едната му ръка стискаше нейните като стоманено менгеме, с другата блъсна главата ù във влажните тухли и одра жестоко бузата ù.

– Забавно ли ти беше?

– Струваше си да опитам.

Лоркан смърдеше на кръв – онази ужасна, неземна валгска кръв. Натисна лицето ù още по-силно към стената, докато непоклатимото му тяло смачкваше нейното.

– Ще те убия.

– А, по този въпрос... – рече тя и извъртя китката си достатъчно, че да може Лоркан още преди да я нападне, да усети острието, което беше извадила в момента. Стоманата опираше в слабините му. – Безсмъртието ще ти се струва много, много дълго без любимата ти телесна част.

– Ще изтръгна гръкляна ти, преди да си помръднала.

Тя притисна острието още по-плътно към чатала му.

– Май рискът е големичък, не смяташ ли?

За момент Лоркан остана неподвижен, изтласквайки я към стената със силата на петвековния си боен опит. Хладният въздух хапеше врата и гърба ù. Когато се завъртя, Лоркан беше отстъпил няколко крачки назад.

В тъмнината едва различаваше гранитните му черти, но си го спомняше достатъчно от онзи ден в Доранел, за да предположи, че жестокото лице под качулката е посиняло от яд.

– Откровено казано – подхвана тя, облягайки се на стената, – съм малко изненадана, че се хвана в клопката ми. Сигурно ме мислиш за страшно глупава.

– Къде е Роуан? – озъби се той. Тесните му тъмни дрехи, подсилени с черен метал по предмишниците и раменете, като че ли поглъщаха смътната светлина. – Още ли топли леглото ти?

Не искаше да знае откъде Лоркан е научил за това.

– Та нали само за това ставате вие, хубавците? – Тя го огледа от глава до пети и запомни къде са множеството му оръжия – и видимите, и скритите. По телосложение не отстъпваше на Роуан и Едион. И изобщо не се впечатляваше от думите ù. – Всичките ли ги изби? Бяха само трима, ако не се лъжа.

– Много добре знаеш, че бяха шестима, както и един от онези каменни демони, кучко такава.

Значи беше намерил начин да убие един от Копоите на Уирда. Интересно... и полезно.

– Знаеш ли, писна ми да ми викаш така. Все пак си живял цели пет века. Не можеш ли да измислиш нещо по-впечатляващо?

– Ела малко по-близо и ще ти покажа на какво са ме научили тези пет века.

– А не може ли аз да ти покажа какво се случва, когато бичуваш приятелите ми, безгръбначно копеле такова?

По свирепите му черти затанцува омраза.

– Голяма уста имаш за човек без огнени фокуси.

– И твоята е голяма за човек без пространствено мислене.

Ножът на Роуан се озова до гърлото му, преди да е мигнал.

Елин се чудеше колко ли време ще му е нужно да я открие. Сигурно се беше събудил още щом беше отметнала завивките си.

– Говори! – нареди му Роуан.

Лоркан сграбчи меча си – могъщо, красиво оръжие, несъмнено отнело безброй животи по бойните полета в далечни земи.

– Не те съветвам да ме предизвикваш на бой.

– Дай ми една добра причина да не пролея кръвта ти още сега – настоя Роуан.

– Ако умра, Майев ще предложи помощта си на адарланския крал за залавянето ви.

– Глупости – изплю Елин.

– Дръж приятелите си близо, а враговете си още по-близо – отвърна Лоркан.

Роуан го пусна бавно и отстъпи встрани. После се придвижи внимателно до Елин и оголи зъби насреща му. Агресията, която излъчваше, я накара да настръхне.

– Допусна фатална грешка, като се показа на кралицата ми с ключа в онова видение – обърна се към нея Лоркан. После черните му очи отскочиха към Роуан. – А ти? Ти си кръгъл глупак. Да се съюзиш с простосмъртна кралица! Че даже кръвна клетва си положил. Какво ще правиш, Роуан, когато остарее и умре?

Ами когато заприлича на бабичка? Ще продължаваш ли да споделяш с нея леглото ù, да...

– Достатъчно – прекъсна го кротко Роуан.

Тя не позволи на прилива от емоции да се отбележи по лицето ù, не посмя дори да мисли за тях от страх, че Лоркан може да ги подуши.

Той просто се изсмя.

– Да не смятате, че сте надвили Майев? Тя ви позволи да си тръгнете от Доранел... и на двама ви.

Елин се прозя.

– Казвам ти, Роуан, не знам как си го търпял през всичките тези векове. Мен ме отегчи на петата минута.

– Мери си приказките, момиченце – предупреди я Лоркан. – Може и да не е утре, може и след седмица да не е, но един ден ще се препънеш. И аз ще чакам.

– Ама и вие, елфическите мъже, сте едни с вашите драматични речи. – Тя се обърна да си върви, но си го позволяваше само защото принцът стоеше помежду им. В следващия момент обаче надникна през рамо, оставила преструвките. И даде воля на познатото унищожително спокойствие до такава степен, че в очите ù не остана нищо човешко. – Никога няма да забравя – нито за момент – какво му причини онзи ден в Доранел. Жалкото ти съществувание се нарежда най-отдолу в списъка ми със задачи, но един ден, Лоркан... – Тя се поусмихна. – Един ден ще ти отмъстя. Приеми тазвечершната случка за предупреждение.

* * *

Елин тъкмо отключваше вратата на склада, когато дълбокият глас на Роуан изломоти зад нея.

– Натоварена нощ, принцесо?

Тя отвори вратата и двамата влязоха в тъмния склад, осветен само от фенера до задното стълбище. После се обърна да я заключи.

– Натоварена, но не и забавна.

– Не е толкова лесно да ми се измъкнеш – увери я Роуан с ниско ръмжене, идващо от дъното на гърдите му.

– Двамата с Едион сте просто непоносими. – Слава на боговете, че Лоркан не беше надушил Едион и произхода му. – Справях се и сама. – Лъжа. Нямаше как да знае дали Лоркан изобщо ще се появи и дали ще се хване на въдицата ù.

Роуан докосна внимателно бузата ù и я прониза болка.

– Имаш късмет, че само те е одрал. Следващия път, когато решиш да си спретнеш среща с Лоркан, ще ми кажеш предварително.

– В никакъв случай. Това си е лично моя работа и...

– Не е само твоя работа, вече не. Другия път ще ме вземеш със себе си.

– Ако следващия път те хвана да ме следиш като някоя угрижена бавачка – изсъска Елин, – ще те...

– Какво?

Той пристъпи опасно близо до нея и дългите му кучешки зъби просветнаха в мрака.

Виждаше ясно очите му на светлината от фенера, той също виждаше нейните, когато му каза безгласно: Не знам какво ще направя, кучи сине, но ще превърна живота ти в същински ад.

Той изръмжа и гърленият звук се плъзна по кожата ù, докато четеше нямото послание в очите му: Спри да се инатиш. Опитваш да утвърдиш независимостта си ли?

Да, и какво? – отвърна рязко тя. – Просто ме остави на мира.

– Не мога да ти обещая подобно нещо – заяви той. Слабата светлина галеше бронзовата му кожа, изящната му татуировка.

Тя заби юмрук в бицепса му... и вероятно я заболя повече, отколкото него.

– Това, че си по-възрастен и по-силен, не ти дава право да ме командориш.

– Напротив, дава ми право да се държа, както си поискам.

Елин издаде писклив звук и понечи да го ощипе, но той я хвана за ръката и я придърпа към себе си. Тя вдигна лице към него.

Бяха сами в склада, само със сандъците наоколо, затова си позволи да огледа чертите му, зелените му очи, силната челюст.

Безсмъртен. Непоклатим. Зареден с мощ.

– Добиче.

– Глезла.

Тя се засмя.

– Наистина ли примами Лоркан в канализацията при едно от онези същества?

– Беше толкова очевиден капан, че направо съм разочарована, задето му се върза.

Роуан се изкиска.

– Не спираш да ме изненадваш.

– Той те нарани. Никога няма да му го простя.

– Доста хора са ме наранявали. Ако смяташ да ги погваш всичките, те чака крайно интензивен живот.

Тя не се усмихна.

– Онова, което каза Лоркан... че ще остарея...

– Недей. Просто... недей дори да го споменаваш. Върви да спиш.

– Ами ти?

Погледът му отскочи към входната врата.

– Не бих се учудил, ако Лоркан реши да ти върне услугата. Забравя и прощава по-трудно дори от теб. Особено ако някой се закани да отреже мъжеството му.

– Поне казах, че ще е голяма грешка – подхвърли с дяволита усмивка Елин. – А се изкушавах да кажа „малка“.

Роуан се засмя с ведър пламък в очите.

– В такъв случай със сигурност щеше да те убие.

37.

В тъмницата крещяха хора.

Знаеше, защото демонът го беше принудил да се разходи до там, покрай всяка килия.

Стори му се, че познава някои от затворниците, но не си спомняше имената им.

Не можеше да си ги спомни дори когато мъжът на трона заповядваше на демона да гледа разпитите им. Демонът се подчиняваше на драго сърце. Ден след ден, ден след ден.

Кралят никога не им задаваше въпроси. Някои от мъжете плачеха, други пищяха, трети мълчаха. Опълчваха му се дори. Вчера например един от тях – млад, с чаровно, познато лице – го разпозна и му се примоли. Молеше го за милост, настояваше, че не знае нищо, ридаеше.

Но нямаше какво да направи, макар че страдаха ужасно, макар че тъмницата вонеше на горяща плът и пролята кръв. Демонът се наслаждаваше на грозната сцена, човешката болка подхранваше силите му все повече с всеки изминал ден.

Той добавяше страданието им към спомените, които го преследваха навсякъде, и безропотно позволяваше на демона да го води в подземното свърталище на агонията и отчаянието... ден след ден.

38.

Елин не смееше да се върне в канализацията, не и докато не се увереше, че Лоркан е напуснал района и Валгите не сноват наоколо.

На следващата вечер тримата хапваха дружно от храната, която Едион беше събрал от кухнята, когато входната врата се отвори и Лизандра влетя в апартамента с бодър поздрав. Тримата пуснаха оръжията.

– Как го правиш? – попита Едион, когато куртизанката влезе в кухнята с парадна стъпка.

– Що за жалка вечеря! – отвърна Лизандра, надничайки през рамото му към разхвърляните по масата хляб, туршия, студени яйца, плодове, сушено месо и остатъци от сутрешния сладкиш. – Никой от трима ви ли не може да готви?

Елин, която си крадеше грозде от чинията на Роуан, изсумтя.

– Излиза, че само в закуската ни бива. А този тук – тя посочи с палец Роуан – може единствено да пече мръвки на лагерния огън.

Лизандра накара Елин да ù направи място и седна на ръба на пейката. Синята ù рокля се разля като течна коприна, когато протегна ръка да си вземе парче хляб.

– Плачевно е... направо е плачевно за толкова знатни, велики воини.

Едион опря ръце на масата.

– Заповядай, чувствай се като у дома си.

Лизандра му изпрати въздушна целувка.

– Привет, генерале. Радвам се да те видя в добро здраве.

Елин следеше разговора им с удоволствие, докато Лизандра не обърна зелените си очи към Роуан.

– Така и не ни запознаха онзи ден. Нейно Кралско Величие имаше да ми казва нещо изключително важно.

Лукав котешки поглед към Елин.

Роуан, който седеше от дясната страна на Едион, килна глава настрани.

– Нужно ли е да ни запознава някой?

Усмивката на Лизандра се разшири.

– Харесвам кучешките ти зъби – заяви кокетно.

Елин се задави с гроздето. Естествено, че ще ги харесва.

Роуан ù отвърна с усмивка, която плашеше дори нея.

– Оглеждаш ги внимателно, за да можеш да ги пресъздадеш, когато приемеш моя облик, а, хамелеон такъв?!

Вилицата на Елин замръзна във въздуха.

– Глупости – обади се Едион.

Всичката ведрост напусна лицето на куртизанката.

Хамелеон.

Свещени богове! Какво бяха огнената магия или ветровете и ледът в сравнение с хамелеонството? Шпионите, крадците и асасините с тази дарба можеха да изискват безбожни цени за услугите си. Кралските дворове по цял свят ги издирваха и изтребваха още преди Адарлан да забрани магията.

Лизандра си взе едно гроздово зърно, огледа го и стрелна очи към Роуан.

– Може би те наблюдавам, за да знам къде да забия своите зъби, ако някога си върна дарбата.

Роуан се засмя.

Това обясняваше толкова много. Ние с теб сме диви зверове в човешка кожа.

Лизандра насочи вниманието си към Елин.

– Никой не знае за това. Дори Аробин. – Гледаше я с каменно лице. Очите ù се впиваха въпросително и предизвикателно в нея.

Тайни... и Нехемия пазеше тайни от нея. Елин не каза нищо.

Лизандра стисна устни и отново се обърна към Роуан.

– Как разбра?

Той сви рамене, но Елин усети, че вниманието му е върху нея, че чете обърканите ù мисли.

– Преди векове имах среща с няколко хамелеона. Всичките миришете еднакво.

Лизандра се подуши, а Едион измърмори:

– Значи това било.

Куртизанката отново обърна поглед към Елин.

– Кажи нещо.

Елин вдигна ръка.

– Просто... дай ми малко време.

Време да раздели в съзнанието си една приятелка от друга – онази, която бе обичала и която я бе лъгала за щяло и нещяло, и онази, която някога мразеше и от която самата тя пазеше тайни... мразеше я, докато скръбта не сля любовта и омразата.

– На колко си била, когато научи? – поинтересува се Едион.

– Малка... на пет или шест годинки. Но още тогава знаех, че трябва да крия дарбата си от всички. Не съм я наследила от майка си, така че явно е от баща ми.

Тя никога не говореше за него. И като че ли не ù липсваше.

Дарба – интересен подбор на думи.

– Какво е станало с нея? – попита Роуан.

Лизандра сви рамене.

– Не знам. Бях на седем, когато ме преби и ме изхвърли от дома. Живеехме тук, в Рифтхолд. Същата сутрин за пръв път допуснах грешката да променя облика си пред нея. Не помня какво, но нещо ме беше уплашило достатъчно, че да се превърна в съскаща котка.

– Проклятие – коментира Едион.

– Изглежда, че владееш дарбата изцяло – промълви Роуан.

– Още преди онази случка знаех на какво съм способна, че мога да се трансформирам във всяко живо същество. Но тук магията беше забранена. И във всички кралства се гледаше с недоверие на хамелеоните. Съвсем очаквано. – Гърлен смях. – След като майка ми ме изгони, останах на улицата. Бяхме толкова бедни, че почти не усетих разликата, но... през първите два дни плаках на прага ни. Тя заплаши да ме предаде на властите, затова избягах и повече никога не я видях. След няколко месеца наминах край къщата, но нея я нямаше, беше се изнесла.

– Май е била прекрасен човек – обади се Едион.

Лизандра не я беше излъгала. Нехемия я лъжеше в очите, криеше от нея важни неща. Но Лизандра... Бяха квит – все пак и тя самата не ù беше казала, че е кралица.

– Как си оцеляла? – попита накрая Елин, отпускайки рамене. – Седемгодишно момиченце по улиците на Рифтхолд. Не звучи добре.

Нещо просветна в очите на Лизандра и Елин се зачуди дали не бе очаквала точно този удар.

– Използвах способностите си. Понякога се подвизавах като човек, преобразявах се в улични гаменчета, ползващи се с авторитет в шайките си. В други случаи се превръщах в бездомна котка, в плъх или пък в чайка. А после осъзнах, че ако си придавах по-красив вид, докато просех, ми даваха повече пари.

Носех едно от красивите си лица, когато магията изчезна. И оттогава съм с него.

– Значи това лице не е истинското ти? – попита Елин. – Нито тялото ти?

– Не. А най-много ме измъчва това, че не си спомням истинското си лице.

Такива опасности крие хамелеонството – да забравиш собствения си вид, защото именно споменът ръководи целия процес. Помня, че бях най-обикновена, но... не мога да се сетя дали очите ми бяха сини, сиви, или зелени, не знам каква форма имаха носът и брадичката ми. А и тогава живеех в детско тяло. Нямам представа как бих изглеждала сега като жена.

– И Аробин те е забелязал в това ти превъплъщение няколко години по-късно? – пророни Елин.

Лизандра кимна и изтупа невидимо мъхче от роклята си.

– Ако магията се възвърне, би ли гледала с подозрение на един хамелеон?

Внимателно подбрани думи, внимателно зададен въпрос – най-важният очевидно.

Елин сви рамене и ù отвърна искрено:

– Щях да завиждам. Преобразяването във всякакви живи същества би било безкрайно полезно. – Тя се замисли. – Не се сещам за по-добър съюзник от един хамелеон. А и сигурно ще е много забавно.

– След освобождаването на магията такова умение може да носи победа след победа на бойното поле – изтъкна Едион.

– Имаше ли любимо превъплъщение? – попита Роуан.

Лизандра се усмихна дяволито.

– Харесвах всичко с нокти и големи остри зъби.

Елин преглътна смеха си.

– С някаква цел ли идваш, Лизандра, или просто ти се прииска да дразниш приятелите ми?

Усмивката на куртизанката посърна и тя вдигна кадифена торба, натежала от нещо с формата на голяма кутия.

– Както се уговорихме.

Кутията тупна глухо върху протритата дървена маса.

Елин придърпа торбата към себе си, а мъжете вдигнаха вежди и впрегнаха елфическото си обоняние.

– Благодаря ти.

– Утре Аробин ще поиска да изпълниш твоята част от сделката и ще ти даде срок до следващата нощ. Имай готовност.

– Добре.

Едва сдържаше лицето си безизразно.

Едион се приведе напред и очите му запрескачаха помежду им.

– И очаква Елин да я изпълни сама?

– Не, мисля, че очаква и вие двамата да ù помогнете.

– Капан ли ни е заложил? – попита Роуан.

– Вероятно. По един или друг начин – потвърди Лизандра. – Настоява да му занесете обещаното, а после да вечеряте с него.

– Демони и вечеря – пророни Елин. – Прекрасна комбинация.

Само Лизандра се усмихна.

– Възнамерява да ни отрови ли? – попита Едион.

Елин зачопли с нокът някаква мръсотия по масата.

– Отровата не е в стила му. Ако прави нещо с храната, то ще е да ù сложи някакъв опиат, с който да ни извади от строя, за да ни премести някъде. Обича да контролира всичко – добави тя, вперила поглед в масата. Нямаше особено желание да вижда израженията на Роуан и Едион. – Болката и страхът му носят удоволствие, но надмощието е истинският му наркотик. – Лицето на Лизандра бе притъмняло и очите ù гледаха някак студено, пронизващо. Елин не се съмняваше, че бяха отражение на нейните. Само тя разбираше, и то от личен опит, колко свирепо Аробин преследваше властта. Елин стана на крака. – Ще те изпратя до каретата ти.

* * *

Двете с Лизандра спряха сред купчините със сандъци в склада.

– Готова ли си? – попита Лизандра, скръствайки ръце.

Елин кимна.

– Не знам дали някога ще можем да му... да им отмъстим за стореното. Но ще трябва да се задоволя и с малко. Не ми остава много време.

Лизандра стисна устни.

– Твърде рисковано е да идвам тук отново, докато не изпълним плана си.

– Благодаря ти за всичко.

– Няма да се учудя, ако си е наумил и нещо друго. Бъди нащрек.

– Ти също.

– И не ми се... сърдиш, задето не ти казах?

– Твоята тайна е не по-малко смъртоносна от моята, Лизандра. Просто ми стана... знам ли. Зачудих се дали не съм сгрешила някъде, дали не съм загубила

доверието ти.

– Исках да ти споделя... умирах от желание.

Елин ù вярваше.

– Изложи се на толкова опасна среща с Валгите в деня, когато измъкнахме Едион от двореца – пророни Елин. – Сигурно щяха да обезумеят, ако научеха, че в града има хамелеон. – А онази нощ в „Ямите“, когато постоянно извръщаше лице от валгските командири и се криеше зад Аробин... Правила го беше, за да не я забележат. – Проявила си безумна храброст.

– Дори преди да дойдеш в Рифтхолд, Елин, знаех, че каузата ти... си струва. – И тя е?

Гърлото ù се стегна.

– Бориш се за свят, където хора като мен не трябва да се крият. – Лизандра се обърна да си върви, но Елин я хвана за ръката. Куртизанката се поусмихна. – В тези времена ми се иска да имах твоите умения... вместо моите.

– Би ли го направила? След две нощи?

Лизандра изтръгна внимателно ръката си от нейната.

– Мисля за това всеки божи ден, откакто Уесли загина. Бих го сторила, и то на драго сърце. Но нямам нищо против да ти отстъпя тази чест. Ти няма да се поколебаеш. А това ме успокоява някак.

* * *

Един уличен гамен донесе вестта в десет часа на следващата сутрин.

Елин стоеше до масата пред камината и се взираше в кремавия пощенски плик, върху чието червено восъчно клеймо имаше два кръстосани кинжала. Едион и Роуан надничаха иззад раменете ù, оглеждайки кутията, която бе пристигнала с писмото. И двамата душеха въздуха със сбърчени носове.

– Мирише на бадеми – отбеляза Едион.

Тя измъкна картичката. Официална покана за вечеря в осем часа на следващия ден – за нея и двамата ù гости – и молба да изпълни своята част от уговорката им.

Търпението му се изчерпваше. Но, естествено, не искаше от нея просто да стовари демона на прага му. Не, трябваше да му го поднесе по специален начин. Вечерята щеше да се състои достатъчно късно, че да има време да свърши работата си.

В края на поканата имаше послание, изписано с елегантен, отработен почерк. Подарък – надявам се да го използваш за утре вечер. Тя метна картичката на масата и махна с ръка на двамата мъже да отворят кутията, а тя самата отиде до прозореца и зарея поглед към двореца. Светеше ослепително на утринното слънце, сякаш бе изваян от седеф, злато и сребро. Зад гърба си чу шумоленето на опаковъчната панделка, отварянето на капака и...

– Какво е това, дявол да го вземе?

Тя надникна през рамо. Едион държеше голяма стъклена бутилка с кехлибарена течност.

– Ароматно масло за кожа.

– Защо иска да го използваш за утре вечер? – попита плахо Едион.

Елин отново извърна поглед към прозореца. Роуан се настани на креслото зад нея като мощна опора до гърба ù.

– Просто поредният ход в играта ни – отвърна тя.

Трябваше да го втрие в кожата си... неговия аромат.

Не че подобно искане от негова страна я изненадваше, но...

– И смяташ ли да му угодиш? – изплю Едион.

– Утрешната ни цел е да му откраднем Амулета на Оринт. Ако използвам ароматното му масло, ще го поставя в уязвима позиция.

– Не разбирам.

– Поканата е заплаха – обясни Роуан вместо нея. Чувстваше го на сантиметри от себе си, усещаше движенията му като свои собствени. – Кани и двамата ù гости, с което ни показва, че знае колко сме и кой си ти.

– Ами ти? – попита Едион.

Платът на ризата му изшумоля по кожата му и Роуан сви рамене.

– Вероятно вече е наясно, че съм с елфическа кръв.

Мисълта за сблъсъка между Роуан и Аробин, както и какво би опитал да му стори кралят на асасините...

– Ами демонът? – продължи с въпросите Едион. – Очаква да му го заведем пременени като за бал?

– Да. Поредният тест.

– Е, кога ще заловим някой валгски командир?

Елин и Роуан се спогледаха.

– Ти ще стоиш тук – заяви му тя.

– Друг път.

Елин посочи към ребрата му.

– Ако не беше упорствал така твърдоглаво да се биеш с Роуан, сега шевовете ти нямаше да са скъсани и можеше да дойдеш с нас. Но забрави да те пусна с отворена рана в мръсната канализация, само и само да не нараня самочувствието ти.

Ноздрите на Едион се разшириха ядно, макар че видимо се мъчеше да овладее гнева си.

– Ще се изправиш срещу демон...

– Аз ще се погрижа за нея – увери го Роуан.

– Мога да се грижа за себе си – тросна му се тя. – Отивам да се преоблека.

Тя грабна костюма си от креслото до отворените прозорци, където го беше оставила да съхне.

Зад нея Едион въздъхна.

– Моля те... просто се пази. А можем ли да имаме пълно доверие на Лизандра?

– Утре ще разберем – отвърна тя.

Вярваше на Лизандра, в противен случай изобщо нямаше да я допусне до Едион, но дали Аробин не я използваше без нейно знание?

Роуан вдигна вежди. Добре ли си?

Тя кимна. Просто искам да преживея следващите два дни и да се свършва.

– Никога няма да свикна с това нещо – измърмори Едион.

– Твой проблем – рече му тя и тръгна към спалнята с костюма. – Хайде да си хванем някое малко, сладко демонче.

39.

– По-мъртъв от това не може да бъде – обяви Елин, побутвайки с крак горната половина от трупа на един от Копоите на Уирда. Роуан, приклекнал над някоя от долните части, изръмжа утвърдително. – Лоркан не си поплюва – продължи тя и обходи с поглед зловонния, оплискан с кръв канализационен кръстопът. От валгските капитани и Копоя не беше останало почти нищо. Лоркан ги беше изклал като прости, най-обикновени роби. Свещени богове!

– Вероятно си е представял, че убива теб. – Роуан взе една отсечена ръка с дълги нокти и стана. – Каменната кожа е нещо като защитна обвивка, но отвътре има най-обикновена плът. – Той подуши крайника и изръмжа погнусено.

– Чудесно. Да благодарим на Лоркан, че ни помага с това откритие.

Тя отиде до Роуан, пое тежката ръка от него и му помаха със скованите пръсти на съществото.

– Престани – изсъска той.

Тя поразклати още малко пръстите на демона.

– Това ще е отлична чесалка за гръб.

Роуан се намръщи.

– Киселяк – укори го тя и метна ръката върху торса на Копоя. Тя се приземи с тежко тупване и удряне на камък в камък. – Е, значи Лоркан е способен да повали цял Копой на Уирда. – Роуан изсумтя вместо коментар за названието, което беше дала на съществото. – А очевидно, умре ли гадината, си остава мъртва. Полезна информация.

Роуан я изгледа със съмнение.

– Не си му спретнала този капан само за да му изпратиш послание, нали?

– Тези твари са марионетки на краля – подхвана Елин, – така че Негово Височайше Величество вече познава лицето и миризмата на Лоркан, а едва ли ще приветства в града си елфически воин. Дори съм готова да се обзаложа, че в момента го преследват седемте други копоя, които несъмнено изгарят от желание да си отмъстят заради мъртвия си брат и от името на краля.

Роуан поклати глава.

– Не знам дали да те удуша, или да те потупам по гърба.

– Май доста хора изпитват същите противоречиви чувства към мен. – Тя огледа канализацията, превърнала се в касапница. – Вниманието на Лоркан трябва да е насочено другаде тази вечер и утре. А и бе нужно да разбера дали тези гадини могат да бъдат убити.

– Защо? – попита принцът, макар че можеше да го прочете в очите ù.

Тя извърна бавно поглед към него.

– Защото възнамерявам да проникна в двореца през любимия им вход към тунелите и да взривя часовниковата кула под носовете им.

Роуан изсвири впечатлено.

– И така ще освободиш магията. Ще изчакаш Лоркан да избие всички Копои на Уирда и тогава ще се промъкнеш в двореца.

– Трябваше да ме убие, когато му се отдаде възможност. Сега ще е доста зает с новите си врагове.

Роуан оголи зъби в кръвожадна усмивка.

– Заслужил си го е.

* * *

Закачулена, въоръжена и маскирана, Елин се подпираше на каменната стена на една изоставена сграда, докато Роуан обикаляше завързания валгски командир в центъра на помещението.

– Подписахте смъртната си присъда, долни мижитурки – заяви съществото в тялото на стража.

Елин изцъка с език.

– Сигурно не си от най-добрите демони, щом те хванахме толкова лесно.

Наистина стана като детска игра. Елин избра най-малкия отряд, ръководен от най-слабия командир. Малко преди полунощ двамата с Роуан им направиха засада в едно затънтено кътче на града. Тя успя да убие само двама стражи, преди Роуан да посече останалите, а когато командирът опита да избяга, принцът го залови за броени мигове. И само след секунда страхливецът вече лежеше в безсъзнание. Най-трудно се оказа да влачат отпуснатото му туловище през бедняшкия квартал и да го свалят в мазето на изоставената сграда, където го приковаха към един стол.

– Аз... не съм демон – изсъска мъжът така, сякаш всяка дума прогаряше гърлото му.

Елин скръсти ръце. Роуан, въоръжен с Голдрин и Дамарис, кръжеше край него като ястреб край плячка.

– Тогава защо ти е този пръстен? – попита тя.

Борба за глътка въздух – човешка, затормозена.

– С него ни поробват... превземат телата ни.

– И?

– Ела насам и ще ти обясня. – Гласът му се промени изведнъж, стана по-дълбок, по-студен.

– Какво е името ти? – попита Роуан.

– Човешките ви езици не могат да произнасят имената ни, нито пък езика ни – обяви демонът.

– „Човешките ви езици не могат да произнасят имената ни“ – повтори с подигравателен тон Елин. – За жалост, това съм го чувала и преди. – Тя се изсмя гърлено и съществото в стража закипя от гняв. – Какво е името ти? Истинското ти име?

Мъжът се загърчи – рязко, бурно движение, което накара Роуан да пристъпи към него. Елин наблюдаваше с интерес битката между двете същества в тялото му. Накрая демонът рече:

– Стеван.

– Стеван – повтори тя. Очите на мъжа бяха ясни, вкопчени в нея. – Стеван – каза още веднъж, този път по-силно.

– Замълчи – озъби ù се демонът.

– Откъде идваш, Стеван?

– Достатъчно... Мелисанде.

– Стеван – рече отново Елин. Тази тактика не беше подействала онзи ден в двореца. Сега обаче... – Имаш ли семейство, Стеван?

– Мъртви са. Всички. И вас това ви чака.

Тялото му ту се напрягаше, ту се отпускаше, ту се напрягаше, ту се отпускаше.

– Можеш ли да свалиш пръстена?

– Никога – отсече съществото.

– Можеш ли да се върнеш, Стеван? Ако пръстена го няма?

Той потрепери силно и сви глава между раменете си.

– Не искам, дори да можех.

– Защо?

– Злините... злините, които сторихме... Харесваше му да гледа как ги разчленявам.

Роуан спря да обикаля и застана до нея. Елин почти виждаше изражението му под маската – там се бореха погнуса и съжаление.

– Разкажи ми за валгските принцове – нареди Елин.

– Те са мрак, те са слава, те са вечни.

– Стеван, кажи ми. Има ли валгски принц тук, в Рифтхолд?

– Да.

– Чие тяло е превзел?

– Това на принца.

– А той жив ли е още в тялото си? Като теб?

– Не съм го виждал... не съм говорил с него. Ако... ако в него има валгски принц... Не издържам повече. Ако е принц... принцът го е прекършил, обладал го е напълно.

Дориан, Дориан...

– Моля те – пророни мъжът с глас, така празен и крехък в сравнение с този на демона. – Моля те... убий ме. Не издържам повече.

– Лъжец – рече гърлено тя. – Сам си му се отдал.

– Нямах избор – отвърна задъхано мъжът. – Дойдоха в домовете ни, при семействата ни. Казаха, че пръстените били част от униформата, затова трябвало да ги носим. – Тялото му се разтресе и нещо древно, студено се усмихна насреща ù. – А ти какво си, жено? – Той облиза устни. – Нека те вкуся. Кажи ми какво си.

Елин огледа черната халка на пръста му. Каин – някога, много отдавна, преди месеци, Каин се беше съпротивлявал на съществото в себе си. Имаше моменти, когато изглеждаше така, сякаш нещо го преследва из коридорите на двореца.

Сякаш независимо от пръстена...

– Аз съм смъртта – рече Елин. – Само я пожелай.

Мъжът се отпусна и демонът се загуби.

– Да – въздъхна той. – Да.

– Какво ще ми предложиш в замяна?

– Всичко – промълви мъжът. – Умолявам те.

Тя погледна ръката с пръстена и бръкна в джоба си.

– Тогава ме слушай внимателно.

* * *

Елин се събуди плувнала в пот и омотана в чаршафите. Страхът я стискаше за гърлото като юмрук.

Напъна се да си поеме дъх, да примигне. Огледа окъпаната в лунна светлина стая и обърна глава към елфическия принц, спящ в другия край на леглото. Жив – не изтезаван, не мъртъв.

Въпреки това протегна ръка през морето от одеяла помежду им и докосна голото му рамо. Твърди като камък мускули, облечени в кадифена кожа. Истински.

Бяха направили каквото трябва и валгският командир ги чакаше, заключен в друга сграда, готов за идната вечер, когато щяха да го отведат в Крепостта, за да изпълни най-сетне обещанието си към Аробин. Но думите на демона още отекваха в главата ù. Вече се сливаха с гласа на валгския принц, използвал устата на Дориан, сякаш беше марионетка.

Ще унищожа всичко, което обичаш. Ужасяваща клетва. Елин въздъхна. Внимаваше да не събуди принца до себе си. В първия момент ù беше трудно да отлепи ръка от рамото му, изкушаваше се да плъзне пръсти надолу по извивката на мускулите му.

Но тази вечер я чакаше още една задача.

Затова отдръпна ръката си.

Този път Роуан не се събуди, като излезе на пръсти от стаята.

* * *

Върна се в спалнята към четири сутринта, хванала ботушите си в ръце. Направи само две стъпки – две безкрайно тежки, изтощени стъпки, преди Роуан да се обади от леглото:

– Миришеш на пепел.

Тя продължи по пътя си и остави ботушите в дрешника. После се съблече, нахлузи първата риза, която ù попадна, и отиде да измие лицето и врата си.

– Имах си работа – обясни, като легна до него.

– Този път си била по-тиха.

Гневът, който излъчваше Роуан, едва не прогаряше одеялата.

– Този път нямаше особени рискове.

Лъжа, лъжа, лъжа, лъжа. Просто беше извадила късмет.

– И предполагам няма да ми разкажеш, докато сама не решиш.

Тя се отпусна върху възглавниците.

– Не се дразни само защото не си ме чул да излизам.

Ръмженето му я достигна като вибрация по дюшека.

– Това не е игра.

Тя затвори очи. Чувстваше крайниците си като от олово.

– Знам.

– Елин...

Но Елин вече спеше.

* * *

Роуан не се дразнеше.

Не, това беше твърде слабо казано.

Гневът не го пускаше дори на сутринта, когато се събуди преди нея и влезе в дрешника да огледа дрехите, които бе свалила през нощта. Прахоляк, метал, пушек и пот погъделичкаха носа му, а по черния плат имаше следи от мръсотия и пепел. Само няколко кинжала бяха разхвърляни край дрехите – Голдрин и Дамарис си стояха на пода в дрешника, където ги беше хвърлил снощи. Не усети мириса нито на Лоркан, нито на Валгите, нито пък на кръв.

Или не бе искала да рискува да загуби древните мечове в бой, или си беше спестила излишния товар.

Когато Роуан излезе от дрешника със стиснати челюсти, Елин продължаваше да лежи изтегната на леглото. Дори не беше облякла някоя от нелепите си нощници. Явно от умора беше нахлузила само една широка риза. Неговата риза, забеляза той с подобаваща доза мъжко задоволство.

Направо плуваше в нея. Толкова лесно забравяше колко по-дребна е от него. Колко уязвима. Навярно дори не предполагаше какви усилия влага той всеки ден, всеки час, за да стои настрана от нея, да не я докосва.

Изгледа я смръщено, преди да излезе с маршова стъпка от спалнята. Ако бяха в планината, щеше да я изпрати да тича, да сече дърва с часове или да работи до късно в кухнята.

Но този апартамент беше твърде малък, твърде пълен с мъже, свикнали да става тяхното, и кралица, свикнала да става нейното. Още по-лошо – кралица, непоклатимо решена да пази тайни от тях. И преди си беше имал работа с млади владетели – Майев го беше изпращала в достатъчно чужди кралства, че да се научи как да ги усмирява. Елин обаче...

Заведе го на лов за демони. Въпреки това мисията ù, каквато и да беше тя, изискваше да държи дори него в неведение.

Роуан напълни чайника с внимателни движения, иначе имаше опасност да го засили през прозореца.

– Приготвяш закуска? Колко трогателно.

Елин се подпираше на вратата, лишена от почтителност както винаги.

– Очаквах да спиш като труп след снощните ти премеждия.

– Може ли да не се караме, преди да съм изпила първата си чаша чай?

Роуан сложи чайника на печката с буреносно спокойствие.

Тя скръсти ръце и слънчевата светлина целуна рамото на светлосиния ù халат.

Колко изтънчено същество беше кралицата му. А от доста време не си беше купувала нищо ново. Тя въздъхна и отпусна леко рамене.

Гневът, бушуващ във вените му, трепна. И трепна още веднъж, когато Елин прехапа долната си устна.

– Искам да ме придружиш днес.

– Навсякъде – отвърна Роуан. Тя надникна към масата, сетне към печката. – При Аробин ли мислиш да ходиш?

Не беше забравил нито за миг къде трябва да отидат тази вечер, пред какво предизвикателство щеше да се изправи кралицата му.

Тя поклати глава и сви рамене.

– Не... тоест да, искам да дойдеш с мен довечера, но... Трябва да свърша и нещо друго. И искам да го сторя днес преди всичко останало.

Той зачака, въздържайки се да отиде при нея и да я попита за подробности.

Бяха си обещали лично пространство, в което да подреждат окаяните си животи – да търсят начин да споделят за тях. И Роуан нямаше нищо против да спазва обещанието си. През повечето време.

Елин потри веждите си с палец и показалец. После изпъна рамене – облечените си в коприна рамене, чийто товар той бе готов на всичко, за да облекчи. Тя вирна брадичка.

– Трябва да посетя нечий гроб.

* * *

Нямаше черна траурна рокля, но така или иначе ù се струваше, че Сам би се зарадвал да я види в нещо свежо и красиво. Затова облече туника с цвят на пролетна трева и пепелявозлатисти маншети на ръкавите. Живот, мислеше си Елин, докато крачеше през малкото китно гробище с изглед към Ейвъри.

Дрехите, в които Сам би искал да я види, ù напомняха за живота, не за смъртта. Гробището пустееше, но надгробните плочи и ливадите бяха добре поддържани, а великанските дъбове тъкмо се разлистваха. Ветрецът откъм блещукащата река ги караше да въздишат и рошеше пуснатата ù коса, отново възвърнала медения си цвят.

Роуан беше останал до малката желязна порта под сянката на един от дъбовете, за да не го забелязват случайните минувачи по тихата градска улица отвъд тях. Пък и да го видеха, черните му дрехи и оръжията го караха да изглежда като телохранител.

Беше възнамерявала да дойде сама. Но тази сутрин изпита нужда да го вземе със себе си.

Младата трева заглушаваше стъпките ù между светлите надгробни плочи, облени в слънчеви лъчи.

По пътя си събираше камъчета, като изхвърляше грубите и кривите, но запазваше онези с частици лъскав кварц и цветни петънца. Щом достигна последната редица гробове на брега на пълноводната кална река, вече имаше цяла шепа.

Гробът му беше прекрасен – простичък и чист, а върху камъка беше изписано:

САМ КОРТЛАНД

МНОГООБИЧАН

Аробин го беше оставил някак празен и недовършен. Но Уесли обясняваше в писмото си, че бе извикал майстора на място. Тя доближи надгробната плоча и прочете надписа няколко пъти.

Многообичан – не само от нея, но и от много други.

Сам. Нейният Сам.

За момент впери поглед в тревата, в белия камък. И почти видя красивата му усмивка, любвеобилния му поглед. Отвори шепа и избра трите най-красиви камъчета – две за годините, откакто ù го бяха отнели, и едно за споделеното им време. Подреди ги старателно върху извивката на каменната плоча.

После седна до нея, пъхна крака под себе си и отпусна глава върху гладкия, хладен камък.

– Здравей, Сам – прошепна на речния полъх.

Дълго време не каза нищо друго, щастлива, че е близо до него, дори в това му състояние. Слънцето топлеше косата ù и сякаш я целуваше по главата. Може би Мала ù изпращаше знак.

Елин заговори тихо, ясно, разказвайки на Сам какво ù се бе случило преди десет години, какво бе преживяла през изминалите девет месеца. Като приключи, вдигна поглед към дъбовите листа, шумолящи над главата ù, и зарови пръсти в меката трева.

– Липсваш ми – промълви спокойно. – Липсваш ми всеки божи ден. И се чудя как ли би възприел всичко това... мен. Мисля... мисля, че щеше да си чудесен крал. Народът щеше да те харесва повече, отколкото мен. – Гърлото ù се стегна. – Така и не ти споделих... чувствата си. Но знай, че те обичах и навярно винаги ще те обичам. Може да си бил житейският ми спътник, без дори да го подозирам.

Сигурно цял живот ще се питам дали е било така. Но може да те срещна отново в Отвъдното и тогава ще разбера със сигурност. И все пак... все пак ще ми липсваш и вечно ще мечтая да съм с теб.

Нямаше желание да се извинява, нито да му казва, че вината е била нейна.

Защото не беше загинал по нейна вина. А тази вечер... тази вечер щеше да отмъсти за него.

Избърса лицето си с ръкав и стана. Слънцето пресуши сълзите ù. Ароматът на бор и сняг я достигна, преди да го чуе, а като се обърна, Роуан стоеше на няколко метра от нея, вперил поглед в надгробната плоча зад гърба ù.

– Той беше...

– Знам кой е бил за теб – рече тихо Роуан и протегна ръка към нейната. Не за да я хване, а за камъче.

Тя отвори шепата си и той се разрови из камъчетата, докато не си хареса едно – гладко и обло, голямо колкото яйце на колибри. А после с нежност, от която сърцето ù се сви, го остави върху плочата до нейните.

– Тази вечер ще убиеш Аробин, нали? – попита той.

– След вечеря. Като си легне. Ще се върна в Крепостта и ще сложа край на всичко.

Беше дошла тук, за да си припомни защо го имаше този гроб и защо гърбът ù бе набразден с толкова белези.

– А Амулетът на Оринт?

– Той е цел, но и начин да отклоня вниманието му.

Слънчевата светлина танцуваше почти ослепително по водите на Ейвъри.

– Готова ли си за това?

Тя погледна назад към надгробната плоча и тревата, под която лежеше ковчегът му.

– Нямам друг избор.

40.

Елида прекара два дни в доброволен труд в кухнята, за да разбере къде и кога се хранеха перачките и кой носеше храната им. Главният готвач вече ù имаше достатъчно доверие, за да не се усъмни, когато изяви желание да качи хляба до трапезарията.

Никой не забеляза как поръси отрова върху няколко от питките. Водачката на Крилото я беше уверила, че такава доза не може да убие човешко същество – просто перачката щеше да се чувства зле няколко дни. Може би постъпваше егоистично, поставяйки собственото си оцеляване на първо място, но дори не се поколеба, докато примесваше светлия прашец с брашното върху някои от питките.

Избра една за перачката, която наблюдаваше от дни, но останалите щеше да раздаде на произволни работнички.

Сигурно щеше да гори цяла вечност в кралството на Хелас.

Но щеше да мисли за следсмъртните си мъки чак когато се измъкнеше оттук и избягаше много, много надалеч отвъд Южния континент.

Елида влезе в шумната трапезария – мълчаливо сакато момиче с поредния поднос храна. Тръгна покрай дългата маса, стараейки се да пази крака си, докато се навеждаше отново и отново да оставя питките върху чиниите на слугите.

Перачката дори не ù благодари за своята.

* * *

На следващия ден Крепостта ехтеше от новината, че една трета от перачките били болни. Всички вярваха, че е от пилето, което бяха яли за вечеря. Или от овнешкото месо. Или от супата, тъй като само няколко от тях я бяха опитали. Готвачът се извини, а Елида едва се сдържа да не се извини на него, когато видя ужаса в очите му.

Главната перачка като че ли си отдъхна, щом Елида докуцука до нея и предложи помощта си. Каза ù да си избере работно място и да се залавя. Идеално.

Директно зае мястото на болната жена, макар и измъчвана от угризения. Труди се цял ден в очакване да пристигнат окървавените дрехи.

* * *

Не бяха толкова окървавени, колкото предишния път, но за сметка на това бяха изцапани с нещо, което приличаше на повръщано. Елида едва укротяваше собствения си стомах, докато ги переше. И ги изстискваше. И ги сушеше. И ги гладеше. Цялата процедура ù отне часове.

Когато сгъна и последните дрехи с разтреперани пръсти, вече се здрачаваше. Въпреки това отиде при главната перачка и я попита с глас на свенливо девойче:

– Да... да ги нося ли?

Жената се подсмихна презрително. Елида се запита дали не изпращаха другата перачка в подземието като наказание.

– Ей там има едно стълбище, което ще те отведе до подземните етажи. Кажи на стражите, че заместваш Мисти. Носи дрехите на втория етаж вляво и ги остави пред вратата. – Жената сведе поглед към веригите около глезените ù. – После си плюй на петите, ако можеш.

* * *

Вътрешностите ù сякаш се втечниха от страх, докато достигне до стражите. А те дори не я погледнаха, след като им предаде думите на главната перачка. И Елида тръгна надолу, надолу и все по-надолу по тъмното вито стълбище. Температурата като че ли спадаше с всяка нейна стъпка.

После чу стоновете.

Стонове на болка, на ужас, на отчаяние.

Тя притисна кошницата с дрехи към гърдите си. Отпред мъждукаше факла.

О, богове, какъв студ цареше тук!

Стъпалата се разширяваха към дъното на стълбището и започваха да се спускат право надолу, разкривайки широк проход, осветен от факли и обточен с безброй железни врати.

Стоновете идваха иззад тях.

Втората врата вляво. Някой сякаш я беше драл с хищни нокти от вътрешна страна.

По коридора се движеха стражи – стражи и какви ли не странници, които отваряха и затваряха множеството врати. Коленете на Елида се олюляваха от страх, но никой не я спря.

Тя остави кошницата с пране пред втората врата и почука тихо. Желязото беше толкова студено, че сякаш прогори кожата ù.

– Чисти дрехи – обяви, доближавайки лице до метала. Пълна нелепост. Чисти дрехи на такова място, за такива хора.

Трима от стражите я загледаха. Тя се престори, че не ги вижда и че отстъпва бавно назад като уплашено зайче.

Както и че препъва в нещо осакатения си крак и пада на земята.

Но болката беше истинска. Подът студенееше като желязната врата.

Никой от стражите не се спусна да ù помогне.

Тя изсъска през зъби и стисна глезена си, за да спечели поне малко време, а сърцето ù препускаше ли, препускаше.

Тогава вратата се открехна.

* * *

Манон гледаше как Елида повръща. Отново и отново. Една от Черноклюните я беше намерила свита на кълбо в ъгъла на един коридор – с разтреперано тяло и локва урина под нея. Тъй като вещицата знаеше, че слугинята вече е поданица на Манон, я беше довлачила в кулата.

Астерин и Сорел стояха с каменни лица зад Водачката на Крилото, докато момичето повръщаше в кофата за пореден път – само жлъчка и слюнки. Накрая вдигна глава.

– Докладвай! – нареди Манон.

– Видях стаята – пророни дрезгаво Елида.

И трите се вцепениха.

– Нещо отвори вратата да вземе прането и успях да зърна вътрешността на стаята.

С тези нейни проницателни очи навярно бе видяла повече от допустимото.

– Да чуем! – заповяда Манон и се облегна на колоната на леглото си. Астерин и Сорел отидоха до вратата, за да следят за подслушвачи.

Елида остана на пода с протегнат настрани крак. Но очите ù горяха от гняв, какъвто рядко разкриваше по лицето си.

– Нещото, което отвори вратата, беше красив мъж. Мъж със златиста коса и нашийник около врата си. Но не беше човек. Нямаше нищо човешко в очите му. – Явно някой от принцовете. – Бяха паднала нарочно, за да си дам повече време да го огледам. Като ме видя на земята, ми се усмихна... сякаш излъчваше странна тъмнина... – Тя се наведе над кофата, но не успя да повърне. След малко продължи: – Успях да надникна в стаята зад него.

Тя впери поглед в Манон, после го отмести към Астерин и Сорел.

– Казахте, че щели да им... присаждат нещо.

– Да – потвърди Манон.

– А знаете ли колко пъти?

– Какво? – прошепна Астерин.

– Знаете ли – повтори Елида с треперещ от ярост или страх глас – по колко пъти присаждат онези неща на всяка от тях, преди да я пуснат?

В главата на Манон се възцари пълна тишина.

– Продължавай.

Лицето на Елида беше смъртно бледо и луничките ù изглеждаха като пръски изсъхнала кръв.

– Доколкото видях, всяка от тях е родила поне по едно бебе. И вече е на път да роди второ.

– Това е невъзможно – обади се Сорел.

– А малките вещици? – прошепна Астерин.

Този път Елида повърна наистина.

Като приключи, Манон се овладя достатъчно, за да стане по-настоятелна.

– Кажи ми за малките вещици?

– Те не са малки вещици. Нито пък бебета – изплю Елида и покри лицето си с ръце, сякаш се канеше да извади очите си. – Изчадия са. Демони. Кожата им е като черен диамант и... и имат удължени муцуни с остри зъби. Кучешки зъби.

Вече имат кучешки зъби. Но не като вашите. – Тя свали ръце от лицето си. – От черен камък са. Нямат нищо, наследено от вас.

Ако Сорел и Астерин бяха ужасени, то го прикриваха много добре.

– А Жълтоногите? – попита Манон.

– Приковали са ги към някакви маси. Олтари. Всичките ридаеха. Умоляваха мъжа да ги освободи. Но са... толкова са близо до раждането. Друго не видях, защото избягах. Тичах с пълни сили и... о, богове. О, богове! – Елида заплака отново.

Бавно, съвсем бавно Манон се обърна към Втората и Третата си.

Сорел беше пребледняла и очите ù се стрелкаха трескаво.

Но Астерин посрещна погледа ù – посрещна го с ярост, каквато Манон никога не бе усещала върху себе си.

– Ти им го позволи.

Железните нокти на Манон изскочиха.

– Такава заповед получих. Това се изисква от нас.

– Това е извращение! – викна Астерин.

Елида спря да плаче. И се отдръпна назад към камината.

В очите на Астерин се появиха сълзи – истински сълзи.

– Разнежила си се – озъби ù се Манон. Гласът ù прозвуча като този на баба ù. – Може би вече нямаш сили за...

– Ти им го позволи! – изрева Астерин.

Сорел се изпречи пред лицето ù.

– Укроти се!

Астерин избута Сорел толкова силно, че тя се блъсна в скрина. Преди да се е изправила на крака, Третата вече стоеше на сантиметри от Манон.

– Ти му даде онези вещици. Даде му вещици!

Манон стрелна ръка и стисна гърлото на Астерин, която сграбчи китката ù, забивайки железните си нокти толкова свирепо в плътта ù, че текна кръв.

За момент единственият звук в стаята беше трополенето на едрите сини капки по пода.

Астерин трябваше да плати с живота си, задето бе пуснала кръв на наследницата.

Проблесна острието на кинжал, Сорел чакаше заповед от Манон да го забие в гръбнака на Третата. И като че ли се олюляваше на краката си.

Манон впери поглед в опръсканите със златисто черни очи на Астерин.

– Нямаш право да оспорваш решенията ми. Нямаш право да изказваш мнение.

Вече не си Трета. Веста ще заеме мястото ти. Ти...Гърлен, насечен смях.

– Няма да направиш нищо по въпроса, нали? Няма да ги освободиш. Няма да се бориш за тях. За нас. Защото баба ще ти се ядоса. Още не е отговорила на писмата ти, нали, Манон? Колко ù изпрати досега?

Железните нокти на Астерин се забиха още по-надълбоко в плътта ù, раздирайки я. Манон пое болката.

– Утре на закуска ще получиш наказанието си – процеди през зъби тя и я отблъсна към вратата.

Окървавената ръка увисна до тялото ù. Трябваше да я превърже възможно най-скоро. Усещаше кръвта – по дланта, по пръстите си – толкова позната...

– Ако опиташ да ги освободиш, ако направиш нещо глупаво, Астерин Черноклюна – продължи Манон, – следващото ти наказание ще е екзекуция.

Астерин се изсмя мрачно.

– Нямаше да пренебрегнеш заповедта, дори да измъчваха Черноклюни в подземието, нали? Абсолютна преданост, безусловно подчинение, жестокост. На това си се отдала.

– Напусни, докато още можеш да вървиш – рече тихо Сорел.

Астерин се обърна към Втората и по лицето ù пробяга болка.

Манон примигна. Тези чувства...

Някогашната Трета се завъртя на пета и излезе от стаята, тръшвайки вратата след себе си.

* * *

Съзнанието на Елида се поизбистри и тя предложи да почисти и превърже ръката на Манон.

Беше видяла твърде много за един ден – в тази стая, в подземието...

Ти им го позволи. Не можеше да обвинява Астерин за изблика ù, макар че за пръв път виждаше вещица да обезумее така. Винаги реагираха с хладна усмивка, безразличие или огнена свирепост. Манон не беше проронила и дума, откакто нареди на Сорел да напусне покоите ù, да следи Астерин и да ù попречи, ако реши да направи някоя глупост.

Сякаш спасяването на Жълтоногите можеше да е глупава постъпка. Сякаш подобна проява на милост можеше да се нарече безразсъдна. Манон продължаваше да се взира в нищото, когато Елида приключи с мехлема и се пресегна към превръзките. Раните ù бяха дълбоки, но не изискваха чак шевове.

– Заслужава ли рухналото ви кралство такива жертви? – осмели се да попита Елида.

Очите с цвят на обгоряло злато се извърнаха към притъмнелия прозорец.

– Не очаквам от човешко същество да разбере какво е да си безсмъртен, лишен от родината си. Да живееш във вечно изгнание. – Студени, далечни думи.

– Моето кралство беше покорено от краля на Адарлан, който екзекутира безмилостно всичките ми близки. Чичо ми открадна от мен земите и титлата на баща ми и в момента имам най-голям шанс да оцелея, ако отплавам към другия край на света. Разбирам какво е да се надяваш неуморно.

– Това не е надежда, а оцеляване.

Елида превърза внимателно китката на вещицата.

– Именно надеждата, че един ден ще се завърнеш в родината си, те води напред, кара те да се подчиняваш на чужди заповеди.

– Ами твоето бъдеще? Колкото и да говориш за надежда, като че ли си решена да избягаш. Защо не се върнеш в кралството си, за да се бориш за него?

Навярно ужасите, които бе видяла днес, ù дадоха смелост да отвърне:

– Родителите ми загинаха преди десет години. Баща ми посякоха на площада пред хиляди зрители. Но майка ми... тя умря, защитавайки Елин Галантиус, наследницата на терасенския престол. Спечели ù време да избяга. Враговете ни проследиха Елин до замръзналата река, където смятаха, че е паднала и се е удавила. Но Елин владееше огнената магия. Затова може и да е оцеляла. Тя...  никога не ме е харесвала, нито пък си играеше с мен като дете, защото бях много срамежлива, но... Не им повярвах, когато казаха, че е мъртва. Всеки ден оттогава си повтарям, че се е измъкнала и само чака подходящия момент да им отмъсти. Расте, заяква и един ден ще се върне да спаси Терасен. А ти си ми враг, защото, ако се върне, ще се сражава срещу теб... Цели десет години търпях Върнън заради нея. Заради надеждата, че се е спасила и саможертвата на майка ми не е била напразна. Вярвах, че един ден Елин ще дойде да ме избави, ще си спомни за мен и ще ме измъкне от онази проклета кула. – И просто ей така най-голямата ù тайна излезе наяве, тайната, която не бе дръзнала да сподели с никого, дори с бавачката си. – Макар че... макар че така и не дойде за мен... и въпреки че сега съм тук, не мога да загърбя надеждата. И мисля, че именно заради нея и ти се подчиняваш на заповедите им. Защото всеки ден от окаяния си, жесток живот се надяваш някога да се завърнеш у дома.

Елида довърши превръзката и отстъпи назад. Манон я гледаше с нетрепващи очи.

– Ако тази Елин Галантиус наистина е жива, би ли опитала да стигнеш до нея?

Да се биеш за нея?

– Бих се борила с нокти и зъби, за да стигна до нея. Но има граници, които не бих прекосила. Защото не бих могла да я погледна в лицето... ако не мога сама да се погледна в огледалото.

Манон не отвърна. Елида тръгна към банята да измие ръцете си.

Водачката на Крилото се обади зад нея:

– Според теб чудовищата раждат ли се такива, или ги превръщат в чудовища?

От видяното днес можеше да заключи, че някои същества в действителност се раждаха зли. Но онова, което Манон я питаше...

– Не аз трябва да ти дам отговор на този въпрос – отвърна Елида.

41.

Ароматното масло я гледаше от ръба на ваната, грейнало като кехлибар на следобедната светлина.

Елин стоеше гола пред него и не смееше да посегне към шишето.

Това искаше Аробин – да мисли за него, докато втриваше маслото във всеки сантиметър от кожата си. Гърдите ù, бедрата ù, шията ù да ухаят на бадем – неговия любим аромат.

Неговият аромат, защото знаеше, че при нея е отседнал елфически воин, и по всичко личеше, че са достатъчно близки, за да може миризмата ù да бъде от значение за Роуан.

Тя затвори очи и събра силите си.

– Елин! – извика я Роуан през вратата.

– Добре съм – увери го тя.

Само още няколко часа. И всичко щеше да се промени.

Тя отвори очи и взе шишето.

* * *

Роуан едва кимна с брадичка и Едион го последва до покрива. Елин още се обличаше в стаята си, но той нямаше да се отдалечава. От тук щеше да чуе враговете още на улицата, дълго преди да са успели да проникнат в апартамента. Въпреки Валгите, плъзнали из целия град, Рифтхолд му се струваше еднаот по-мирните столици, които бе посещавал, очевидно повечето му жители гледаха да не се забъркват в неприятности. Вероятно от страх, че може да се набият в очите на чудовището, превзело онзи противен стъклен дворец. Но Роуан все пак възнамеряваше да е нащрек – тук, в Терасен и навсякъде другаде.

Едион седеше в малкия стол, който някой беше качил на покрива. Синът на Гавриел – смайваше се всеки път, когато видеше лицето му или надушеше мириса му. Роуан се питаше дали Елин не беше изпратила Копоите на Уирда по следите на Лоркан не само за да не върви той по нейните и за да подготви пътя си към освобождаването на магията, но и за да не му позволи да се добере достатъчно близо до Едион, че да усети корените му.

Едион кръстоса крака с ленива изисканост, чрез която навярно прикриваше ловкостта и силата си пред врагове.

– Ще го убие тази вечер, нали?

– След вечерята и след онова, което Аробин си е наумил да стори на валгския командир. Ще се върне и ще го умъртви.

Само глупак би помислил, че в усмивката на Едион имаше и капка радост.

– Браво на момичето ми.

– Ами ако реши да го пощади?

– Решението си е нейно.

Мъдър отговор.

– А ако склони ние да се погрижим за него?

– В такъв случай с теб ще се позабавляваме, принце.

Още един мъдър отговор, и то добре дошъл.

– А когато настъпи моментът?

– Ти си положил кръвната клетва – рече Едион без всякаква ярост в очите.

Просто откровен разговор между воини. – На мен се пада да му отнема живота.

– Звучи справедливо.

Първична злоба проблесна по лицето на Едион.

– Но няма да е бързо нито чисто. Онзи мъж има да изплаща много, много дългове, преди да посрещне смъртта си.

* * *

Когато Елин излезе от спалнята си, мъжете си говореха в кухнята и вече бяха облечени. На улицата отпред ги чакаше каретата, уредена от Несрин, в чийто багажник лежеше валгският командир, окован и с торба на главата.

Елин изпъна рамене, прогонвайки дъха, заклещил се в гърдите ù, и прекоси стаята. Всяка стъпка я водеше твърде бързо към неизбежното начало на мисията им.

Едион, облечен в изящна тъмнозелена туника, усети настроението ù пръв.

– Е – подсвирна той, – ако вече не ме плашеше до смърт, сега щях да си глътна езика.

Роуан се обърна към нея.

И замръзна на място, виждайки роклята ù.

Черното кадифе прегръщаше всяка извивка на тялото ù и падаше на тежки дипли в краката ù. Роуан, внезапно останал без дъх, плъзна очи по нея – надолу, после нагоре към косата ù, която бе прибрала назад със златни шноли с формата на прилепови крила, издигащи се от двете страни на главата ù като древна тиара; към лицето ù, което бе оставила почти чисто, с изключение на малкото чернило по горните клепачи и старателно оцветените в тъмночервено устни.

Горещият поглед на Роуан я накара да им обърне гръб... където свирепият златен дракон се изкачваше по тялото ù. Надникна през рамо тъкмо навреме да види как очите на принца се плъзват надолу и остават там.

Накрая вдигна бавно поглед към лицето ù. И Елин можеше да се закълне, че видя глад – вълчи глад, пламтящ там.

– Демони и вечеря – обади се Едион и тупна Роуан по рамото. – Време е да вървим.

Братовчед ù я подмина с намигване. Като се обърна към Роуан, който все още бе застинал на мястото си, по лицето му бе останала само сдържана наблюдателност.

– Каза, че искаш да ме видиш в тази рокля – изкоментира Елин с леко дрезгав глас.

– Не очаквах, че ефектът ще е толкова... – Той поклати глава. Обходи с очи лицето ù, косата ù, шнолите. – Приличаш на...

– Кралица?

– Огнедишащата кралска кучка, за която те имат онези копелета.

Тя се изкиска и махна с ръка към него – официалният черен жакет, подчертаващ мощните му плещи, сребристите елементи със същия нюанс като косата му, красотата и изяществото на елегантния тоалет, чийто контраст с татуировката по лицето и шията му беше пленителен.

– И ти не си за изхвърляне, принце.

Твърде скромно изказване. Изглеждаше... не можеше да отлепи очи от него, толкова зашеметяващо изглеждаше.

– Явно – отвърна той, като отиде до нея и ù предложи ръката си – и двамата блесваме в официално облекло.

Тя му се усмихна закачливо и пъхна ръка в свивката на лакътя му. Ароматът на бадеми отново я обгърна.

– Не забравяй пелерината си. Ще ти стане съвестно, ако клетите простосмъртни женици почнат да се взривяват край теб.

– Бих те посъветвал същото, но май ще ти е приятно мъжете да избухват в огньове, докато ги подминаваш.

Тя му намигна и смехът му прокънтя през костите и кръвта ù.

42.

Входните порти на Асасинската крепост бяха отворени, а чакълената алея и старателно поддържаната ливада сияеха от светлината на множество газени лампи. Имението, построено от светъл камък, също сияеше, разкошно и приветливо.

Елин ги подготви за гледката по време на пътуването им до тук, но като спряха пред внушителното стълбище, тя погледна двамата мъже, натъпкани на седалката до нея, и ги предупреди:

– Бъдете нащрек и дръжте големите си усти затворени. Особено пред валгския командир. Каквото и да чуете или видите, дръжте големите си усти затворени.

Без истерични териториални нападки.

Едион се засмя.

– Напомни ми да ти кажа утре колко си очарователна.

Но Елин не беше в настроение за закачки.

Несрин скочи от седалката на кочияша и отвори вратата на файтона. Елин слезе по стълбичката, оставяйки пелерината си вътре, и дори не посмя да вдигне поглед към къщата отвъд улицата – към покрива, откъдето Каол и няколко от бунтовниците щяха да им осигурят подкрепление, ако нещата се объркаха.

Беше изкачила половината мраморно стълбище, когато резбованите дъбови врати се отвориха със замах и разляха златиста светлина по прага. Но не икономът ù се усмихваше с възбели зъби.

– Добре дошла у дома! – поздрави я ведро Аробин.

После ги покани в просторния вестибюл.

– Приятелите ти също са добре дошли.

Едион и Несрин отидоха до багажника в задната част на файтона. Преди да отворят отделението и да извлачат окованата, закачулена фигура оттам, братовчед ù извади меча си, който не биеше на очи.

– Нося ти обещаното – заяви Елин, докато двамата изправяха мъжа на крака. Валгският командир се гърчеше в хватките им, препъвайки се към къщата с торба на главата. Изпод грубата материя се разнасяше гърлено, злобно съскане.

– Предпочитам гостът ни да мине през слугинския вход – рече делово Аробин.

Беше облечен в зелено – цвета на Терасен, макар че някой би забелязал първо колко добре той подчертаваше кестенявата му коса. Но това беше просто начин да ги заблуди за намеренията си, за принадлежността си. Наглед не носеше оръжия и от сребристите му очи надничаше само топлота, когато протегна ръце към нея, сякаш Едион не влачеше демон по входното стълбище. Зад тях Несрин подкара файтона към изхода.

Елин усещаше напрежението на Роуан, погнусата на Едион, но избра да ги игнорира.

Пое ръцете на Аробин – сухи, топли, мазолести. Той стисна пръстите ù нежно и впери поглед в очите ù.

– Изглеждаш ослепително, не че очаквах друго от теб. Дори синина не виждам от сблъсъка с почетния ни гост. Впечатляващо. – Той се приведе към нея и я подуши. – А и ухаеш божествено. Радвам се, че подаръкът ми е намерил приложение.

С ъгълчето на окото си Елин видя как Роуан изопва гръб и усети как го обзема онова познато унищожително спокойствие. Нито той, нито Едион носеха видими оръжия, с изключение на меча в ръката на братовчед ù, но знаеше, че и двамата са въоръжени под дрехите си, както и че Роуан щеше да скърши врата на Аробин, ако дори я погледнеше по неподходящия начин.

Именно тази мисъл ù помогна да се усмихне на Аробин.

– И ти изглеждаш добре – отвърна тя. – Предполагам, че вече познаваш спътниците ми.

Той се обърна към Едион, който тъкмо побутваше командира с меча си.

– Не съм имал удоволствието да се запозная с братовчед ти.

Елин знаеше, че Аробин попива всяка подробност, наблюдавайки Едион – търсеше слабости, недостатъци, които да използва. Братовчед ù просто влезе в къщата след Валга, който се препъна на прага.

– Бързо се възстановяваш, генерале – отбеляза Аробин. – Или предпочиташ да се обръщам към теб с „Ваше Височество“ в чест на ашриверския ти произход? Ти избираш.

Елин осъзна нещо. Аробин нямаше намерение да пуска демона – и Стеван – от имението.

Едион му хвърли ленива усмивка през рамо.

– Не ми пука как ще се обръщаш към мен. – Той бутна валгския командир навътре. – Просто разкарай това проклето нещо от тук.

Аробин му се усмихна безучастно, явно омразата на Едион не го изненадваше.

После се обърна към Роуан с преднамерена мудност.

– Теб обаче не те познавам – провлачи Аробин. Наложи му се да вдигне глава, за да погледне Роуан в очите. Огледа го бавно, за да постигне по-драматичен ефект. – От доста време не бях виждал елфически воин. Не си ги спомням толкова гигантски.

Роуан влезе по-навътре във вестибюла с мощни, смъртоносни стъпки и спря до нея.

– Името ми е Роуан. Повече не ти трябва да знаеш. – Той килна глава настрани като хищник, измерващ плячката си. – Благодаря ти за маслото – добави. – Кожата ми беше малко суха.

Аробин примигна насреща му – по-явен израз на изненада Елин не можеше да очаква от него.

Отне ù известно време да осмисли думите на Роуан и да осъзнае, че бадемовият аромат не идваше само от нея. И той беше използвал маслото.

Аробин насочи вниманието си към Едион и валгския командир.

– Третата врата вляво, води го на долния етаж. Заключи го в четвъртата килия.

Елин не посмя да погледне към братовчед си. Наоколо не се виждаха други асасини, нямаше дори слуги. Каквото и да беше запланувал Аробин, очевидно не искаше да има свидетели.

Той тръгна след Едион с ръце в джобовете.

Елин остана във вестибюла за момент и извърна поглед към Роуан.

Принцът вдигна вежди, а посланието му към нея се четеше в очите и позата му.

Не е казвал, че само ти можеш да го използваш.

Гърлото ù се стегна и тя поклати глава.

Какво? – попита той.

Просто… – Отново поклати глава. – Изненадваш ме понякога.

Чудесно. Не бих искал да те отегчавам.

Роуан хвана ръката ù и я стисна. Независимо от всичко, което ù предстоеше, на лицето ù изплува лека усмивка.

Но и тя посърна, когато Елин се обърна да тръгне към тъмницата и се натъкна на втренчения поглед на Аробин.

* * *

Роуан беше на косъм да удуши краля на асасините, докато ги водеше надолу, надолу и все по-надолу към подземието. Той вървеше малко зад Елин по витото каменно стълбище. Миризмата на плесен, кръв и ръжда нарастваше с всяка следваща стъпка. Бяха го измъчвали достатъчно, а и той самият бе провел достатъчно мъчения, за да знае в какво място навлизат.

И какво обучение бе преминала Елин тук, долу.

Момиче – била е просто момиче, когато червенокосият кучи син на няколко крачки пред него я бе довел тук, за да я учи как да изтезава хора, как да ги поддържа живи през това време, как да ги накара да пищят и да се молят. Как да слага край на човешки животи.

Нямаше нито една част от нея, която да го отвращава или плаши, но като си я представяше на това ужасно място, пропито с адски зловония и тъмнина...

С всяка стъпка надолу Елин като че ли провесваше рамене все повече и повече, косата ù сякаш губеше блясъка си, кожата ù пребледняваше.

Тук бе видяла Сам за последно, осъзна Роуан. И някогашният ù господар го знаеше.

– Идваме тук за повечето от срещите ни, по-трудно е да ни подслушват в подземието. Или да ни нападнат изневиделица – обясняваше Аробин на въздуха пред себе си. – Макар че мястото си има и други приложения, както скоро ще се убедите.

Отваряше врата след врата и на Роуан му се струваше, че Елин ги брои, очаква да види нещо, докато...

– Заповядайте – рече Аробин и посочи вратата на килията.

Роуан докосна лакътя ù. Свещени богове, явно самоконтролът му отсъстваше тази вечер, постоянно си намираше оправдания да я докосва. Този допир обаче беше важен. Само дай знак – дай ми един-единствен знак и е мъртъв. А после на спокойствие ще претърсим цялото имение за амулета.

Тя поклати глава и пристъпи в килията. Отговорът ù му беше повече от ясен.

Още не. Още не.

* * *

Едва се беше сдържала да не повърне на стълбището към тъмницата. Само мисълта за амулета и близостта на елфическия ù воин ù даваха сили да пристъпва надолу към черната каменна пещера.

Никога нямаше да забрави това помещение.

До ден днешен преследваше сънищата ù.

Масата беше празна, но тя го виждаше отгоре – пребит до неузнаваемост и лъхащ на глориела. Бяха изтезавали Сам по методи, за чието съществуване дори не знаеше, преди да прочете писмото на Уесли. Главата на Аробин бе родила най-жестоките. Наказваше Сам, задето я обичаше, задето посягаше на притежанията му.

Аробин влезе в стаята с небрежна крачка, пъхнал ръце в джобовете си. Роуан подуши въздуха и изражението му ù подсказа на какво мирише. Тъмната, студена стая, където бяха оставили тялото на Сам. Тъмната, студена стая, където повърна и лежа на масата до него с часове, неспособна да си тръгне.

Където Едион сега приковаваше Стеван към стената.

– Излезте – нареди Аробин на Роуан и Едион, които се вцепениха. – Вие двамата може да ни изчакате горе. Тук само ще разсейвате госта ни.

– Само през изгнилия ми труп – отсече Едион.

Елин му стрелна остър поглед.

– Лизандра ви очаква в гостната – заяви Аробин с обиграна вежливост, вперил очи в закачуления Валг. Облечените в ръкавици ръце на Стеван дърпаха веригите, а неспирното му съскане се извисяваше до смайваща свирепост. – Тя ще ви прави компания. Ние с Елин ще се присъединим към вас за вечеря.

Роуан наблюдаваш Елин много, много внимателно. Тя кимна леко.

Очите му намериха тези на Едион – генералът го гледаше втрещено.

Ако се намираше другаде, навярно щеше да си издърпа един стол и да изгледа с интерес последната им битка за мъжко надмощие. За щастие, Едион просто тръгна към стълбището. Секунда по-късно и двамата ги нямаше.

Аробин отиде при демона и свали торбата от главата му.

Черни, озверели очи примигнаха насреща им и се плъзнаха из килията.

– Можем да действаме по лесния или по трудния начин – предложи Аробин.

Стеван просто се усмихна.

* * *

Елин слушаше, докато Аробин разпитваше демона какво представлява, откъде идва, какви са плановете на краля. След тридесет минути и няколко порязвания валгският командир беше готов да му отговаря на всякакви въпроси.

– Как те контролира кралят? – настоя Аробин.

Демонът се засмя.

– Иска ти се да знаеш, нали?

Кралят на асасините се обърна към нея и ù предложи кинжала, по чието острие се стичаше тъмна кръв.

– Искаш ли да опиташ ти? Все пак го правим в твоя чест.

Тя сведе намръщен поглед към роклята си.

– Не искам да я цапам с кръв.

Аробин се усмихна и поряза едната гърда на мъжа. Писъкът на демона заглуши трополенето на кръв по каменния под.

– Пръстенът – пророни след миг. – Всички носим такива. – Аробин спря, а Елин килна глава. – Лявата... лявата ми ръка – поясни съществото.

Аробин свали ръкавицата на мъжа, разкривайки черния пръстен.

– Как?

– И той има пръстен... контролира ни с него. Сложи ли ни нашите, не можем да ги махнем. Правим каквото каже, когато каже.

– Откъде е взел пръстените?

– Май той ги е направил, не знам. – Кинжалът се доближи до него. – Кълна се!

Слага ни пръстените и срязва ръцете ни. После облизва кръвта и сме негови.

Кръвта ни свързва.

– И какво възнамерява да прави с вас сега, когато вече сте плъзнали из целия ми град?

– Издирваме генерала. Няма... няма да кажа на никого, че е тук... Нито пък за нея, кълна се. Друго... друго не знам.

Демонът извърна тъмен, умолителен поглед към нея.

– Убий го – нареди тя на Аробин. – Не можем да го пуснем.

– Моля ви – обади се Стеван, вперил очи в нейните.

Тя извърна поглед.

– Май наистина няма друго за казване – замисли се Аробин.

И му се нахвърли като пепелянка, отрязвайки пръста – и пръстена върху него – с едно свирепо движение. Писъкът на Стеван отекна болезнено в ушите ù.

– Благодаря – издигна глас над неговия Аробин, после прониза гърлото му.

Елин се отдръпна от струята кръв и не отлепи очи от тези на Стеван, докато светлината в тях не угасна. Когато струята стихна, тя обърна свъсен поглед към Аробин.

– Можеше първо да го убиеш и тогава да му отрежеш пръста.

– И какво щеше да му е забавното на това? – Аробин вдигна окървавения пръст и изхлузи халката. – Да не би да си загубила жаждата си за кръв?

– На твое място бих изхвърлила пръстена в Ейвъри.

– Кралят поробва съзнанията на хората с тези чудесии. Възнамерявам да го проуча възможно най-задълбочено. – Естествено. Той пъхна пръстена в джоба си и кимна към вратата. – Е, вече сме квит, скъпа. Готова ли си за вечеря?

Беше ù трудно да приеме предложението му в такава близост до стената, където висеше все още кървящото тяло на Стеван.

* * *

Аробин я настани от дясната си страна – някогашното ù място на трапезата му. Очакваше Лизандра да седи срещу нея, но вместо това домакинът я беше разположил на стола до нейния. Несъмнено за да ограничи възможностите ù до две – да се занимава с дългогодишната си съперница или да говори с него самия. Или нещо подобно.

Елин беше поздравила Лизандра, която правеше компания на Едион и Роуан в гостната. Усещаше заинтригувания поглед на Аробин, докато се здрависваше с нея, предавайки ù дискретно бележката, която криеше в роклята си цяла вечер.

Листчето вече го нямаше, когато Елин се приведе да целуне бузата на

куртизанката с привидно нежелание.

Аробин беше настанил Роуан от лявата си страна, а Едион – до елфическия воин. Масата я разделяше с двамата ù спътници и я лишаваше от защитата им срещу Аробин. Никой от тях не попита какво е станало в тъмницата.

– Доста сте мълчаливи тази вечер – отбеляза Аробин, докато безмълвните слуги, извикани след разпита на Стеван, раздигаха чините от първото блюдо: супа от домати и босилек, отгледани в зеленчуковия парник в задния двор. Елин разпозна някои от тях, макар че не смееха да устремят поглед към нея. Никога не я бяха поглеждали в очите, дори докато живееше тук. Знаеше, че няма да продумат и дума за тазвечершните гости на Аробин. Не и с господар като него. – Да не би протежето ми да ви е наплашило?

Едион, който я наблюдаваше внимателно през цялото време, докато ядеше супата си, вдигна вежда.

– Искаш да водим салонни разговори, при положение че току-що закла демон?

Аробин махна с ръка.

– Просто ми е интересно да чуя повече за вас.

– Внимавай – предупреди го тихо Елин.

Кралят на асасините подравни сребърните прибори около чинията си.

– Не е ли нормално да се притеснявам с кого съжителства собственото ми протеже?

– Не се притесняваше с кого съжителствам, когато ме заточи в Ендовиер.

Той бавно примигна насреща ù.

– Това ли мислиш, че съм сторил?

Лизандра осезаемо се напрегна до нея. Аробин, естествено, усети това и заяви:

– Лизандра ще ти каже истината – борих се със зъби и нокти да те освободя от затвора. Загубих половината си хора, кралят ги е изтезавал и убил до един.

Изненадан съм, че капитанът, твоят приятел, не ти е казал. Жалко, че цяла вечер ще виси на онзи покрив.

Май нищо не му убягваше.

Той обърна поглед към куртизанката и зачака. Лизандра преглътна и пророни:

– Наистина опита. Месеци наред се бори за теб.

Прозвуча толкова убедително, че Елин почти ù повярва. По чудо Аробин още не подозираше, че се среща тайно с тях. По чудо – или благодарение на хитрината ù.

– Ще бъдеш ли така добър да ни обясниш защо настоя да останем за вечеря? – провлачи Елин.

– Как иначе щях да те видя? Щеше просто да захвърлиш оная твар на прага ми и да си тръгнеш. А научихме толкова много... толкова полезни и за двама ни неща. – По гръбнака ù плъзна ледена тръпка. – Макар че, да ти призная, си доста по-сдържана, отколкото те помня. Което навярно радва Лизандра. Дупката от кинжала, който запрати по главата ù, още си стои на стената във вестибюла.

Оставих я, за да ни напомня колко много липсваш на всички ни.

Роуан я наблюдаваше като отровна змия, готова за атака. Сбърчи учудено вежди: Наистина ли си я замерила с кинжал?

Аробин заразказва как веднъж Елин се сдърпала с Лизандра и двете се търкулнали на кълбо по стълбището като бесни котки. Елин задържа погледа си върху Роуан: Някога бях луда глава.

Все повече и повече се възхищавам на Лизандра. Седемнадесетгодишната Елин сигурно е била абсолютно съкровище.

Тя удържа напиращата си усмивка.

Какво ли не бих дала да видя седемнадесетгодишната Елин в двубой със седемнадесетгодишния Роуан. Зелените му очи просветнаха. Аробин продължаваше да говори. Седемнадесетгодишният Роуан нямаше да знае какво да те прави. Срамуваше се да говори с всички момичета извън семейството си.

Лъжец – не ти вярвам за миг дори.

А трябва. Щеше да изгуби ума и дума от нощниците ти – даже от тази ти рокля.

Тя вдиша през зъби.

В такъв случай сигурно щеше да си глътне езика, ако разбереше, че не нося никакво бельо под нея.

Роуан блъсна коляното си в масата и я разтресе.

Аробин спря, но продължи да говори, когато Едион го попита какво му е казал демонът.

Сигурно се шегуваш, смая се Роуан.

Как бих скрила бельо под такава рокля? Всички ръбове и гънки щяха да си личат.

Роуан разклати леко глава и в очите му затанцува онази искрица, която наскоро бе забелязала – и харесваше безкрайно. Май обичаш да ме шокираш. Този път Елин не можа да скрие усмивката си.

Как иначе да забавлявам свадлив безсмъртен като теб?

Доволното му изражение беше достатъчно всепоглъщащо, че да не усети веднага тишината, спуснала се над масата.

Тя погледна към каменното лице на Аробин.

– Попита ли ме нещо?

От сребристите му очи надничаше пресметлива ярост, която едно време би я накарала да падне в краката му.

– Попитах – процеди Аробин – дали през последните седмици ти е било забавно да съсипваш заведенията ми и да гониш клиентелата ми.

43.

Елин се отпусна назад в стола си. Дори Роуан я зяпаше с изненада и раздразнение по лицето си. Лизандра умело се преструваше на смаяна – въпреки че именно тя ù даде информацията, с помощта на която Елин усъвършенства плана, скициран на борда на кораба.

– Нямам представа за какво говориш – отвърна накрая с малка усмивчица.

– Така ли? – Аробин люшна виното в чашата си. – Искаш да кажеш, че не си потрошила „Подземието“, за да ощетиш вложенията ми в него и да отрежеш ежемесечния ми дял от печалбите на собствениците му? Не ме лъжи, че е било просто отмъщение за Сам.

– Хората на краля дойдоха. Трябваше да защитя живота си.

След като ги беше отвела от пристанището директно в пивницата, разбира се.

– И предполагам касата най-случайно е била разбита и отворена за посегателствата на тълпата?

Планът ù беше сработил, и то толкова блестящо, че се учудваше как Аробин още не ù се бе нахвърлил.

– Знаеш ги какви са онези отрепки. Видят ли малко суматоха, почват да се пенят около устата като бесни кучета.

Лизандра настръхна – звездно изпълнена роля на жена, станала свидетел на предателство.

– Да – потвърди Аробин. – Особено отрепките в заведения, от които получавам стабилна ежемесечна сума, нали така?

– Значи покани мен и приятелите ми тази вечер, за да ме обстрелваш с обвинения? А аз си мислех, че ме наемаш за свой личен ловец на Валги.

– Умишлено се маскира като Хинсол Кормак, един от най-лоялните ми клиенти и инвеститори, когато освобождаваше братовчед си – укори я Аробин. Едион ококори очи. – Бих го приел за съвпадение, ако един свидетел не твърдеше, че е извикал Кормак по време на тържеството и той му е помахал. Разказал е историята си и на краля – как е видял Кормак да върви към Едион точно преди взривовете. И какво съвпадение, че тъкмо в този ден две от наемните карети, собственост на двама ни с Кормак, изчезнаха безследно. После Кормак раздуха на всичките ми клиенти и партньори, че аз съм откарал Едион с една от тях, след като аз съм го освободил, преструвайки се на него, защото, както излиза, съм станал проклет привърженик на бунтовническата кауза и по цял ден скитам из града с вирнат нос.

Тя се осмели да надникне към Роуан, чието лице си оставаше безизразно, макар че лесно разчете думите по него: Ах, ти, хитроумна лисице. А ти си мислеше, че съм боядисала косата си в червено от суетност.

Повече не ще се усъмня в теб.

Тя се обърна към Аробин.

– Нямам вина, че предвзетите ти клиенти се настройват срещу теб при най-малката опасност.

– Кормак напусна града, но продължава да петни името ми. Цяло чудо е, че кралят още не е изпратил хората си да ме завлекат в двореца.

– Ако се притесняваш за финансовото си положение, може просто да продадеш имението. Или да спреш да използваш услугите на Лизандра.

Аробин изсъска гневно, а Роуан и Едион пъхнаха небрежно ръце под масата, подготвяйки се да грабнат скритите си оръжия.

– Какво трябва да направя, скъпа моя, за да спреш да ме тормозиш?

Ето ги и тях. Думите, които чакаше да чуе – причината да не го смачка изведнъж, а само да го подразни достатъчно.

Тя зачопли ноктите си.

– Има няколко неща, щом питаш.

* * *

Гостната беше възголяма, навярно побираше двадесет-тридесет души, и бе снабдена с множество дивани, кресла и шезлонги. Елин се разположи от едната страна на камината, а Аробин от другата. В очите му продължаваше да блещука ярост.

Елин усещаше, че Роуан и Едион следят от коридора всяка тяхна дума, всеки неин дъх. Чудеше се дали Аробин знаеше, че са пренебрегнали нареждането му да останат в трапезарията. Едва ли. Елфическите воини бяха тихи като призрачни леопарди. Но Елин не ги искаше в стаята при тях, не и докато не свършеше работата си.

Тя кръстоса крака, разкривайки семплите си обувки от черно кадифе и голите глезени над тях.

– Значи всичко това е било наказание за престъпление, което не съм извършил – подхвана Аробин.

Тя плъзна пръст по заобления подлакътник на креслото.

– На първо място, Аробин, хайде да не си губим времето с лъжи.

– Предполагам, че си казала на приятелите си истината?

– Свитата ми знае всичко за мен. И за твоите постъпки.

– Представяш се като жертва, а? Май забравяш, че не ти трябваха много уговорки, за да грабнеш ножовете.

– Истината си е истина. Но това не променя факта, че си бил наясно коя съм, когато си ме намерил. Взе семейната ми огърлица и ме увери, че ако някой дойде да ме търси, враговете ми ще го убият. – Тя не позволи на дъха си да пресекне, не биваше да му показва колко ù е трудно да изрича тези думи. – Искаше да ме превърнеш в свое собствено оръжие. Защо?

– Защо не? Бях млад и гневен, а кралят току-що бе завзел кралството ми. Вярвах, че мога да ти осигуря начин да оцелееш и дори да го надвиеш някой ден. За това се върна, нали? Учудвам се, че двамата с капитана не сте го убили още. Нали и той това цели, поради което опита да си сътрудничи с мен? А може би държиш да му отсечеш главата сама?

– Наистина ли очакваш да повярвам, че си искал единствено да ми помогнеш да отмъстя за семейството си и да си върна трона?

– В какво щеше да се превърнеш без мен? В разглезена, придирчива принцеса.

Обичният ти братовчед щеше да те заключи в някоя кула и да изхвърли ключа.

Аз ти дадох свобода, дадох ти умението да повалиш мъж като Едион Ашривер с няколко удара. А в замяна получавам само презрение.

Тя стисна пръсти в юмрук, усещайки тежестта на камъчетата, които бе занесла на гроба на Сам тази сутрин.

– Е, какво друго си ми намислила, о, Всемогъща кралице? Да ти спестя ли грижите и да ти кажа направо по какви други начини можеш да ме тормозиш пълноценно?

– Знаеш, че дългът ти далеч не е изплатен.

– Дълг? За какво? Задето опитах да те освободя от Ендовиер? А когато не успях, направих всичко по силите си да те облекча? Подкупвах стражите и чиновниците с мои лични пари, за да не те нараняват прекомерно. Докато през цялото време търсех начини да те измъкна – цяла година.

Примесваше лъжи с истината, както беше учил и нея. Да, беше подкупвал стражите и чиновниците, за да се увери, че няма да бъде осакатена, когато я освободят. Но в писмото си Уесли обясняваше подробно колко малко усилия бе положил Аробин, след като разбрал, че я изпращат в Ендовиер. Как променил плановете си, доволен, че ще прекършат духа ù в мините.

– Ами Сам? – прошепна тя.

– Сам загина в ръцете на садист, който безполезният ми телохранител реши да убие. Знаеш, че не можех да си затворя очите за такова нещо. Все пак трябваше да запазя работните си отношения с Разбойническия главатар.

Истина и лъжи, лъжи и истина. Тя поклати глава и надникна към прозореца – обърканото, умислено протеже, приело отровните думи на господаря си.

– Кажи какво трябва да направя, за да ме разбереш – продължи той. – Знаеш ли защо те накарах да ми заловиш оня демон? Защото исках и двамата да чуем какво има за казване. За да сме достатъчно осведомени, когато тръгнем на война срещу краля. Не се ли питаш защо те пуснах в килията? Заедно ще свалим онова чудовище от трона, преди да е сложило пръстени на всички ни. Можеш да извикаш дори приятеля си, капитана.

– И очакваш да повярвам на всичко това?

– Имах дълго, дълго време да помисля върху ужасните неща, които ти причиних, Селена.

– Елин – тросна му се тя. – Името ми е Елин. И можеш да започнеш да ми доказваш, че си се променил, като ми върнеш семейния амулет. И като ми позволиш да използвам хората ти.

Почти чуваше как зъбните колела се завъртат в студената му, пресметлива глава.

– За какво?

Нито дума за амулета – не отричаше, че е у него.

– Искаш да свалим краля – прошепна тя, сякаш не желаеше елфическите воини пред вратата да я чуят. – Е, да го свалим тогава. Но трябва да стане по моя начин. Капитанът и моята свита няма да участват.

– А какво печеля аз? Живеем в опасни времена. Ето, днес например един от най-големите търговци на опиати бе заловен и убит от кралската стража. Много жалко, измъкнал се от трагедията, разиграла се на Пазара на сенките, но само за да го хванат, докато си купувал вечеря на няколко пресечки оттам.

Още излишни приказки, предвиден и да отвлекат вниманието ù от основното.

– Няма да изпратя на краля анонимни сведения за това място, за дейността и клиентите ти. Нито пък за демона в тъмницата ти, чиято кръв вечно ще си остане там. – Тя се поусмихна. – Опитвала съм, кръвта им не се отмива.

– Заплахи ли ми отправяш, Елин? Ами ако аз започна? Какво ще стане, ако спомена пред хората на краля, че генералът и капитанът посещават често един склад? Ако ми се изплъзне от езика, че по улиците на града му скита елфически воин? Или още по-лошо – че смъртният му враг живее в бедняшкия квартал?

– В такъв случай май ще се състезаваме до двореца. За твоя беда обаче, капитанът е изпратил свои хора до самите порти с послания в ръце, готови да ги предадат по мой сигнал.

– Ще трябва да се измъкнеш жива оттук, за да дадеш сигнал.

– Опасявам се, че сигналът е именно в това, че няма да се върнем обратно. И тримата.

Аробин отново впи студен поглед в нея.

– Колко жестока и безскрупулна си станала, любов моя. Но дали няма да се превърнеш и в тиранин? Може би е време и ти да окичиш с пръстени ръцете на последователите си.

Той бръкна в деколтето на туниката си. Елин дори не трепна, когато дългите му бели пръсти се усукаха около златна верижка, нещо издрънча глухо и...

Амулетът си беше същият, какъвто го помнеше.

Последно го бе държала с детските си ръце и с детските си очи бе гледала небесносинята му лицева страна, украсена с елен от слонова кост и златна звезда между рогата. Безсмъртният елен на Мала, носителката на огъня, доведен по тези земи от Бранън и пуснат на воля в Оуквалдския лес. Амулетът проблесна в ръцете на Аробин и той го свали от врата си.

Третият, последен Ключ на Уирда.

Той бе превърнал предците ù във велики кралици и крале, а Терасен – в недосегаемо кралство, чиито граници никой не бе успял да наруши. Докато Елин не падна в река Флорин онази съдбовна нощ, докато мъжът пред нея не свали амулета от врата ù, позволявайки на първата вражеска армия да нахлуе в земите му. След това Аробин се издигна от местния асасински главатар до самопровъзгласен крал на цялата гилдия. Навярно могъществото и влиянието му произтичаха единствено от амулета, който носеше около врата си толкова години наред – нейния амулет.

– Доста се привързах към него – отбеляза Аробин, като ù го подаде.

Щом го носеше около врата си, значи бе знаел, че ще му го поиска. Може би така или иначе бе възнамерявал да ù го предложи, за да спечели доверието ù – или за да я накара да спре с нападенията срещу бизнес партньорите му.

Тя се пресегна да го поеме, мъчейки се да задържи лицето си безизразно. В момента, в който пръстите ù докоснаха златната верижка, ù се прииска никога да не беше чувала за амулета, да не го беше виждала, да не бе попаднала в една стая с него. Нещо не е наред – запя кръвта ù, застенаха костите ù.

– Не е  наред, не е наред, не е наред.

Амулетът беше по-тежък, отколкото изглеждаше, и бе затоплен от тялото му или от необятната сила в себе си.

Ключът на Уирда.

Свещени богове!

Аробин ù го връщаше просто ей така. Нима не усещаше мощта му... Може би трябваше да имаш магия във вените си, за да я почувстваш. Може би никога не го бе... призовавал, както зовеше нея сега, отърквайки се в сетивата ù като котка в нечии крака. Как бе възможно родителите ù да не усетят силата в него?

Елин едва се сдържа да не стане и да си тръгне на момента. Вместо това обаче нахлузи Амулета на Оринт около врата си, където той сякаш натежа още повече – като чиста енергия върху костите ù, разливаща се в кръвта ù подобно на мастило във вода. Нещо не е наред.

– Утре сутрин – подхвана студено тя – двамата с теб ще поговорим отново.

Доведи най-добрите си хора или каквито там същества ближат подметките ти в момента. Ще започнем със съставянето на плана ни.

Тя се надигна от креслото с омекнали колене.

– Някакви други искания, Ваше Величество?

– Знам, че ти държиш силните карти. – Тя опита да укроти кръвта във вените си, буйстващото си сърце. – Твърде лесно склони да ми помогнеш. Но тази игра ми харесва. Да поиграем още малко.

По лицето му се разля змийска усмивка.

Всяка стъпка към вратата изискваше огромна воля. Мислите ù не се откъсваха от амулета, люлеещ се между гърдите ù.

– Ако ни предадеш тази вечер, Аробин – добави тя, като стигна до изхода, – мъченията на Сам ще ти се сторят същинска милост в сравнение с онова, което ще причиня на теб.

– Научила си нови трикове през изминалите години, а?

Тя се подсмихна и очите ù попиха всяка подробност от вида му в този момент:  блясъка на червената му коса, широките му рамене и тясната талия, белезите по ръцете му и сребристите му очи, лъснали от предизвикателство и триумф.

Навярно щяха да преследват сънищата ù до сетния ù дъх.

– И още нещо – обади се Аробин.

Елин с трудност вирна вежда, когато някогашният ù господар застана достатъчно близо до нея, че да я прегърне и целуне. Той обаче просто взе ръката ù и помилва дланта ù с палец.

– Нямам търпение да се върнеш при мен – промълви с гърлен глас.

После с невиждана бързина сложи халката от Камък на Уирда върху пръста ù.

44.

Скритият кинжал, който Елин беше извадила, издрънча върху дървения под в момента, в който студеният черен камък докосна кожата ù. Тя сведе поглед към пръстена, към кървавата резка, появила се върху ръката ù изпод острия нокът на Аробин. Той я вдигна до устата си и облиза кръвта.

Като се изправи, устните му бяха окървавени.

В главата ù настана съвършена тишина. Лицето ù спря да я слуша, сърцето ù също.

– Мигни! – нареди ù Аробин.

Тя се подчини.

– Усмихни се!

Тя се подчини.

– Кажи ми защо се върна?

– За да убия краля, за да убия принца.

Аробин се приведе толкова близо до нея, че носът му докосна шията ù.

– Кажи ми, че ме обичаш.

– Обичам те.

– Името ми... изречи името ми, като ми казваш, че ме обичаш.

– Обичам те, Аробин Хамел.

Той се засмя до врата ù, стопляйки кожата ù с дъха си, после я целуна по ключицата.

– Май ще ми харесаш такава.

Отдръпна се, за да огледа пустото ù лице, безизразните ù, чужди черти.

– Вземи каретата ми и се прибери вкъщи да поспиш. Не казвай на никого за случилото се тук, не показвай пръстена на приятелите си. Утре ела след закуска.

Двамата с теб имаме планове. За нашето кралство и Адарлан.

Тя продължи да се взира в нищото.

– Разбра ли?

– Да.

Аробин вдигна ръката ù отново и целуна пръстена от черен камък.

– Лека нощ, Елин – пророни и я побутна към вратата, плъзвайки длан по задните ù части.

* * *

Роуан трепереше от сдържан гняв, докато пътуваха в мълчание с каретата на Аробин.

Беше чул всяка дума, изговорена в онази стая. Едион също. Беше видял как я докосна Аробин – със собственическия маниер на мъж, уверен, че се е сдобил с нова, лъскава играчка.

Не посмя да хване ръката на Елин, за да види пръстена.

Тя не помръдваше, не проронваше и дума. Просто седеше на мястото си, вперила поглед в стената на каретата.

Съвършена, прекършена, покорна кукла.

Обичам те, Аробин Хамел.

Всяка минута минаваше в агония, но още ги наблюдаваха прекалено много очи – дори когато стигнаха до склада и слязоха от каретата. Изчакаха тя да си замине, преди двамата с Едион да влязат през вратата след кралицата си.

Пердетата в апартамента бяха спуснати и наоколо горяха няколко свещи.

Пламъците озаряваха златния дракон по гърба на прелестната ù рокля и Роуан не смееше да си поеме дъх, като я гледаше как стои насред стаята като робиня в очакване на заповеди.

– Елин? – обади се накрая с дрезгав глас.

Тя вдигна ръце пред себе си и се обърна.

После свали пръстена.

– Значи това е искал. Честно казано, очаквах нещо по-грандиозно.

* * *

Елин остави пръстена на масичката зад дивана.

Роуан се взря в него намръщено.

– И дори не погледна другата ръка на Стеван?

– Не – отвърна тя.

Още не можеше да преглътне мисълта за ужасното му предателство. А и нещото върху гърдите ù я зовеше като бездна от необятна мощ.

– Един от двама ви веднага трябва да ми обясни какво се случва тук – избухна Едион.

Лицето на братовчед ù беше пребледняло, а очите му прескачаха изцъклено ту към Елин, ту към пръстена.

Беше съумяла да запази самообладание по време на пътя до тук, преструвайки се на марионетката, в която Аробин вярваше, че я е превърнал. Сега прекоси стаята, прилепила ръце до тялото си, за да не откъсне Ключа на Уирда от врата си и да го запрати към стената.

– Съжалявам – пророни. – Не биваше да знаеш...

– Не бивало да знам? Толкова ли ми нямаш доверие?

– Роуан също научи едва снощи – сопна му се тя.

Дълбоко в бездната прокънтя гръм.

О, богове. О, богове...

– И това трябва да ме успокоява?

Роуан скръсти ръце.

– Да, като се има предвид колко спорихме по въпроса.

Едион поклати глава.

– Просто... обяснете ми.

Елин взе пръстена. Съсредоточи се. Можеше да насочи цялото си внимание към този разговор, докато успееше да скрие някъде амулета. Едион не биваше да разбира какво носеше, с какво оръжие се бе сдобила тази вечер.

– Докато бях във Вендлин... Нарок се върна. За да ме предупреди. И да ми благодари, че съм сложила край на живота му. Затова избрах валгския командир с най-слаб контрол върху човешкото си тяло с надеждата мъжът още да е вътре и да търси изкупление. – Изкупление за онова, което демонът го бе принудил да стори, поне едно добро дело, преди да умре.

– Защо?

Затрудняваше се да говори нормално.

– За да мога да му предложа смърт и свобода, ако в замяна заблуди Аробин. Той излъга Аробин, че с малко кръв може да контролира пръстените... и че неговият е истински. – Тя вдигна пръстена. – Всъщност ти ми даде идеята. Лизандра има много добър бижутер, който изработи фалшификата. Истинският остана върху пръста на валгския командир, който отрязах. Ако Аробин беше свалил другата му ръкавица, щеше да види, че му липсва един пръст.

– Нужни са седмици да планираш всичко това...

Елин кимна.

– Но защо? Защо ти е да се занимаваш? Защо просто не му прережеш гърлото?

Елин остави пръстена.

– Трябваше да знам със сигурност.

– Кое? Че Аробин е чудовище?

– Че няма начин да си върне човечността. Познавам го, но... Това беше последното му изпитание.

Едион изсъска през зъби.

– Щеше да те превърне в своя лична марионетка... докосна те по...

– Знам къде ме докосна и какво искаше да ми направи. – Все още усещаше допира му. Но и той не беше нищо в сравнение с ужасния товар върху гърдите ù.

Тя потри с палец зарастващата резка върху ръката си. – Вече знаем какъв е.

На една малка, окаяна част от нея ù се искаше да не знае.

* * *

Без да са съблекли официалните си тоалети, Елин и Роуан се взираха в амулета върху ниската масичка пред угасналата камина в спалнята ù. Беше го свалила още с влизането в стаята, след като Едион бе поел първото дежурство на покрива. Сега двамата с Роуан седяха безмълвно на дивана.

Амулетът сияеше на светлината от двете свещи.

– Първоначално се чудех дали не е фалшив, дали Аробин не ти е спретнал номер – обади се Роуан накрая, без да откъсва очи от Ключа на Уирда. – Но вече го усещам... усещам топлината на нещото в него.

Тя облегна лакти на коленете си и черното кадифе на роклята погали нежно кожата ù.

– В миналото хората сигурно са вярвали, че това чувство извира от магията във вените на собственика му – замисли се тя. – Майка ми и Бранън не са предполагали, че е идвало от самия амулет.

– Ами баща ти и чичо ти? Нали те не са имали магически способности?

Еленът от слонова кост като че ли се взираше в нея, а безсмъртната звезда между рогата му проблясваше като разтопено злато.

– Но имаха благородническо потекло. Какво по-добро скривалище за него от врата на кралска особа?

Тя протегна ръка към амулета и го обърна с едно бързо движение. Металът беше топъл, а повърхността му съвършено гладка, въпреки че бе изкован преди хилядолетия.

На гърба му, точно както си спомняше, бяха изписани три Знака на Уирда.

– Случайно да знаеш какво значат? – попита Роуан и се премести толкова близо до нея, че бедрото му докосна нейното. После се отдръпна със сантиметър, но топлината му остана по кожата ù.

– Никога не съм виждала...

–Този. – Роуан посочи първия знак. – Аз съм виждал този. Появи се на челото ти онзи ден.

– Знакът на Бранън – прошепна тя. – На незаконородения... безименния.

– Никой от Терасен ли не е проучвал тези символи?

– Ако е имало такъв, не е разкрил значението им... или го е вписал само в личния си дневник. А повечето такива писания се съхраняваха в Оринтската библиотека. – Тя прехапа вътрешността на долната си устна. – Която беше едно от първите места, претършувани от краля на Адарлан.

– Може пък библиотекарите да са спасили първо дневниците на владетелите... може да са оцелели.

Сърцето ù се сви леко.

– Възможно е. Но ще разберем със сигурност чак когато се върнем в Терасен. – Тя потупа с крак по килима. – Трябва да го скрия.

На пода в дрешника ù имаше разхлопана дъска, под която криеше пари, оръжия и бижута. Засега щеше да свърши работа. А Едион нямаше да задава въпроси, защото така или иначе беше твърде рисковано да носи амулета на публични места, дори под дрехите си. Поне докато се прибереше в Терасен. Тя впери поглед в древния талисман.

– Ами, скрий го тогава.

– Не искам да го докосвам.

– Ако се задействаше толкова лесно, предците ти вече щяха да са разбрали какво представлява.

– Ти го вземи – сбърчи вежди тя.

Той я изгледа сурово.

Елин прогони всички мисли от главата си, наведе се напред и вдигна амулета от масата. Роуан се напрегна осезаемо, сякаш свикваше силите си, независимо от увереността, с която говореше.

Ключът натежа като воденичен камък в съзнанието ù, но първоначалното усещане за объркване, за бездънна сила... бе притихнало. Сякаш спеше.

Тя вдигна бързо килима в дрешника си, клекна и откачи разхлабената дъска. Усети, че Роуан наднича зад рамото ù в малкия тайник. Тъкмо се канеше да пусне амулета в него, когато някаква нишка я подръпна отвътре – не, не беше нишка, а... вятър, сякаш могъща сила влетя в тялото ù от Роуан, сякаш връзката помежду им оживя и Елин усети какво е да бъде Роуан...

Пусна амулета в тайника и той тупна само веднъж, тежък като оловна плоча.

– Какво има? – попит Роуан.

Тя се извъртя, за да го погледне в лицето.

– Усетих... усетих те.

– Как?

Елин му обясни как същността му се е вляла в нея, как е изпитала чувството, че носи кожата му, макар и само за миг.

Той не се зарадва особено.

– Тази способност може да ни е полезна по-натам.

Тя свъси вежди.

– Типично изказване за воин грубиянин като теб.

Роуан сви рамене. Богове, как носеше толкова могъщество на плещите си?

Можеше да смачка нечии кости, без дори да използва магия. Способен беше да срути цяла сграда с няколко стратегически удара.

Знаеше го и преди, разбира се, че го знаеше, но да го изпита върху себе си...

Най-могъщият воин на елфическия народ. В очите на едно човешко същество силата му беше не по-малко свръхестествена от тази на Валгите.

– Но май си прав – не бива просто да откликва на подсъзнателните ми желания – съгласи се накрая Елин. – Иначе предците ми щяха да са изравнили Оринт със земята при първия си гневен изблик. Струва ми се, че... че тези неща са неутрални по природа. Носителят обуславя употребата им. В ръцете на човек с чисто сърце амулетът ще носи само добро. Затова и Терасен е процъфтявал някога.

Тя върна дъската на мястото ù и я потупа с длан.

– Повярвай ми, предците ти не са били светци – изсумтя Роуан.

Подаде ù ръка и тя опита да не се взира в нея, докато я поемаше. Здрава, мазолеста, непобедима – безсмъртна като него самия. Но в хватката му имаше нежност, запазена само за онези, които обичаше и се бе заклел да брани.

– Не мисля, че сред тях е имало асасини – рече Елин, когато Роуан пусна ръката ù. – Ключовете могат да покварят само черно сърце... и да дадат светла сила на бялото. Не съм чувала за сиви сърца.

– Фактът, че се тревожиш така, ми казва достатъчно за намеренията ти.

Тя се разходи по пода на дрешника, за да се увери, че няма скърцащи дъски, които да разкрият местоположението на тайника. Над града прокънтя гръмотевица.

– Ще се престоря, че това не е поличба – измърмори под носа си.

– Успех. – Върнаха се в спалнята и Роуан я сръчка с лакът. – Ще държим нещата под око. И обещавам, ако забегнеш към Тъмното кралство, да те придърпам към светлината.

– Много забавно.

Малкият часовник на нощното ù шкафче иззвъня и над Рифтхолд отново се разнесе гръм. Бурята се разразяваше бързо. Хубаво – може би щеше да прочисти главата ù.

Тя отиде до кутията, която Лизандра ù беше донесла, и извади предмета от вътре.

– Бижутерът на Лизандра е много талантлив – коментира Роуан.

Елин вдигна дубликата на магическия амулет. Размерът, цветът и тежестта му бяха почти идентични. Остави го на тоалетната си масичка като небрежно захвърлен накит.

– Ако някой случайно се поинтересува къде е.

* * *

Когато часовникът удари един, пороят вече беше стихнал до кротък ръмеж, но Елин не слезе от покрива, откакто се бе качила да поеме наблюдателния пост от Едион. Роуан дочака полунощ в апартамента и остана търпеливо на мястото си, докато стрелките на часовника пълзяха към един. Още към дванадесет Каол беше наминал за малко да докладва на генерала какво правят хората на Аробин.

Но Роуан нямаше намерение да чака повече.

Намери я да стои под дъжда, отправила поглед на запад – не към лъскавия дворец от дясната ù страна, не към морето зад гърба ù, а към града.

Роуан нямаше нищо против, че е надникнала в душата му. Искаше да я увери, че не го е грижа какво е разбрала за него, стига да не я отблъснеше – и отдавна щеше да ù го е казал, ако и до този момент не немееше пред красотата ù тази вечер.

Светлината от лампата на покрива проблясваше по шнолите в косата ù и златния дракон на гърба ù.

– Ще съсипеш роклята, ако продължаваш да стоиш в дъжда – предупреди я той.

Тя се пообърна към него. Дъждовната вода бе разнесла чернилото за очи по лицето ù и кожата ù изглеждаше бледа като восък. Погледът ù, изпълнен с вина, гняв и непоносима болка, го порази като удар в стомаха.

Елин отново се обърна към града.

– И бездруго няма да я облека повече.

– Знаеш, че ако не искаш да го правиш ти – подхвана той, пристъпвайки до нея, – съм готов да поема този товар от ръцете ти.

А и като се имаше предвид какво бе опитал да ù причини онзи кучи син, какви планове кроеше за нея... Двамата с Едион дълго, дълго време щяха да му отнемат животеца.

Тя плъзна поглед през града към Асасинската крепост.

– Казах на Лизандра, че ù отстъпвам това право.

– Защо?

Тя обгърна тялото си с ръце.

– Защото тя заслужава да убие Аробин повече от всички ни.

Вярно беше.

– Ще има ли нужда от помощта ни?

Елин поклати глава, разпръсквайки капки дъждовна вода от златните си шноли и мокрите кичури коса около лицето си.

– Каол отиде да се увери, че всичко ще протече гладко.

Роуан си позволи да я огледа – отпуснатите ù рамене и вирнатата брадичка, стиснатите в шепи лакти, извивката на носа ù, очертана от уличната светлина, тънката линия на устата ù.

– Странно е – подхвана тя, – че още ми се иска да имаше друг начин. – Пое си треперлива глътка въздух и издиша облаче бяла пара. – Аробин е лош човек – прошепна. – Щеше да ме пороби, да ме използва, за да превземе Терасен, дори да се възкачи на трона и да стане баща на моето... – Тя потрепери толкова силно, че светлината от лампата проблесна по златната бродерия на роклята ù. – Но също така... дължа му живота си. През цялото това време мислех, че с облекчение и радост бих сложила край на съществуването му. Но сега се чувствам някак празна. И уморена.

Беше ледена, когато плъзна ръка около кръста ù и я придърпа към себе си. Само този път – само този път щеше да си позволи да я прегърне. Ако от него се очакваше да погуби Майев, а някой от кадъра му го беше сторил вместо него, Лоркан например, щеше да се чувства по същия начин.

Тя се извъртя леко, за да го погледне в лицето, и макар че опита да го прикрие, Роуан видя страха и вината в погледа ù.

– Трябва да издириш Лоркан утре. Да видиш дали е изпълнил малката задачка,  която му поставих.

Дали бе убил онези Копои на Уирда. Или те него. За да може Елин най-сетне да освободи магията.

Богове! Лоркан се беше превърнал в негов враг. Роуан прогони мисълта от главата си.

– И да го убия, ако е необходимо?

Тя преглътна и гръклянът ù подскочи.

– Ти решаваш, Роуан. Направи онова, което сметнеш за редно.

Предпочиташе да му даде изрична заповед... но тя му предоставяше избор, уважаваше съвместното им минало достатъчно, че да му отстъпи това важно решение...

– Благодаря ти.

Елин отпусна глава на гърдите му и върховете на златните прилепови крила се впиха толкова болезнено в кожата му, че той ги извади едно по едно от косата ù. Златото беше гладко и леденостудено и докато Роуан се възхищаваше на фината му изработка, тя прошепна:

– Искам да ги продадеш. И да изгориш роклята.

– Както желаеш – отвърна той и прибра шнолите в джоба си. – Но ще е жалко.

Враговете ти щяха да паднат на колене, ако те видеха в нея. И неговите собствени едва не се подвиха от възторг, като я зърна по-рано вечерта. От гърлото ù се изтръгна глух смях, който приличаше по-скоро на стон, и тя го прегърна през кръста, сякаш опитваше да открадне топлината му. Подгизналата ù коса се свлече пред лицето ù и ароматът на жасмин, лимонова върбинка и живи въглени надделя над бадемовия, галейки обонянието и всичките му други сетива.

Роуан остана с кралицата си под дъжда, запленен от божественото ù благоухание, и ù позволи да краде толокова, колкото желае от топлината му.

* * *

Дъждът намаля до леко припръскване и Елин се размърда в обятията на Роуан, откъдето черпеше сили, потънала в дълбок размисъл. Повдигна глава, колкото да види мъжествените черти на лицето му, скулите му, позлатени от дъжда и уличното осветление. В другия край на града, в стая, която познаваше печално добре, Аробин навярно кървеше. А може би вече лежеше мъртъв.

Празна мисъл, но същевременно и щракване на ключалка, отворена след дълго очакване. Роуан отвърна на погледа ù. От сребристата му коса се стичаше дъждовна вода. Суровите му черти поомекнаха и станаха някак приветливи – уязвими дори.

– За какво мислиш? – пророни той.

– За това, че ако пак ми се прииска да те смутя, трябва просто да ти споделя колко рядко нося бельо.

Зениците му се уголемиха рязко.

– Има ли причина да постъпвате така, принцесо?

– Има ли причина да не постъпвам така?

Той долепи длан до кръста ù и пръстите му потрепнаха, като че ли се чудеха дали да не я пуснат.

– Жал ми е за чуждестранните посланици, които ще трябва да се занимават с теб.

Тя се ухили задъхано и леко безразсъдно. Тъмницата, която бе видяла тази вечер, ù напомни колко уморена е всъщност. Уморена от смърт и чакане, и сбогувания.

Долепи ръка до лицето на Руан.

Кожата му беше толкова гладка, мускулите под нея – силни и изящни.

Очакваше да се отдръпне, но той просто се взираше в нея – взираше се дълбоко в нея, както винаги правеше. Бяха приятели, но и много повече. Беше го осъзнала отдавна. Погали с палец скулата му, хлъзгава от дъждовната вода. И копнежът я удари като камък. Защо му бягаше толкова време, отричаше го, въпреки че част от нея гореше от желание всяка сутрин, когато сляпо се беше пресягала към празната половина на леглото?

Вдигна и другата си ръка към лицето му и очите му се впиха в нейните. После плъзна пръст по татуировката, започваща от слепоочието му, и той задиша по-учестено.

Хватката около кръста ù се затегна и палците му загалиха долния край на гръдния ù кош. Едва се стърпя да не притисне тяло към допира му.

– Роуан – простена името му като молитва и плъзна пръсти надолу по татуираната му буза.

С две ловки движения той сграбчи първо едната ù китка, после и другата, отдръпна ги от лицето си и изръмжа гърлено. Светът отвори студената си паст около нея.

Роуан пусна ръцете ù така, сякаш горяха, и отстъпи назад. В зелените му очи цареше хладина, каквото не беше виждала там отдавна. Гърлото ù се стегна дори преди той да процеди:

– Не прави така. Не ме... докосвай по този начин.

Ушите ù бучаха, лицето ù пламтеше. Преглътна тежко.

– Съжалявам.

О, богове!

Той беше над тристагодишен. Безсмъртен. А тя... тя...

– Не исках да... – Елин направи крачка назад към вратата в отсрещния край на покрива. – Съжалявам. – Повтори. – Не беше нарочно.

– Хубаво – отвърна Роуан и тръгна към вратата преди нея. – Радвам се.

Не каза нищо друго, преди да изчезне.

Останала сама, Елин затърка мазните следи от грима по мокрото си лице.

Не ме докосвай по този начин.

Ясна, отчетлива граница. Граница, защото той беше тристагодишен, безсмъртен мъж, загубил съвършената си половинка, а тя... Тя беше млада, неопитна, негова каранам и кралица и той искаше да си остане само такава. Ако не живееше в подобно наивно неведение, вероятно отдавна щеше да е осъзнала, че Роуан нямаше намерение да задоволява жаждата, която бе виждала в очите му – жажда по нея. Мразеше се заради нея.

О, богове!

Какво бе сторила?

* * *

Дъждовните струи по прозореца хвърляха пълзящи сенки по дървения под и рисуваните стени в спалнята на Аробин. Лизандра ги наблюдаваше от известно време, заслушана в монотонния ритъм на бурята и диханието на спящия мъж до себе си. Дълбоко спящ.

Ако имаше намерение да го направи, трябваше да е сега – когато спеше най-непробудно и дъждът заглушаваше повечето други звуци. Дар от Темис, богинята на дивото, която я бе закриляла по време на живота ù като хамелеон и никога не забравяше зверовете зад решетки.

Две думи – само толкова имаше в бележката, която Елин ù даде по-рано вечерта и която още стоеше в тайното джобче на захвърленото ù бельо. Твой е.

Подарък от кралицата – друго нямаше какво да предложи на безименна уличница с тъжно минало. Лизандра се обърна на една страна и загледа мъжа, спящ на няколко сантиметра от нея с разпиляна по лицето му копринена червена коса. Дори не подозираше кой бе казал на Елин за Кормак. Но още открай време успяваше да го заблуждава с кожата, която носеше от детинство. Никога не я бе заподозрял в нищо заради плоското ù, повърхностно поведение. Ако беше, нямаше да я пуска в леглото си, докато спеше с нож под възглавницата.

Тази вечер се държа грубо с нея и Лизандра знаеше, че на сутринта ще има синина върху китката си. Увлечен в триумф, самодоволство и увереност, че короната вече му принадлежи, дори не усети колко силно я стиска.

По време на вечеря бе забелязала яростта по лицето му, когато видя Елин и Роуан да си разменят усмивки. Всичките му закачки и истории не постигнаха нищо, защото Елин не откъсваше вниманието си от Роуан. Стана ù чудно дали кралицата го съзнава. Роуан и Едион знаеха. Аробин също разбираше, че когато елфическият ù принц беше с нея, вече не се боеше от някогашния си господар, а напротив – чувстваше го напълно ненужен.

Безполезен.

Твой е.

След като Елин си тръгна и Аробин обиколи имението с горда крачка, уверен в абсолютната си власт над кралицата, той привика хората си. Лизандра не чу какви са плановете му, но знаеше, че елфическият воин ще е първата му мишена. Роуан щеше да умре – Роуан трябваше да умре. Виждаше го в очите му, докато Аробин наблюдаваше как кралицата и принцът ù се държат за ръце, усмихнати, независимо от ужасите покрай тях.

Лизандра се сгуши в Аробин и пъхна ръка под възглавницата му. Той не помръдна, дишането му остана дълбоко и равномерно.

Винаги спеше като бебе. В нощта, когато уби Уесли, спа непробудно, без да усети как дори нейната желязна воля не успя да сдържи сълзите ù. Отново щеше да намери любов – някой слънчев ден. И тя щеше да е силна, метежна и неочаквана, начало и край, и вечност. Любов, способна да промени историята и света.

Лизандра хвана студената дръжка на камата и когато се завъртя по гръб, сякаш в неспокоен сън, я взе със себе си. Поредната светкавица се отрази в острието ù и то проблесна като живак.

За Уесли. За Сам. За Елин.

И за нея самата. За детето от миналото ù, за седемнадесетгодишното момиче в нощта на Наддаването, за жената с разкъсано сърце и невидима кървяща рана. С неочаквана лекота се надигна в леглото и преряза гърлото на Аробин.

45.

Мъжът, привързан към масата, крещеше, докато демонът раздираше с нокти гърдите му, оставяйки кървави следи.

Слушай го – изсъска демонът принц. – Заслушай се в музиката на писъците му.

Мъжът, който обикновено седеше на трона, се обади от мястото си отвъд масата:

– Къде се крият бунтовниците?

– Не знам, не знам! – изпищя пленникът.

Демонът отново заби нокти в гърдите му. Имаше толкова много кръв.

Не се крий, безгръбначно същество. Гледай! Наслаждавай се.

Тялото, което някога наричаше свое, го бе предало напълно. Демонът го принуди да гледа как избира следващото страховито приспособление, поставя го върху лицето на мъжа и започва да го затяга.

– Отговори ми, бунтовнико – нареди коронованият.

Пленникът изкрещя под напора на маската.

И той искаше да закрещи с него – да се примоли на демона да спре.

Страхливец, нищожество. Не вкусваш ли болката му, страха му?

Вкусваше ги, а демонът вливаше цялата си наслада в него.

Ако можеше да повърне, щеше. Но нямаше начин. Нямаше бягство оттук.

– Моля ви – застена мъжът върху масата. – Умолявам ви.

Но ръцете му не спряха.

И мъжът продължи да крещи.

46.

Денят ù беше съсипан и нямаше как да го спаси, не и като се имаше предвид какво я очакваше.

Решена да не мисли за снощните думи на Роуан, Елин се въоръжи до зъби и се качи в каретата. Но ги чуваше през тропота на копитата, както ги бе чувала цяла нощ, докато будуваше съкрушително близо до него. Не ме докосвай по този начин.

Седеше възможно най-далеч от Роуан, почти провесена през прозореца. Говореше му, разбира се, но сдържано и тихо, а той ù отвръщаше лаконично. Затова в каретата цареше чудна атмосфера. Едион най-благоразумно избягваше да задава въпроси.

Само с бистро съзнание и бойна готовност можеше да преживее следващите няколко часа.

Аробин беше мъртъв.

Бяха получили новината преди час. Терн, Хардинг и Мулин, тримата асасини, които бяха поели контрола върху Гилдията и имението, докато всичко се изяснеше, настояваха да я видят в Крепостта.

Знаеше го от снощи, разбира се. Потвърждението я облекчи – Лизандра беше изпълнила мисията си и бе оцеляла, но...

Мъртъв.

Каретата спря пред Асасинската крепост, ала Елин не помръдна от мястото си.

И тримата мълчаха, вперили погледи в каменното имение. Елин затвори очи и вдиша дълбоко.

За последно – трябва да сложиш тази маска за последно и можеш да погребеш Селена Сардотиен завинаги. Тя отвори очи, изправи рамене и вирна брадичка, а тялото ù сякаш се втечни от котешка грациозност.

Едион зяпна от изумление и ù стана ясно, че не разпознава нищо от братовчедка си в това ù амплоа. Тя отвърна на погледа му, после отмести очи към Роуан и като протегна ръка да отвори вратата, по устните ù се разля свирепа усмивка.

– Не ми се пречкайте – нареди на двамата мъже в каретата.

Скочи на земята с развяна от пролетния вятър пелерина, изкачи стълбището с бойна крачка и влетя през входната врата с ритник.

47.

– Какво се е случило тук, дявол да го вземе? – изрева Елин, когато входните врати на Асасинската крепост се треснаха зад нея. Едион и Роуан я следваха, прикрити под тежките си качулки.

Вестибюлът пустееше, но някой изпусна чашата си в затворената всекидневна и...

Трима мъже, единият висок, вторият – нисък и слаб, а третият – грамада от мускули, влязоха в просторното помещение. Хардинг, Терн и Мулин. Тя им се озъби, най-вече на Терн. Той беше най-дребният, най-възрастният и най-коварният и оглавяваше скромната им групичка. Вероятно се бе надявал Елин да убие Аробин още онази нощ в „Подземието“.

– Говори – изсъска тя насреща му.

Терн зае разкрачена стойка.

– Не и преди теб.

Едион изръмжа гърлено и тримата асасини огледаха спътниците ù.

– Не се занимавайте с бойните ми кучета. – Тримата върнаха погледите си към нея. – Да чуя оправданията ви.

Откъм всекидневната зад мъжете се долови приглушен стон и тя стрелна очи над мощното рамо на Мулин.

– Защо двете долни курви още са в имението?

Терн я изгледа свирепо.

– Защото Лизандра се събуди с писъци до тялото му.

Елин сви ръце в юмруци.

– Така значи – пророни с върла злоба, която накара дори Терн да отстъпи от пътя ù.

Лизандра седеше в едно кресло, притиснала носна кърпа до лицето си. Кларис, господарката ù, стоеше зад нея... мъртвешки бледа.

Кожата и косата на Лизандра бяха окъпани в кръв, просмукала се на места през ефирната коприна на оскъдния ù халат.

Като видя Елин да влиза, скочи на крака и впери умолителен поглед в нея.

– Не бях аз... кълна се, не бях...

Звездно представление.

– И защо да ти вярвам? – провлачи Елин. – Само ти имаш достъп до стаята му?

Кларис, златокоса и красива за жена на четиридесетгодишна възраст, изцъка с език.

– Лизандра не би наранила Аробин. Та той изплащаше дълговете ù.

Елин килна глава.

– Да съм искала проклетото ти мнение, Кларис?

Готови за насилие, Роуан и Едион не се намесваха в разговора, макар че Елин усети смайването по закачулените им лица. Идеално. Отново стрелна поглед към асасините.

– Покажете ми къде сте го намерили. Веднага.

Терн я изгледа проницателно. Дързък опит да разбере дали не знам повече, отколкото трябва, помисли си тя. Асасинът посочи витото стълбище през отворената врата на всекидневната.

– В стаята му. Но преместихме трупа му на долния етаж.

– Преместили сте го, преди да огледам местопрестъплението?

Отговори ù високият, мълчалив Хардинг.

– Съобщихме ти единствено от любезност.

И за да проверите дали аз не съм убиецът.

Тя тръгна към вратата, посочвайки Лизандра и Кларис през рамо.

– Ако някоя от тях опита да избяга – нареди на Едион, – изкорми и двете.

Едион се усмихна хищно изпод качулката и отпусна ръце до бойните си ножове.

Спалнята на Аробин изглеждаше като касапница. Елин спря на прага с искрено изумление, докато очите ù обхождаха пропитото с кръв легло и червените локви на пода.

Какво му беше причинила Лизандра, по дяволите?

Тя стисна ръце, за да спре треперенето им, преди тримата асасини зад нея да забележат. Следяха изкъсо всяка нейна глътка въздух, всяко мигване.

– Как?

Мулин изпръхтя.

– Някой е прерязал гърлото му и го е оставил да се задуши в собствената си кръв.

Стомахът ù се преобърна – съвсем буквално. Явно Лизандра не бе искала да му се размине лесно.

– Има... – подхвана тя, но гърлото ù пресече думите. Опита отново: – Има отпечатък в кръвта.

– От ботуш – обясни Терн до нея. – Голям, вероятно мъжки.

Той демонстративно огледа фините крака на Елин. После обърна поглед и към ботушите на Роуан, който се извисяваше зад гърба ù, макар че навярно вече ги беше проучил. Долен плъх. Естествено, че отпечатъците, нарочно оставени от Каол, нямаха нищо общо с техните ботуши.

– По ключалката на вратата няма следи от проникване с взлом – обяви тя. – Прозорецът разбит ли е?

– Отиди да провериш – покани я Терн.

За целта трябваше да мине през кръвта на Аробин.

– Просто отговори на въпроса ми – процеди тихо. Предпазливо.

– Ключалката му е разбита от външната страна – обади се Хардинг и Терн му стрелна остър поглед.

Елин се върна в прохладния сумрак на вестибюла. Роуан спазваше почтително разстояние от асасините, които още не бяха установили елфическия му произход заради голямата качулка – и нямаше да заподозрат нищо, ако не отвореше уста, разкривайки удължените си кучешки зъби.

– И никой не е докладвал за нередности? – попита Елин.

Терн сви рамене.

– Убиецът явно е изчакал бурята, за да го нападне.

Отново втренчи злобните си, тъмни очи в нея.

– Защо просто не изплюеш камъчето, Терн? Защо не ме попиташ къде съм била снощи?

– Знаем къде си била – отвърна вместо него Хардинг. Издигаше се значително над Терн и по продълговатото му, невъзмутимо лице нямаше нито капка дружелюбие. – Разузнавачите ни докладваха, че си прекарала нощта вкъщи.

Постояла си на покрива, после си легнала.

Точно по план.

– Споделяш ми тази подробност, защото искаш да изловя разузнавачите ви и да им извадя очите? – попита вежливо Елин. – Понеже точно това възнамерявам да свърша, след като се справя с тази каша.

Мулин въздъхна шумно през носа си и хвърли кръвнишки поглед към Хардинг, но не каза нищо. Открай време беше пестелив с думите – идеалният тип човек за мръсна работа.

– Ти не пипай нашите хора и ние няма да пипаме твоите – предупреди я Терн.

– Не си правя уговорки с мизерни, второкласни асасини – изчурулика ведро Елин и му се усмихна ехидно. Тръгна по коридора, подмина някогашната си стая и слезе по стълбището, плътно следвана от Роуан.

Като влезе във всекидневната, кимна на Едион. Той остана в бойна готовност, с вълча усмивка на лице. Лизандра не беше помръднала и на сантиметър.

– Свободна си – уведоми я Елин и тя вирна глава.

– Какво? – изрева Терн.

Елин посочи вратата.

– Защо им е на тези алчни пачаври да убиват най-заможния си клиент? В интерес на истината – подхвърли тя през рамо – май вие тримата бихте имали по-голяма изгода.

Преди асасините да са се разлаяли насреща ù, Кларис се покашля многозначително.

– Да? – процеди през зъби Елин.

Лицето на Кларис беше мъртвешки бледо, но проговори с гордо вдигната глава.

– Ако нямате нищо против, бихме искали да останем, тъй като управникът на банката ще дойде да прочете завещанието на Аробин. Той... – Сводницата попи сълзите от очите си като опечалена вдовица. – Аробин ми каза, че ни е отредил  дял от него. Бихме искали да го чуем.

Елин ù се ухили.

– Кръвта му още не е изсъхнала по онова легло, а вече дебнете завещанието му като грабливи птици. Защо ли се учудвам. Питам се дали не ви освободих от отговорност твърде рано, щом сте толкова нетърпеливи да отмъкнете дела си.

Кларис пребледня отново, а Лизандра затрепери.

– Моля те, Селена – подхвана тя. – Не сме... Никога не бих...

Някой почука на входната врата.

Елин пъхна ръце в джобовете си.

– Я виж ти. Точно навреме.

* * *

Управникът на банката щеше да повърне при вида на окървавената Лизандра,  но, за щастие, видя Елин и по лицето му се изписа нещо като облекчение. Лизандра и Кларис седнаха на две съседни кресла, а той се настани зад малкото писалище до грамадните еркерни прозорци. Терн и другарчетата му се струпаха край него като лешояди. Елин се облегна на стената до входа със скръстени ръце.

Едион застана от лявата ù страна, а Роуан от дясната. Докато управникът поднасяше обичайните съболезнования, тя усети погледа на Роуан върху себе си. Той пристъпи по-близо до нея и опита да докосне ръката ù. Тя се отдръпна от допира му.

Още чувстваше очите му върху себе си, когато управникът отвори запечатания плик и се покашля делово. Избълва нещо на юридически жаргон и отново поднесе съболезнованията си, които проклетата Кларис имаше наглостта да приеме от името на всички, изживявайки се като вдовица на Аробин.

Последва дългият списък с притежания на покойния: бизнес вложения, имоти и грамадното, нечовешко състояние в банковата му сметка. Кларис направо точеше лиги по килима, но тримата асасини на Аробин запазиха лицата си безизразни.

– Обявявам – зачете управникът – за единствен наследник на всичките ми финансови средства, имоти и вложения Селена Сардотиен.

Кларис се завъртя в креслото си със змийска ловкост.

– Какво?

– Глупости – изстреля Едион.

Елин зяпна срещу управника, а ръцете ù увиснаха до тялото ù.

– Ще повторите ли? – рече с пресъхнала уста.

Управникът ù отвърна с нервна, водниста усмивка.

– Всичко, цялото му състояние е ваше. Е, с изключение на... сумата за мадам Кларис, с която погасява дълговете си.

Той показа документа на Кларис.

– Това е невъзможно – изсъска мадам. – Аробин ми обеща да ме включи в завещанието си.

– И те е включил – провлачи Елин и се отблъсна от стената, за да надникне над рамото ù към скромната сума. – Не ставай алчна.

– Къде са копията? – попита Терн. – Прегледахте ли ги?

Той заобиколи писалището, за да зърне завещанието с очите си.

Управникът изтръпна, но вдигна пергамента – подписан от Аробин и напълно изряден.

– Проверихме дубликатите още в трезора тази сутрин. Всичките са идентични и съставени преди три месеца.

По време на престоя ù във Вендлин.

Тя пристъпи напред.

– Значи, като изключим мижавата сумичка за Кларис... всичко това – имението, Гилдията, останалите му имоти, състоянието му – всичко е мое?

Управникът кимна отново. Вече прибираше документите в куфарчето си с разтреперани ръце.

– Поздравления, госпожице Сардотиен.

Тя обърна бавно глава към Кларис и Лизандра.

– Е, щом е така... – Тя оголи зъби в стръвна усмивка. – Разкарайте мръснишките си, лакоми задници от къщата ми.

Управникът се закашля.

Лизандра се спусна към вратата с бясна скорост. Кларис обаче остана на мястото си.

– Как смееш... – подхвана сводницата.

– Пет – заброи Елин, вдигайки пет пръста. Свали единия, а със свободната ръка се пресегна към кинжала си. – Четири. – Още един пръст. – Три.

Кларис се измъкна от стаята и хукна подир ридаещата Лизандра.

Елин насочи вниманието си към тримата асасини. Бяха отпуснали вяло ръце до телата си, а по лицата им играеха ярост и смайване, и – съвсем разумно – нещо като страх.

– Вие държахте Сам, докато Аробин ме пребиваше почти до смърт, и не си помръднахте пръста да го спрете, когато се нахвърли и на него – изстреля на един дъх Елин. – Не знам какво участие сте имали в убийството му, но никога няма да забравя гласовете ви пред вратата на спалнята, докато ми разказвахте подробно за касапницата на Рурк Фаран. Лесно ли ви беше да ме изпратите в къщата на оня садист, знаейки какво е причинил на Сам и какво умира от желание да причини на мен? Заповеди ли изпълнявахте, или на драго сърце предложихте услугите си?

Управникът, попаднал в стая, пълна с професионални убийци, се беше свил в стола си и опитваше да стане невидим.

Терн сбърчи горната си устна.

– Не знаем за какво говориш?

– Жалко. Бях в настроение да изслушам мизерните ви оправдания. – Тя хвърли един поглед към часовника над камината. – Обирайте си парцалите и да ви няма.

Веднага.

Тримата примигнаха насреща ù.

– Какво? – смая се Терн.

– Обирайте си парцалите – повтори тя, изричайки отчетливо всяка дума. – И да ви няма. Веднага.

– Това е домът ни – изтъкна Хардинг.

– Вече не е. – Тя зачопли небрежно ноктите си. – Поправете ме, ако греша, управнико! – измърка тя и човечецът се сви на топка под погледа ù. – Притежавам тази къща и всичко в нея. Терн, Хардинг и Мулин още не са изплатили дълговете си към клетия Аробин, затова притежавам и всичко тяхно... дори дрехите им. Тъй като съм в щедро настроение, ще им позволя да задържат поне тях – и бездруго нямат вкус. Оръжията им обаче, списъците им с клиенти, Гилдията... Всичко това ми принадлежи. Аз решавам кой ще остане и кого ще изгоня. Понеже тези тримцата обвиниха мен за убийството на господаря ми, не искам да ги виждам повече. Ако опитат да си намерят работа в този град, на този континент, то имам законното право, предоставено ми от Гилдията, да ги издиря и накълцам на миниатюрни парченца. – Тя примигна невинно с мигли. – Правилно ли се ориентирам?

Управникът преглътна шумно.

– Да, правилно.

Терн пристъпи към нея.

– Не можеш... не можеш да направиш такова нещо.

– Мога и ще го сторя. Кралица на асасините, чудесно звучи, не смятате ли? – Тя махна към вратата. – Напуснете, ако обичате.

Хардинг и Мулин понечиха да тръгнат към изхода, но Терн стрелна ръка пред тях и ги спря.

– Какво искаш от нас, дявол да го вземе?

– Откровено казано, нямам нищо против да увиснете на червата си от полилея, но това би съсипало тези разкошни килими, които вече са моя собственост.

– Не можеш просто да ни изхвърлиш на улицата. Какво ще правим? Къде ще отидем?

– Доколкото знам, в ада е прекрасно по това време на годината.

– Моля те... моля те – подхвана задъхано Терн.

Елин пъхна ръце в джобовете си и огледа стаята.

– Предполагам... – Издаде замислено възклицание. – Предполагам, че бих могла да ви продам къщата, земята и Гилдията.

– Ах, ти, кучка такава... – изплю Терн, но Хардинг пристъпи напред.

– За колко? – попита той.

– На колко са оценени имението и Гилдията, управник?

С вид на човек, крачещ към бесилото, управникът отвори папката отново и намери сумата. Беше астрономическа, безбожна, непосилна за трима им.

Хардинг прокара ръка през косата си. Лицето на Терн придоби смайващ нюанс на лилавото.

– Да разбирам ли, че не разполагате с такава сума? – процеди Елин. – Жалко.

Щях да ви ги продам на номиналната им цена, без оскъпяване.

Тя понечи да им обърне гръб, но Хардинг каза:

– Почакай. Ами ако всички платим заедно – ние тримата и останалите асасини?

Така че да си откупим и имението, и Гилдията.

Елин спря.

– Парите са си пари. Не ми пука откъде ще ги вземете, интересува ме само да ги получа. – Тя килна глава към управника. – Ще успеете ли да съставите документите още днес? Стига да набавят парите, разбира се.

– Това е лудост – измърмори Терн на Хардинг.

Хардинг поклати глава.

– Мълчи, Терн. Просто... замълчи.

– Аз... – подхвана управникът. – Аз... мога да ги приготвя до три чђса. Ще ви е достатъчно ли да подсигурите потвърждение за наличност на средствата?

Хардинг кимна.

– Ще намерим останалите и ще им обясним положението.

Елин се усмихна на управника и тримата асасини.

– Поздравления за новооткритата свобода. – После отново им посочи вратата. – И тъй като съм стопанка на къщата за следващите три часа... напуснете. Вървете да намерите другарчетата си, съберете парите и изчакайте управника на тротоара като отрепките, каквито сте.

Те се подчиниха благоразумно и Хардинг сграбчи китката на Терн, за да не ù покаже дребосъкът познатия вулгарен жест. Когато управникът на банката си тръгна, асасините обсъдиха въпроса с колегите си и всички обитатели на къщата, дори с прислугата, и се изнизаха навън. Не я беше грижа какво ще си кажат съседите.

Съвсем скоро в грамадното, красиво имение останаха само те тримата с Едион и Роуан.

Двамата мъже я последваха безмълвно през вратата към мрачните подземни етажи, за да се сбогува с някогашния си господар.

* * *

Роуан не знаеше какво да мисли. Елин се беше превърнала във вихрушка от омраза, ярост и насилие. И никой от онези смотани асасини не се изненада от поведението ù. Ако съдеше по пребледнялото лице на Едион, и той размишляваше върху същото, върху годините, които бе прекарала като това непреклонно, злобно същество. Селена Сардотиен – в нея се беше превърнала днес.

Не можеше да го преглътне. Не можеше да преглътне факта, че не успяваше да я достигне, когато се превъплътеше в тази жена. Че ù беше повишил тон миналата нощ, стреснат от допира ù. А сега Елин странеше от него. Жената, която видя днес, не знаеше какво е добрина, нито радост.

Последва я до тъмницата и по осветения със свещи тунел до стаята, където лежеше тялото на господаря ù. Елин вървеше горделиво, пъхнала ръце в джобовете си, без да отчита присъствието на Роуан. Това не е истина – повтаряше си той. – Просто заблуда.

Но в действителност го отбягваше от миналата вечер, а днес, когато най-сетне се престраши да посегне към нея, тя се отдръпна от допира му. Това вече беше истинско.

Влезе през отворената врата в същата онази стая, където някога бе намерила Сам. Червена коса се разливаше изпод белия копринен чаршаф, покриващ голото тяло на масата. Тя спря пред него, после се обърна към Роуан и Едион.

И ги загледа в очакване. Очакване да...

Едион изруга.

– Сменила си завещанието, нали?

Тя му отвърна с лека, студена усмивка. Очите ù тъмнееха.

– Каза, че ти трябват пари за армия, Едион. Ето ти пари – всичките са твои, всяка една монета е за Терасен. Аробин ни дължеше поне толкова. Онази нощ се бих в „Ямите“ единствено защото на предишния ден се свързах със собствениците на кръчмата и им казах да изпратят на Аробин лек намек за възможно партньорство. Той клъвна стръвта, без дори да се усъмни. Исках да се уверя, че бързо ще си върне парите, които загуби след случката в „Подземието“.

За да не се разминем с нито монета.

Гръм и мълнии.

Едион поклати глава.

– Как... как изобщо го постигна?

Тя отвори уста, но Роуан отговори вместо нея.

– Всички онези пъти, когато се изнизваше от стаята посред нощ, се е промъквала в банката. Използвала е дневните си срещи с управника на банката, за да опознае сградата, да види кое къде стои. – Тази жена, неговата кралица...

Позната тръпка пробяга през вените му. – Изгори ли оригинала?

Тя даже не го погледна.

– Кларис щеше да забогатее, а Терн да стане крал на асасините. Знаеш ли какво щях да получа аз? Амулета на Оринт. Само това ми е завещал.

– Така си разбрала, че наистина е у него... и къде го държи – промълви Роуан. – Като си прочела завещанието му.

Елин сви рамене, пренебрегвайки шока и възхищението, които изплуваха неканени по лицето му. Пренебрегвайки него.

Едион потри чело.

– Не знам какво да кажа. Трябваше да ме предупредиш, за да не се държа като пълен кретен горе.

– Изненадата ти трябваше да е автентична. Дори Лизандра не знаеше за завещанието.

Толкова сдържан отговор – сбит и непоклатим. Роуан искаше да я разтърси, да я накара да му проговори, да го погледне. Но се притесняваше, че може да го отблъсне отново, този път пред очите на генерала.  Елин обърна поглед към тялото на Аробин, отметна чаршафа от лицето му и разкри назъбената рана по бледия му врат.

Лизандра го беше обезобразила.

Чертите му бяха застинали в спокойно изражение, но съдейки по кървавата сцена в спалнята, Роуан предполагаше, че е бил в пълно съзнание, докато се е давел в собствената си кръв.

Елин загледа равнодушно някогашния си господар. Само устата ù се постегна леко.

– Дано тъмният бог ти осигури почетно място в царството си – пророни с мрачен тон, който запрати ледена вълна по гръбнака на Роуан.

Тя протегна ръка зад гърба си.

– Дай ми меча си – нареди на Едион.

Едион извади Меча на Оринт и ù го подаде. Тя плъзна поглед по древното оръжие на прадедите си, претегляйки го в ръце. Като вдигна глава, в изумителните ù очи цареше единствено студена решимост.

Кралица, въдворяваща справедливост. Издигна меча на баща си и отсече главата на Аробин. Тя се търкулна от масата и глухо и някак цинично тупна на земята, а Елин се усмихна мрачно на обезглавения труп.

– За всеки случай – пророни.

ВТОРА ЧАСТ

Кралица на светлината

48.

На сутринта след спора относно Жълтоногите Манон преби Астерин в трапезарията по време на закуска. Никой не попита защо. Никой не посмя.

Три невъзпрепятствани удара.

Астерин дори не потрепна.

Когато всичко свърши, вещицата просто я изгледа злобно с плиснала от счупения ù нос синя кръв. Без нагла усмивка. Без дръзка гримаса.

После напусна трапезарията.

Тринадесетте ги наблюдаваха внимателно. Веста, вече Трета на Манон, изглеждаше почти готова да хукне след Астерин, но Сорел поклати глава и червенокосата вещица остана на мястото си.

Манон не можа да се съвземе цял ден.

Беше наредила на Сорел да си мълчи за Жълтоногите, но се чудеше дали може да разчита на Астерин за същото.

Ти им го позволи.

Думите ù танцуваха бясно в главата на Манон заедно с малката проповед, която Елида ù беше изнесла предишната вечер. Надежда. Ама че сантиментални нелепици.

Двата разговора още отекваха в съзнанието ù, когато влетя в съвещателната зала на херцога с двадесет минути закъснение.

– Харесва ти да ме обиждаш с неточните си появи или просто не познаваш часовника? – попита Перингтън от стола си. Върнън се подсмихваше насреща ù, а Калтейн гледаше в нищото. По тялото ù не гореше огън от сенки.

– Аз съм безсмъртна – натърти Манон и седна срещу тях. Сорел остана на пост до вратата, а Веста наглеждаше коридора. – Времето е без значение за мен.

– Днес си духовита – отбеляза Върнън. – Харесваш ми така.

Манон впи леден поглед в него.

– Тази сутрин пропуснах закуската, простосмъртни. На твое място бих си мерила приказките.

Лордът ù се усмихна.

Тя се облегна в стола си.

– Защо ме извика този път?

– Трябва ми още едно сестринство.

Лицето ù остана безизразно.

– Какво стана с Жълтоногите?

– Възстановяват се и скоро ще може да ги посетиш.

Лъжец.

– Този път ми трябва сестринство от Черноклюните – настоя херцогът.

– Защо?

– Защото ми трябва, а ти ще ми го подсигуриш. Друго не те интересува.

Ти им го позволи.

Усещаше погледа на Сорел върху тила си.

– Не сме уличници.

– Вие сте свещени избраници – поправи я херцогът. – Трябва да се гордеете с това.

– Само мъж би го приел така.

Той оголи пожълтели зъби.

– Избери най-силното си сестринство и го изпрати в подземието.

– Първо ще трябва да обмисля въпроса.

– Побързай или сам ще направя избора.

Ти им го позволи.

– А междувременно – добави Перингтън, ставайки от стола си с ловко, могъщо движене – подготви Тринадесетте си. Имам мисия за вас.

* * *

Манон летеше в стихиен, поривист вихър, пришпорвайки Абраксос въпреки струпалите се облаци, въпреки бурята, която се разразяваше около Тринадесетте. Навън. Имаше нужда да излезе навън, да усети отново хапливия въздух по лицето си, неудържимата скорост и необятната сила.

Макар че вълнението бе донякъде спънато от момичето на седлото пред нея, свило крехкото си тяло на топка, за да го предпази от природните стихии.

Поредната светкавица разсече въздуха толкова близо до тях, че Манон вкуси етера, а Абраксос кривна и се гмурна в морето от дъжд, облаци и вятър. Калтейн дори не потрепна. Мъжете по уивърните на Тринадесетте изкрещяха от страх.

Избоботи гръмотевица и светът сякаш изтръпна от грохота ù. Дори ревът на Абраксос прозвуча заглушено в ушите на Манон. Идеалното прикритие за засада.

Ти им го позволи.

Дъждът, наквасил ръкавиците ù, се превърна в топла, лепкава кръв. Абраксос хвана едно възходящо течение и се издигна толкова скоростно, че стомахът на Манон се преобърна. Тя стисна Калтейн още по-силно, макар че жената беше вързана за седлото. Калтейн не трепна.

Херцог Перингтън, който летеше със Сорел, представляваше тъмно петно в периферното ù зрение, докато се носеха през каньоните на Белия зъб, върху чиято карта се бяха трудили старателно седмици наред.

Дивите племена нямаше да разберат какво ги е сполетяло.

Манон знаеше, че няма как да го предотврати – да го избегне.

Затова продължи да се носи в сърцето на бурята.

* * *

Като достигнаха селото, сгушено в заснежените скали, Сорел доближи уивърна си до техния, така че Калтейн да чуе Перингтън.

– Колибите. Изпепели ги.

Манон погледна към херцога, после към повереницата си.

– Не трябва ли първо да се приземим...

– От тук – нареди херцогът и добави с гротескна нежност: – Направи го сега, любима.

Малка женска фигура излезе от една от шатрите. Вдигна поглед към небето и закрещя.

Тъмни пламъци – огън от сенки – я погълнаха от глава до пети. Вятърът донесе писъка ù до ушите на Манон.

И другите наизлизаха, докато адският огън обгръщаше колибите им, конете им.

– Всичките, Калтейн – провикна се херцогът. – Продължавай да кръжиш, Водачке на Крилото.

Сорел срещна погледа на Манон. Манон бързо извърна очи и насочи Абраксос назад към планинския проход, където лагеруваше племето. Сред тях имаше бунтовници. Знаеше, защото самата тя ги беше проследила. Огънят от сенки фучеше през лагера. Хората се свличаха на земята с писъци и молби на непознат език. Някои припадаха от болката, други умираха от нея. Конете се бунтуваха и цвилеха толкова ужасяващо, че дори гръбнакът на Манон се скова.

В следващия момент всичко свърши.

Калтейн се отпусна в ръцете на Манон, задъхана и изтощена до смърт.

– Дотук беше – обяви Манон на херцога.

По гранитните му черти пробяга ярост. Хората отдолу търчаха трескаво и помагаха на онези в паника или несвяст. Останалите бяха мъртви. Конете препускаха във всички посоки.

– Приземи се, Водачке на Крилото, и довърши работата.

Кръвопролитията винаги я радваха, но по негова заповед...

Тя беше намерила племето.

Ти им го позволи.

Манон излая командата си на Абраксос, но той се заспуска бавно надолу, сякаш ù даваше време да размисли. Калтейн трепереше в ръцете ù, почти изпаднала в гърчове.

– Какво ти става? – попита я тя.

Чудеше се дали да не инсценира злополука и да я бутне върху скалите. Калтейн не отговори. Тялото ù беше вкочанено, независимо от дебелото кожено палто.

Твърде много очи я наблюдаваха – нямаше как да я убие. А щом херцогът я ценеше толкова, несъмнено щеше да ù отнеме някоя от Тринадесетте – или всичките – като наказание.

– Побързай, Абраксос – подкани уивърна си и той набра скорост с ръмжене, чиято непокорна, неодобрителна нотка реши да пренебрегне.

Кацнаха на една равна скална тераса. Манон повери Калтейн на грижите на Абраксос и закрачи през суграшицата и снега към изпадналото в смут село. Тринадесетте я последваха безмълвно. Тя дори не ги погледна. Една част от нея не искаше да вижда израженията по лицата им. Селяните се укротиха и вдигнаха погледи към вещиците, застанали на оголената скала над падината, в която бяха изградили домовете си. Манон извади Ветросеч. И писъците проехтяха отново.

49.

До следобеда Елин вече беше подписала всички документи, донесени от управника на банката, и беше прехвърлила Крепостта на ужасяващите ù нови собственици, а Едион още не можеше да проумее действията ù.

Каретата ги остави в началото на бедняшкия квартал и тримата се сляха със сенките. Като достигнаха склада обаче, Елин продължи към реката, без да каже и дума. Роуан понечи да я последва, но Едион го спря.

Явно го беше обзело страшно безразсъдство, защото дори вдигна предупредително вежди, преди да тръгне подир нея. Миналата нощ беше чул спора им на покрива през отворения прозорец на стаята си. И до момента не можеше да прецени дали думите на елфическия принц бяха нелепи, или обидни – Не ме докосвай по този начин, когато беше повече от ясно, че иска точно обратното. А Елин... о, богове, Елин продължаваше да мисли за това.

Братовчедка му крачеше по улицата в приповдигнато настроение.

– Ако си дошъл да ме упрекваш... – Тя въздъхна. – Има ли смисъл да те гоня?

– Никакъв, скъпа.

Тя завъртя очи и продължи напред. Вървяха в мълчание пресечка след пресечка, докато не достигнаха блещукащата кафява река. По брега ù лъкатушеше занемарена калдъръмена пътека. Изоставените гнили подпори отдолу бяха единствените останки от древно пристанище.

Елин скръсти ръце и отправи поглед към калните води. Следобедната светлина хвърляше ослепителни отблясъци по кротката им повърхност.

– Да чуем – подкани го тя.

– Днес... жената, в която се превърна днес... не беше просто маска, нали?

– Това ли те притеснява? Та ти си ме виждал да посичам кралски стражи.

– Притеснява ме това, че хората изобщо не реагираха на днешното ти поведение. Тоест някога си била тази жена.

– Какво искаш да ти кажа? Да ти се извиня ли?

– Не... богове, не. Просто... – Не му идваха наум правилните думи. – Знаеш, че когато отидох в онези военни лагери и станах генерал... аз също му отпуснах края. Но тогава още бях в Севера, у дома, сред наши хора. А ти си дошла тук и ти се е наложило да израснеш с тези отвратителни мъже... и... Просто ми се иска да бях с теб. Аробин да ни беше намерил заедно.

– Ти беше по-голям. Нямаше да му позволиш да ни вземе. При първа възможност щеше да ме измъкнеш от лапите му.

Вярно... съвършено вярно, но...

– Жената от днес и от предишните години... като че ли не знаеше какво е радост, нито пък любов.

– О, богове, знаех, Едион. Не бях пълно чудовище.

– Въпреки това исках да ти го кажа.

– Че се чувстваш виновен, задето аз съм станала асасин, а ти си живял сред военни лагери и бойни полета?

– Не, задето не бях до теб. И ти се е наложило да се справяш с тези хора сама.

Измислила си цял план, без да ни споделиш за него – добави той. – Поела си ангажимента да ни набавиш пари. А можеше и аз да намеря. Свещени богове, щях да се оженя за някоя заможна принцеса или императрица, за да използвам армиите и хазната ù.

– За нищо на света не бих те продала като роб – отсече тя. – Пък и нали вече разполагаме с достатъчно пари за цяла армия.

– Да. – Предостатъчно. – Но не там е въпросът, Елин. – Той си пое глътка въздух. – Още тогава трябваше да съм с теб, но искам да знаеш, че поне сега съм тук. Възстанових се. Позволи ми да поема поне част от бремето ти.

Тя отметна глава назад, наслаждавайки се на речния ветрец.

– И кое точно ще ме затормози толкова, че да го прехвърля на теб?

– Това се опитвам да ти кажа. Да, справяш се сама с всичко. Но не е нужно.

– Защо да излагам твоя живот на опасност? – попита насечено тя.

Колко типично.

– Защото, за разлика от теб, аз съм заменим.

– Не и за мен – пророни тихо Елин.

Отговорът на Едион заседна в гърлото му и той просто сложи ръка на гърба ù.

Въпреки че светът край тях отиваше по дяволите, беше сбъдната мечта да чуе тези думи от устата ù, да стои толкова близо до нея.

Тя не проговори, затова Едион се овладя достатъчно, че да каже:

– И какво точно ще правим сега?

Елин извърна очи към него.

– Ще освободя магията, ще сваля краля и ще убия Дориан. Редът на последните две точки от списъка ми може да се промени в зависимост от развоя на събитията.

Сърцето му спря.

– Какво?

– Нещо неясно ли казах?

Всичко. Всяка една дума. Не се съмняваше, че ще го стори, дори и онази част с убийството на приятеля ù. Ако Едион възразеше, тя просто щеше да го излъже и заблуди.

– Какво, кога и как? – попита вместо това.

– Роуан работи по въпроса.

– Това ми звучи като: „Имам още тайни, които ще ти стоваря, когато реша да ти докарам инфаркт“.

Но усмивката ù го увери, че няма да изкопчи друго от нея. А не можеше да прецени дали това го очарова, или разочарова.

* * *

Роуан почти спеше в леглото си, когато Елин се върна часове по-късно и пожела лека нощ на Едион, преди да се промъкне в спалнята си. Дори не погледна в негова посока, а се зае да сваля оръжията си и да ги трупа по масата пред незапалената камина.

Сръчна, бърза, тиха. Нито звук не чу от нея.

– Излязох да търся Лоркан – обяви той. – Следвах мириса му из града, но така и не го видях.

– Мъртъв ли е тогава?

Още един кинжал издрънча на масата.

– Следата беше прясна. Освен ако не е умрял преди час, вероятно е жив.

– Хубаво – отвърна лаконично тя и влезе в отворения дрешник да се преоблече.

Или за да не го поглежда.

След малко излезе по една от онези ефирни нощнички и всички мисли изхвърчаха от главата му. Е, очевидно се чувстваше унижена от снощния им сблъсък, но не достатъчно, че да си легне в нещо по-благоприлично.

Розовата коприна полепваше по талията ù и се плъзгаше изкусително по ханша ù, разкривайки прелестните ù дълги бедра, изваяни и все още бронзови от всичкото време, което бяха прекарали заедно под пролетното слънце. Бледожълта дантела украсяваше дълбокото деколте и той се помъчи – свещени богове, наистина се помъчи – да не гледа към гладките извивки на гърдите ù, когато тя се наведе да легне в леглото.

Явно камшиците в Ендовиер бяха изтръгнали всяка капка срам от нея. Макар да беше прикрил с татуировки повечето от белезите по гърба ù, краищата на някои от тях още се виждаха. Кошмарите още я преследваха – често се будеше нощем и палеше свещ, за да разсее чернотата, в която я бяха заключвали, спомена за бездънните ями, в които я бяха държали за назидание. Неговото Огнено сърце, захвърлено в мрака.

Някой ден щеше да навести надзирателите в Ендовиер. Елин имаше навика да наказва всеки, който някога го беше наранявал, но като че ли не осъзнаваше, че и той, и Едион имаха сметки за разчистване с нейните врагове. А безсмъртието даваше на Роуан желязно търпение, що се отнасяше до тези чудовища.

Тя разпусна косата си и се зарови във възглавниците, обливайки го с аромата си. Ароматът, който открай време го пленяваше, призоваваше и предизвикваше. Така рязко го бе изтръгнал от вековете на ледена безчувственост, че първоначално я бе намразил заради него. А сега... сега го подлудяваше.

За късмет и на двама им, в момента Елин не можеше да приеме елфическата си форма и да подуши онова, което бушуваше във вените му. И бездруго му беше трудно да го крие от нея. Многозначителните погледи на Едион му подсказваха, че той самият го усещаше.

Беше я виждал гола – няколко пъти. И богове, да, бе имало моменти на слабост, но все някак се овладяваше. Беше се научил да държи тези безполезни мисли на много, много къса каишка. Спомни си за онзи случай, когато ù бе изпратил лек полъх по пътя ù към Белтейн – как бе извила шия и от отворените ù устни се бе изтръгнал сладострастен стон...

Сега лежеше на една страна с гръб към него.

– За снощи... – процеди той през зъби.

– Няма нищо. Беше грешка.

Погледни ме. Обърни се и ме погледни.

Но тя не помръдна от мястото си, докато лунната светлина се разливаше по коприната, скупчена в хлътнатината на талията ù, по извивката на ханша ù.

Кръвта му се нагорещи.

– Не исках да... избухвам така – скалъпи той.

– Знам. – Тя издърпа одеялото си нагоре, сякаш усещаше тежестта на погледа му върху нежното, неустоимо местенце между врата и рамото ù, едно от малкото кътчета по тялото ù, което не бе нашарено с белези или татуировки. – Нямам представа какво точно се случи, но последните дни бяха доста странни, така че предлагам да го отдадем на тях, става ли? Трябва да поспя.

Прииска му се да ù каже, че не става, но вместо това пророни:

– Добре.

И наистина до няколко минути вече спеше дълбоко.

Той се обърна по гръб, пъхна ръка под главата си и впери поглед в тавана. Трябваше да намери някакво решение, да я накара да го погледне отново, за да ù обясни, че не е бил подготвен. Не е очаквал да докосне татуировката му, чиито руни разказваха какво е сторил и как е загубил Лирия... Не е бил готов за чувствата, които го връхлетяха в онзи момент. Не желанието ù го уплаши.

Просто... Елин го подлудяваше през последните няколко седмици, но не се бе замислял какво би било да го погледне по този начин.

Не беше като с любовниците от миналото му – към никоя от тях не бе изпитвал подобни чувства. Близостта с тях не го пренасяше на пазара за цветя. Не му напомняше, че той е жив и докосва друга жена, докато Лирия... Лирия е мъртва.

Безпощадно заклана.

Елин обаче... Ако направеше следващата стъпка с нея и нещо ù се случеше...

Гърдите му се стегнаха при мисълта.

Трябваше да намери решение, да се пребори със собствените си демони, независимо от чувствата си към нея.

Дори да го чакаше неистова болка.

* * *

– Тази перука е ужасна – оплака се Лизандра, потупвайки главата си, докато двете с Елин си проправяха път до входа на претъпканата пекарна, намираща се в една от по-порядъчните части на пристанището. – Да знаеш как ме сърби скалпът от нея.

– Мълчи – изсъска ù Елин. – Ще я носиш само още няколко минути, не цял живот.

Лизандра отвори уста, за да похленчи още малко, но тъкмо тогава се разминаха с двама джентълмени с кутии от пекарната в ръце, които им кимнаха за поздрав. И Лизандра, и Елин бяха облекли най-лъскавите си, натруфени рокли – просто две заможни жени на следобедна разходка из града, следвани от по двама телохранители.

Роуан, Едион, Несрин и Каол стояха край дървените подпори на пристанището и ги наблюдаваха дискретно през голямата стъклена витрина на магазина.

Дрехите им бяха черни, с големи качулки и два различни вида гербове – и двата фалшиви, взети от колекцията на Лизандра, която тя използваше за срещите с потайните си клиенти.

– Онази – прошепна Елин и двете се запромъкваха през изгладнялата тълпа към най-изтощената на вид продавачка. Несрин ги беше уверила, че най-подходящият момент да влязат е по обяд, когато работниците са твърде заети, за да обръщат истинско внимание на клиентите и искат да ги разкарат от тезгяха възможно най-бързо. Няколко джентълмени им направиха път и Лизандра им благодари кокетно.

Елин привлече погледа на набелязаната жена.

– Какво ще желаете, госпожице? – попита тя учтиво, но вече преценяваше тълпата, струпала се зад Лизандра.

– Искам да говоря с Нели – заяви Елин. – Бях ù поръчала къпинов пай.

Жената присви очи насреща ù. Елин ù прати очарователна усмивка.

Тя въздъхна и се шмугна през дървената врата, разкривайки за секунда суматохата в пекарната отзад. След малко се върна, стрелна на Елин поглед, който казваше „Ей сега идва“, и директно насочи вниманието си към следващия клиент.

Дотук добре.

Елин се облегна на близката стена и скръсти ръце. После бързо ги отпусна до тялото си. Дамите не заемаха такива стойки.

– Значи Кларис няма представа? – попита шепнешком, наблюдавайки входа.

– Ни най-малка – отвърна Лизандра. – Рони сълзи единствено по собствените си загуби. Да я беше видяла как се разбесня, като влязохме в каретата с шепа мижави монети. Не те ли е страх, че имаш мишена на гърба си?

– По рождение имам мишена на гърба си – увери я Елин. – Но съвсем скоро ще изчезна и повече никога няма да бъда Селена.

Лизандра издаде тих гърлен звук.

– Нали знаеш, че можех да свърша тази работа и сама?

– Да, но две дами, задаващи въпроси, са по-малко подозрителни от една. – Лизандра я изгледа многозначително. Елин въздъхна. – Трудно е да се откажеш от контрола – призна си накрая.

– Нямам личен опит в областта.

– Е, съвсем скоро ще изплатиш дълговете си, нали така? После ставаш свободна жена.

Тя сви небрежно рамене.

– Едва ли. Като разбра, че не присъства в завещанието на Аробин, Кларис увеличи дълговете на всички ни. Избързала е с купуването на някои неща и сега трябва да ги изплати някак.

Богове, дори не ù беше хрумнало, че може да направи така. Дори не се беше замислила какви последици може да имат действията ù за Лизандра и другите момичета.

– Съжалявам, че всичко това те затруднява допълнително.

– Физиономията на Кларис, докато четяха завещанието, си струва още няколко години робство.

И двете знаеха, че е лъжа.

– Съжалявам – повтори Елин. И понеже не се сещаше какво друго да каже, добави: – Еванджелин изглеждаше чудесно преди малко. Мога да проверя дали няма начин да я вземем с нас...

– И да влачите единадесетгодишно момиче през кой знае колко кралства към възможна война? Не мисля. Еванджелин ще си остане с мен. Не е нужно да ми обещаваш каквото и да било.

– Как се чувстваш? – поинтересува се Елин. – След онази нощ.

Лизандра се загледа в три млади жени, които се изкискаха, подминавайки чаровен младеж.

– Добре. Още не мога да повярвам, че ми се размина така лесно, но... Май и двете се измъкнахме.

– Съжаляваш ли?

– Не. Съжалявам... съжалявам единствено, че не ми се отдаде шанс да му кажа всичко в лицето. Че така и не разбра какво съм направила с теб... не можах да видя смайването в очите му. Прерязах гърлото му толкова бързо, а след това просто легнах по гръб и слушах, докато всичко не приключи, но... – Зелените ù очи притъмняха. – Иска ли ти се ти да го беше направила?

– Не.

И така сложиха край на темата.

Елин надникна към минзухарено-смарагдовата рокля на приятелката си.

– Стои ти прекрасно. – После кимна с брадичка към гърдите ù. – Най-вече в горната част. Клетите мъже не могат да отлепят поглед от теб.

– Повярвай ми, не е толкова хубаво да си надарена. Гърбът ме боли непрекъснато. – Лизандра погледна намръщено едрия си бюст. – Веднага щом си възвърна силите, първо тях ще махна.

Елин се изкиска. Лизандра щеше да си върне силите – само трябваше да срутят часовниковата кула. Но не позволи на мисълта да се загнезди в съзнанието ù.

– Сериозно?

– Ако не беше Еванджелин, май щях да се преобразя в някой звяр с остри нокти и зъби и да заживея в пустошта.

– И ще се разделиш с лукса?

Лизандра махна някакво мъхче от ръкава ù.

– Естествено, че харесвам лукса. Да не мислиш, че не ми се нрави да се кипря с хубави рокли и бижута? Но в крайна сметка... те са просто труфила. Напоследък ценя повече хората в живота си.

– Еванджелин е щастливка, че те има.

– Не говорех само за нея – каза Лизандра и прехапа плътната си долна устна. – Благодарна съм и за теб.

Елин навярно щеше да ù отвърне с подобаващо топли думи, ако от кухнята не беше излязла слаба, тъмнокоса жена. Нели.

Затова се отблъсна от стената и тръгна наперено към тезгяха, следвана от Лизандра.

– Искали сте да говорите с мен за някакъв пай? – попита Нели.

Лизандра се усмихна слънчево и се приведе към нея.

– Май сладкарят ни е изчезнал заедно с Пазара на сенките. – Шепнеше толкова тихо, че дори Елин едва я чуваше. – Носят се слухове, че вие знаете къде е.

Сините очи на Нели се превърнаха в ледени кристали.

– Не знам нищо по въпроса.

Елин остави дискретно кесията си на тезгяха и се приведе напред, за да не видят клиентите и продавачите как я плъзва към Нели. Монетите вътре издрънчаха. Тежки монети.

– Страшно много ни се яде... пай – натърти тя с театрално отчаяно изражение. – Просто ни кажете къде можем да го намерим.

– Никой не се измъкна жив от Пазара на сенките.

Ясно. Несрин ги беше предупредила, че Нели не проговаря лесно. Щеше да е твърде подозрително, ако тя самата я попиташе за търговеца на опиум, но на никого нямаше да му направи впечатление, ако две плиткоумни, разглезени богаташки стореха същото.

Лизандра остави още една кесия с монети на тезгяха. Друга от работничките надникна към тях и куртизанката побърза да каже:

– Бихме искали да направим поръчка. – Жената върна вниманието си към клиента пред себе си и усмивката на Лизандра придоби котешка лукавост. – Кажи откъде да вземем пайовете, Нели.

Някой я извика откъм кухнята и погледът ù запрескача между двете. Накрая въздъхна, приведе се напред и прошепна:

– Измъкнали са се през канализацията.

– Чухме, че тунелите били завардени от стражи – рече Елин.

– Не и толкова надълбоко. Спуснали са се в катакомбите под тях. Още се крият там. Вземете и охранителите си, но да махнат емблемите от дрехите си. Там не е място за богаташи.

Катакомби. Елин не беше чувала за катакомби под канализацията. Интересно. Нели се оттегли обратно в кухнята. Елин сведе поглед към тезгяха.

И двете кесии ги нямаше.

Измъкнаха се незабелязано от пекарната и тръгнаха надолу по улицата, следвани от четиримата си телохранители.

– Е? – попита шепнешком Несрин. – Права ли бях?

– Баща ти трябва да уволни тая Нели – рече Елин. – Любителите на опиум са келяви работници.

– Бива я в пекарството – обясни Несрин и се върна при Каол, който вървеше зад тях.

– Каква информация ù изкопчихте? – поинтересува се Едион. – И ще ми кажете ли защо ви трябваше да я разпитвате за Пазара на сенките?

– Търпение – призова го Елин. После се обърна към Лизандра. – Знаеш ли, обзалагам се, че мъжете ни ще престанат да ръмжат, ако се превърнеш в призрачен леопард и ти им покажеш как се ръмжи.

Лизандра вдигна вежди.

– Призрачен леопард?

Едион изруга.

– Бъди така добра да не се превръщаш точно в този звяр.

– Защо? Какво представлява? – попита Лизандра.

Роуан се засмя под нос и се доближи до Елин. Тя се престори, че не го вижда.

Почти не си бяха говорили цяла сутрин.

Едион поклати глава.

– Дяволи с козина. Живеят в планината Еленови рога и през зимата слизат в подножието ù да ловят добитък. Някои са големи колкото мечки. Само дето са още по-зли. А когато добитъкът свърши, започват да нападат нас.

Елин потупа Лизандра по рамото.

– Май е точно твой тип животно.

– Бяло-сиви са, така че направо се сливат със заснежените скали – продължи Едион. – Може изобщо да не ги усетиш, докато не видиш бледозелените им очи...

Усмивката му посърна, когато Лизандра впери собствените си зелени очи в него и килна глава настрани.

Елин не можа да сдържи смеха си.

* * *

– Обясни ми защо сме тук – нареди Каол, докато Елин прескачаше една паднала дървена греда в изоставения Пазар на сенките. Роуан осветяваше с факла изпепелените останки от сергии и човешки тела. Лизандра се беше върнала в публичния дом, съпроводена от Несрин, а Елин беше нахлузила набързо костюма си в една затънтена уличка, скътвайки роклята зад изхвърлен кафез с надеждата никой да не я отмъкне, преди да се е върнала.

– Замълчи за малко – отвърна му Елин. Опитваше да си припомни пътя през тунелите.

Роуан ù стрелна проницателен поглед и тя вдигна вежди. Какво?

– Идвала си тук и преди – рече той. – Претърсвала си останките. Затова онази вечер миришеше на пепел.

– Ама ти, Елин, спиш ли някога? – попита я Едион.

Вече и Каол я наблюдаваше, навярно защото не искаше да поглежда към овъглените тела, с които бяха осеяни тунелите.

– Какво си правила тук в нощта, когато прекъсна срещата ми с Бруло и Рес?

Елин беше съсредоточила вниманието си върху сгурията по сергиите, черните петна и познатите миризми. Спря пред един щанд, чиито стоки вече представляваха просто купчини пепел и огънати парчета метал.

– Пристигнахме – обяви със звънтящ глас и влезе в обгорялата скална ниша зад щанда.

– Още мирише на опиум – намръщи се Роуан.

Елин тръкна с подметка пепеливата земя и се разхвърчаха малки въгленчета.

Някъде тук трябваше да е.

Продължи да разчиства пода с крак, изцапвайки ботушите и костюма си с черна пепел. Най-накрая изпод чернилката се появи голям, безформен камък, до който се виждаше загладена от употреба дупка.

– Говореше се, че освен опиум този човечец продавал и адски огън – подхвърли небрежно Елин.

Роуан извърна поглед към нея.

Адски огън – почти невъзможен за откриване и производство, главно заради смъртоносните му качества. Едно-единствено буре от него можеше да срути половината подпорна стена на някой замък.

– Той, естествено, отричаше – продължи Елин, – колкото и пъти да го тормозех.

Твърдеше, че нямал такова нещо, макар че из магазина му се търкаляха нужните съставки, всичките безкрайно редки... Така че трябва да има поне малко някъде наоколо.

Тя вдигна каменния капак. Отдолу се намираше стълба, която се губеше в пълен мрак. В лицата им избухна воня на канализация и мъжете сякаш онемяха.

Елин клекна и стъпи на първото стъпало. Едион се напрегна осезаемо, но имаше благоразумието да не възрази, че тя тръгва първа.

Опушената тъмнина я обгръщаше все повече и повече, докато краката ù не достигнаха гладка скала. Въздухът тук, долу, беше сух, колкото и близо да бяха до реката. Роуан слезе втори и освети с факлата древните стени на огромния тунел... и няколко тела – просто черни купчини в далечината, несъмнено жертви на Валгите. Надясно, в посока към Ейвъри, имаше по-малко. Навярно повечето бегълци бяха очаквали засада при изхода към реката и бяха избрали другия път, водещ към сигурна смърт.

Без да изчака Едион и Каол, Елин тръгна надолу по тунела. Роуан я следваше като тиха сянка, напрегнал всичките си сетива. След като каменният капак се затвори със стържене над тях, тя пророни в мрака:

– Ако огънят беше достигнал тайния му резерв... Рифтхолд навярно нямаше да съществува вече. Поне бедняшкият квартал, ако не и по-надалеч...

– Свещени богове! – процеди Каол на няколко стъпки зад нея.

Елин спря пред една решетка в пода на тунела. Отдолу обаче не течеше вода.

Облак прашен въздух се издигна към лицето ù.

– Така ли възнамеряваш да взривиш часовниковата кула... с адски огън? – попита Роуан, приклякайки до нея. Опита да хване протегнатата ù към решетката ръка, но тя му се изплъзна. – Елин... виждал съм последствията от него, цели градове са в руини. Способен е буквално да разтопи човешко тяло.

– Чудесно. В такъв случай знаем, че действа.

Едион надникна в тъмнината отвъд решетката и изсумтя.

– И какво? Смяташ, че е крил резерва си тук, долу?

Ако имаше експертно мнение относно адския огън, го задържа за себе си.

– Канализацията гъмжеше от хора, а е трябвало да го съхранява близо до магазина си – отвърна Елин и дръпна решетката. Тя поддаде малко и Роуан се наведе да ù помогне, обливайки я с аромата си.

– Мирише на кости и прах – обяви той. Устата му се килна на една страна. – Но май и това си очаквала.

– Това си искала да разбереш от Нели, къде се крие. За да ти продаде от онова нещо – обади се Каол зад гърбовете им.

Елин запали една дървена треска от факлата на Роуан. Доближи я до ръба на зейналата пред нея дупка и пламъкът освети триметровото разстояние до калдъръмената пътека отдолу.

Полъх на вятъра я побутна по гърба... към дупката.

Тя остави собствената си факла и седна на ръба, провесвайки крака в мрака под себе си.

– Само дето Нели не беше наясно, че хората на краля заловиха търговеца на опиум още преди два дни. Убиха го, естествено. Знаете ли, понякога си мисля, че Аробин през цялото време се е чудил дали иска да ми помогне, или не. По време на онази вечеря беше подхвърлил нещо, което я накара да се замисли и да разучи въпроса.

– Значи резервът му в катакомбите е неохраняван – пророни Роуан.

Тя се загледа в мрака под краката си.

– Който го намери, за него си е – изчурулика ведро и скочи.

50.

– Как са успели онези отрепки да пазят такова място в тайна? – прошепна Елин на Каол.

Четиримата стояха на върха на малко стълбище, докато факлите на Едион и Роуан хвърляха златиста светлина из внушителното помещение пред тях.

Каол се оглеждаше, клатейки глава. Поне не се виждаха клошари, слава на боговете.

– Според легендата, Пазарът на сенките бил построен върху костите на бога на истината.

– Е, поне кости има в изобилие.

Всички стени и таванът бяха изкусно украсени с черепи и кокали, сякаш бяха изцяло изградени от тях. Дори подът в дъното на стълбището беше застлан с кости в различни форми и размери.

– Това не е обикновена катакомба – обади се Роуан, оставяйки факлата си на земята. – Някога тук е имало храм.

И наистина – из гигантското помещение се виждаха олтари, пейки и дори черен басейн с огледална повърхност. В сенките отвъд светлината на факлата се губеха и още подобни.

– По костите има някакви писания – отбеляза Едион, като слезе по стълбите и стъпи на костения под. Елин направи гримаса.

– Внимавай – предупреди го Роуан.

Братовчед ù махна мудно с ръка и отиде до най-близката стена.

– На всякакви езици са... и всичките са написани с различен почерк – удиви се Едион, вдигнал факлата си нависоко, докато се движеше покрай стената. – Чуйте това: „Аз съм лъжец и крадец. Убих съпруга на сестра си с усмивка на уста“. – Умълча се за момент, зачетен в друго послание. – Всички тези признания... Май тук не са погребани добри хора.

Елин плъзна поглед из костницата.

– Най-добре да побързаме – подкани тя. – Едион, ти поеми тази стена, Каол – централната, Роуан – дясната. Аз отивам при задната. И внимавайте как размахвате факлите.

Горко им, ако неволно ги доближаха до адския огън.

Тя направи една стъпка надолу. И още една. Накрая се озова върху костения под.

През тялото ù пробяга ледена тръпка и очите ù инстинктивно потърсиха Роуан.

Напрегнатото му лице ù казваше всичко, което искаше да знае. Въпреки това принцът пророни:

– Това място е лошо.

Каол мина покрай тях с изваден меч.

– В такъв случай да намерим адския огън и да се омитаме.

- Правилно.

Празните очи на черепите сякаш ги наблюдаваха отвсякъде – от стените, от скулптурите, от колоните в центъра на залата.

– Май този бог на истината – обади се Едион от поверената му стена – е бил по-скоро Грехоядец. Трябва да прочетете какво са писали някои от тези хора... за какви злодеяния си признават. Явно са ги затваряли тук да се изповядват върху костите на други грешници.

– Нищо чудно, че никой не е искал да слиза тук – пророни Елин и навлезе в мрака.

* * *

Костницата като че ли нямаше край – попаднаха на разни скрити запаси, но от клошари или други подземни обитатели не бе останала и следа. Намериха опиати, пари и бижута в някои от черепите и костените ниши покрай пода. Но не и адски огън.

Плахите им стъпки по кухите кокали бяха единствените звуци в криптата. Елин навлизаше все по-надълбоко и по-надълбоко в мрака. Роуан скоро претърси отредената му част от храма и се присъедини към нея в дъното, откъдето тесни проходчета се разклоняваха към спящата мрачина.

– Колкото по-навътре влизаме, толкова по-древен става езикът – коментира Елин. – Както и думите, изписани тук.

Роуан, който внимателно отваряше един саркофаг, се завъртя към нея. Не ù се вярваше обикновен човек дори да успее да помръдне каменния капак.

– Някои дори са сложили дата на изповедите си. Току-що попаднах на една отпреди седемстотин години.

– Накара ли те да се почувстваш млад?

Той ù се усмихна закачливо. Елин побърза да извърне поглед.

Костеният под изпращя под тежестта му.

– Елин.

Тя преглътна сухо, загледана в посланието до главата си. Когато бях на двадесет, убих човек за забавление и не казах на никого къде съм го погребал. Цял живот пазих едната костица от показалеца му в бюрото си. Датирано беше отпреди деветстотин години.

Деветстотин...

Елин се взря в тъмнината отвъд. Ако Пазара на сенките го имаше още от времето на Гавин, то това място беше изградено преди това – или по същото време.

Богът на истината...

Тя извади Дамарис от ножницата на гърба си и Роуан се скова.

– Какво има?

Елин огледа съвършеното му острие.

– Мечът на истината. Така са наричали Дамарис. Според легендите първият му собственик, Гавин, можел да вижда истината, държейки го в ръцете си.

– Е, и?

– Мала благословила Бранън, а той благословил Голдрин. – Погледът ù продължаваше да се впива в мрака. – Ами ако наистина е имало бог на истината... Грехоядец? Ами ако той е благословил Гавин и този меч?

Роуан също се загледа в древната чернота.

– Смяташ, че Гавин е използвал тази крипта?

Елин претегли могъщия меч в ръцете си.

– За какви грехове си се изповядал ти, Гавин? – прошепна на тъмата.

* * *

Навлязоха още по-надълбоко в тунела – толкова надълбоко, че когато Едион извика триумфално „Намерих го!“, Елин едва го чу. А и почти не му обърна внимание.

Вече се взираше в черната стена зад олтара на автентичния храм. Тук костите почти се разпадаха на прах от старост, а писанията трудно се четяха. Стената зад олтара беше от чист камък – бял мрамор, върху който бяха издълбани множество Знаци на Уирда.

А от центъра ù ги гледаше Окото на Елена.

И какъв студ... Толкова беше студено, че дъхът им излизаше на бели, сливащи се струйки.

– Който и да е бил този бог на истината – прошепна Роуан, сякаш се боеше да не го чуят мъртвите, – не се е славел като благосклонен. Не и като се имаше предвид, че храмът му беше изграден от костите на убийци, крадци и още по-ужасни злодеи... Едва ли много хора бяха благоговели пред него.

Нищо чудно, че сега тънеше в забрава.

Елин доближи камъка.

Дръжката на Дамарис сякаш се вледени в ръката ù – дотолкова, че пръстите ù се отвориха и той изгромоля по костения под като гръм. Роуан мигновено се спусна към нея с извадени мечове. Каменната стена пред тях простена. Скалнит  плочи започнаха да се разместват заедно с издълбаните върху тях символи. В съзнанието ù прокънтяха думите: Само с Окото можеш да видиш истината.

– Не знам защо тези съвпадения продължават да ме изненадват – коментира Елин, когато стената най-сетне спря да се преподрежда заради близостта на меча. Беше се образувала нова, сложна поредица от Знаци на Уирда.

– Можеш ли да ги разчетеш? – попита Роуан.

Едион ги извика отново, но Роуан му отвърна с нареждане те да дойдат при тях. Елин вдигна поглед към издълбаните символи.

– Сигурно ще ми отнеме известно време.

– Действай. Не смятам, че попадаме тук случайно.

Тя потрепери. Не, нищо не беше случайно. Не и когато ставаше дума за Елена и Ключовете на Уирда. Затова въздъхна и започна.

– Пише... пише за Елена и Гавин. На началната плоча – тя посочи един наниз от символи – са описани като първите крал и кралица на Адарлан. После... после ни връщат назад. Към войната.

Зад тях прозвучаха стъпки и Едион и Каол ги наближиха, разпръсквайки златистата аура на факела си. Каол подсвирна.

– Имам лошо предчувствие за това – обади се Едион.

Погледът му прескочи от грамадното Око върху стената към онова около врата на Елин.

– Свиквай – посъветва го тя.

Елин прочете още няколко реда, дешифрирайки значението им. Знаците на Уирда бяха толкова трудни за тълкуване.

– Описани са демонските войни с Валгите, останали по тези земи след Първата война. Но... – Тя прочете реда повторно. – Но този път Валгите били предвождани... – Кръвта ù замръзна във вените. – От един от тримата крале.

Онзи, който попаднал в капан тук, след като затворили портата. Пише, че да погледнеш в очите на крал... на валгски крал, било като да потънеш в... – Тя поклати глава. – Лудост? Отчаяние? Не познавам този символ. Можел да приеме всякакъв облик, но тогава им се явил като красив мъж със златни очи. Очите на валгските крале.

Тя продължи със следващата скална плоча.

– Не знаели истинското му име, затова го нарекли Ераван, Мрачния владетел.

Едион врътна очи.

– После Елена и Гавин воювали с него, магическото ти колие спасило кожите им и Елена го нарекла с истинското му име, което отвлякло вниманието му достатъчно, че Гавин да го убие.

– Да, да – махна с ръка Елин. – Но... не.

– Не? – учуди се Каол.

Елин зачете нататък и сърцето ù прескочи за миг.

– Какво има? – загрижи се Роуан, сякаш елфическите му уши бяха засекли колебанието в сърдечния ù ритъм.

Тя преглътна тежко, прокарвайки разтреперан пръст под един ред символи.

– Това... това е изповедта на Гавин. От смъртното му ложе.

Всички замлъкнаха.

Елин наруши тишината с треперлив глас.

– Не са го убили. Ераван не можел да бъде унищожен нито с меч, нито с огън, нито с вода. Окото... – Елин докосна колието си. Металът беше топъл. – Затворили го в Окото. Но само временно. И не... не го обезвредили. Просто... го приспали?

– Имам много, много лошо предчувствие за това – натърти Едион.

– Затова му направили саркофаг от желязо и някакъв неразрушим камък. И го скрили в гробница под една планина... в крипта, толкова тъмна... толкова тъмна, че вътре никога не прониквали нито въздух, нито светлина. Защитили го с цял лабиринт от врати – продължи тя, – по които издълбали символи, предотвратяващи отварянето им и с ключ, и със сила.

– Тоест така и на са убили Ераван – замисли се Каол.

Дориан прославяше Гавин още от детството си, спомни си Елин. А цялата легенда за него се оказваше лъжа. Елена я беше излъгала...

– Къде са го погребали? – попита тихо Роуан.

– Погребали го... – Ръцете ù трепереха толкова силно, че ги спусна до тялото си. – Погребали го в Черните планини, построили крепост над гробницата му и настанили там благородническо семейство, което вечно да я брани.

– В Адарлан няма Черни планини – изтъкна Каол.

Устата на Елин пресъхна.

– Роуан – пророни тихо тя. – Как звучи „Черни планини“ на Древния език?

Принцът онемя за момент, после въздъхна тежко.

– Морат – отвърна накрая.

Тя обърна изцъклени очи към него. В първия миг четиримата можеха единствено да се взират недоумяващо един в друг.

– Дали е съвпадение – пророни Елин, – че кралят изпраща силите си точно в Морат?

– Дали е съвпадение – отвърна в същия тон Едион, – че знаменитият ни крал се е сдобил с ключ, отключващ всяка врата – дори такава между два свята – и командирът на армията му притежава същото онова място, където е погребан Ераван?

– Кралят е умопомрачен – процеди Каол. – Ако планира да възкреси Ераван...

– Кой знае, може вече да го е сторил – подхвърли Едион.

Елин погледна към Роуан. Лицето му тъмнееше. Ако в нашия свят е влязъл валгски крал, трябва да действаме бързо. Да вземем Ключовете на Уирда и да прогоним черните твари обратно в пъкъла им.

Тя кимна.

– Но защо го прави сега? Разполага с двата Ключа от поне десетилетие. Защо е призовал Валгите точно сега?

– Съвсем логично е – подхвана Каол, – ако има намерение да възкреси Ераван.

Все пак трябва да подготви армията му.

Елин се задъхваше.

– Лятното слънцестоене е след десет дни. Ако освободим магията точно тогава, когато слънцето е най-силно, има голяма вероятност и способностите ми да са най-могъщи. – Тя се обърна към Едион. – Кажи ми, че си намерил много адски огън.

Братовчед ù кимна, но не толкова ентусиазирано, колкото се беше надявала.

51.

Манон и Тринадесетте ù стояха около маса в стая, скътана надълбоко във вещерския щаб.

– Знаете защо ви събрах тук – подхвана Манон.

Никоя от тях не отговори, никоя не седна. Почти не ù говореха след кървавия разгром на онова племе в Белия зъб. А днес получаваше още вести. Още искания.

– Херцогът държи да му изпратя второ сестринство. Този път от Черноклюните.

Мълчание.

– Искам да чуя мнението ви.

Никоя от вещиците не посрещна погледа ù. Никоя не пророни и дума.

Манон изтрака с железните си зъби.

– Дръзвате да ми се опълчвате?

Сорел се покашля, призовавайки вниманието им.

– Не на теб, Манон. Опълчваме се на човешкия червей, който смята, че може да използва телата ни като своя собственост.

– Върховната вещица е спуснала заповеди, на които ще се подчинявате.

– В такъв случай просто му дай Тринадесетте – обади се Астерин, единствената, посмяла да вдигне очи към нея. Носът ù още беше подут и насинен от побоя. – Предпочитаме ние да посрещнем такава съдба, вместо да предаваме сестрите си.

– И всички сте съгласни с това? Да раждате демонски изчадия, докато телата ви не рухнат?

– Ние сме Черноклюни – обяви Астерин с гордо вдигната брадичка. – Не сме ничии роби и няма да позволим да ни използват. Ако цената на бунта ни е никога да не се завърнем в Пустошта, така да бъде.

Никоя от другите вещици не помръдваше и мускул. Очевидно бяха обсъдили въпроса предварително. Бяха стигнали до решение.

Сякаш им трябваше специален подход към нея.

– И какви други теми разисквахте на малкия си съвет?

– Има някои... неща, Манон – отвърна Сорел. – Неща, които трябва да чуеш.

Предателство. Ето това простосмъртните наричаха „предателство“.

– Не ме е грижа какво вие, глупачки такива, смятате, че трябва да чуя.

Единственото, което трябва да чуя, е „Да, Водачке на Крилото“. И името на някое проклето сестринство.

– Ти избери – озъби ù се Астерин.

Вещиците се размърдаха нервно. Май това не влизаше в плана...

Манон заобиколи масата, подминавайки вещиците, които не смееха да вдигнат лице към нея, и отиде до Астерин.

– Още откакто стъпи в тази крепост, само пилееш времето ми. Не ме интересува, че си летяла до мен цял век. Ще те усмиря като бясната кучка, каквато си...

– Хайде тогава – процеди през зъби Астерин. – Изтръгни гръкляна ми. Баба ти ще е безкрайно доволна, че най-сетне си се решила.

Сорел застана зад гърба на Манон.

– Предизвикваш ли ме? – попита с гибелно тих глас Манон.

Изпъстрените със златисто очи на Астерин затанцуваха.

– Наречи го както...

Но в този момент вратата се отвори и затвори.

Млад мъж със златисторуса коса стоеше в стаята при тях и нашийникът му от черен камък проблясваше на факелната светлина.

* * *

Как успя да влезе?

Навсякъде сновяха вещици, а и беше изпратила едно сестринство да пази коридорите, за да не допусне някои от хората на херцога да се промъкнат незабелязано.

Тринадесетте се обърнаха едновременно към красивия младеж.

И изтръпнаха едновременно, когато им се усмихна, запращайки вълна от мрак към тях.

Необятен мрак, в който дори очите на Манон не успяваха да проникнат...

И Манон за пореден път стоеше пред крочанската вещица, стиснала кинжал в ръка.

Мъчно ни е за всяка от вас… за това, което правите с децата си… карате ги да убиват, да измъчват, да мразят, докато в тях не остане нищо друго. Това е причината да си тук – ридаеше крочанката. – Защото си заплаха за чудовището, което наричаш своя баба. Заплаха е, че избра да проявиш милост и да спасиш живота на съперницата си.

Манон разтърси глава и примигна. Видението изчезна. Остана само тъмнина и крясъците на Тринадесетте.

По думите на Елида и в подземието при Жълтоногите бе имало златокос младеж. Манон запристъпва из мрака, обхождайки стаята по памет и миризма. Усети няколко от Тринадесетте близо до себе си, останалите се бяха отдръпнали към стените. А неземната смрад на мъжа, на демона в него...

Зловонието я обгърна изцяло и Манон извади Ветросеч. В следващия момент съществото изплува пред очите ù с грозен кикот и някой – Гислейн – закрещя. За пръв път чуваше подобен звук. За пръв път чуваше някоя от вещиците да крещи... от страх. И болка.

Манон се спусна сляпо напред и го повали на земята. Без меч – за тази екзекуция не ù трябваше меч. Наоколо запращяха искри светлина и тя отново видя красивото му лице,  черния нашийник.

– Водачке на Крилото – поздрави я ухилено съществото с глас, дошъл от друго измерение.

Манон сграбчи гърлото му с ръце и стисна, раздирайки плътта му с нокти.

– Кой те изпраща? – попита тя.

Очите ù срещнаха неговите – и древната злоба в тях поугасна за миг.

– Махни се от мен – изсъска той.

Манон нямаше такова намерение.

– Кой те изпраща? – изрева тя.

Младият мъж се надигна, но Астерин дойде отнякъде и прикова краката му към пода.

– Покажи му какво е болка – изсъска иззад Манон.

Съществото продължи да се гърчи. А в тъмнината някои от Тринадесетте още крещяха в агония и ужас.

– Кой те изпраща? – нададе гневен вик Манон.

Очите му се промениха, посиняха, станаха напълно прозрачни. После отвърна с глас на младо момче:

– Убий ме. Моля те... моля те, убий ме. Роланд... името ми е Роланд. Кажи на...

В следващия миг ирисите му отново почерняха и се изпълниха със същински страх от яростта по лицето на Манон и това на Астерин зад рамото ù. Демонът в мъжа изпищя:

– Пусни ме!

Беше видяла и чула достатъчно. Затова стисна по-силно и железните ù нокти се забиха в простосмъртната му плът. Черна, зловонна кръв обля ръката ù и тя бръкна още по-надълбоко. Като достигна гръкляна му, го скърши като съчка и главата му тупна на земята.

Можеше да се закълне, че чу въздишка накрая.

Мракът се разсея и Манон скочи на крака, оглеждайки щетите с омазани в кръв ръце. Гислейн ридаеше в ъгъла. Вечно жизнената ù, смугла кожа бледнееше като  пергамент. Тея и Кая мълчаха с мокри от сълзи лица, вперили угрижени погледи една в друга. Еда и Бриар, Сенките ù, и двете родени и отгледани в тъмнина...клечаха на пода и повръщаха. Същото правеха и зеленооките демонски близначки Фалин и Фалон. Останалите вещици изглеждаха невредими. Все още пламнали, някои задъхани от внезапния пристъп на гняв и енергия, но... невредими.

Само част от тях ли беше нападнал?

Манон погледна Астерин, както и Сорел, Веста, Лин и Имоген.

След това плъзна очи към пострадалите.

Този път всички отвърнаха на погледа ù.

Пусни ме, беше изкрещял демонът, сякаш в недоумение и ужас.

След като се взря в очите ù.

Пострадалите вещици... всички до една имаха обикновен цвят на очите. Кафяви, сини или зелени. Но незасегнатите...

Черни очи, изпъстрени със златисто.

А когато беше погледнал тези на Манон...

Златните очи открай време бяха на висока почит сред Черноклюните. Никога не се беше питала защо.

Но сега нямаше време за размисли. Не и докато гнусната му кръв се пропиваше в кожата ù.

– Това беше предупреждение – обяви Манон и гласът ù отекна глухо между каменните стени. После тръгна към вратата. Нека останат насаме. – Разкарайте трупа.

* * *

Манон изчака случай, в който Калтейн бе сама, и я спипа, докато се носеше нагоре по едно от забравените вити стълбища на Морат. Жената дори не потрепна, когато Манон я притисна към стената и впи железни нокти в бледата, гола кожа на раменете ù.

– Откъде извира огънят от сенки?

Калтейн я погледна с тъмни, празни очи.

– От мен.

– Защо точно от теб? Що за магия е това? Валгска?

Манон огледа нашийника около финото гърло на жената.

Калтейн ù отвърна с вяла, мъртвешка усмивка.

– Моя си е... поне в началото беше. После я... сляха с друга. А сега обединява могъществото на всеки свят, всеки живот.

Измишльотини. Манон я притисна още по-силно към тъмния камък.

– Как се сваля този нашийник?

– Не се сваля.

Манон оголи зъби.

– Какво искате от нас? И ние да си сложим такива?

– Искат крале – пророни Калтейн и в очите ù заискри странна, скверна наслада. – Могъщи крале. Не вас.

Още празни приказки. Манон изръмжа, но в следващия момент усети крехка ръка върху кръста си.

И кожата ù пламна.

О, богове, допирът ù я изгаряше, топеше костите ù, превръщаше железните ù нокти в течна руда, караше кръвта ù да кипи...

Манон се отдръпна от Калтейн и веднага щом сграбчи китката ù, осъзна, че не я бе наранила наистина.

– Ще те убия – процеди през зъби.

Но по пръстите на Калтейн затанцува огън от сенки, макар че лицето ù отново придоби онзи празен вид. Без да каже и дума, сякаш не беше сторила нищо, жената продължи нагоре по стълбището и изчезна.

Манон хвана ръката си, болката още отекваше в костите ù. Отново се уверяваше, че изколвайки онова племе с Ветросеч, всъщност го беше пощадила.

52.

Докато излизаха от храма на Грехоядеца, Каол си мислеше колко странно е да си сътрудничи с Елин и свитата ù. Да не спори с нея. Изобщо не трябваше да тръгва с тях, като се имаше предвид колко работа го чака. Половината бунтовници бяха напуснали Рифтхолд и с всеки изминал ден редиците им намаляваха още повече, а оставащите настояваха да преместят щаба си в друг град. Някак успяваше да ги задържи тук, главно благодарение на това, че Несрин го подкрепяше винаги когато повдигнеха темата за миналото му с краля. Невинни хора продължаваха да изчезват, да губят главите си, а те не спираха да спасяват колкото можеха повече от платформите за екзекуции. И Каол щеше да им помага, да ги брани, дори да останеше последният бунтовник в града. Но ако онова за Ераван наистина беше вярно...

Боговете да са им на помощ.

Щом излязоха на улицата, се обърна навреме, за да види как Роуан предлага ръка на Елин, която тъкмо се изкачваше по стълбата. Тя като че ли се поколеба, но в крайна сметка я пое и тънките ù пръсти се загубиха в нея. Двамата бяха екип, стабилен и неделим. Елфическият принц я вдигна във въздуха и я сложи да стъпи на калдъръма. В първия момент никой от двамата не пусна ръката на другия. Каол остана в очакване, в очакване на бодежа на ревност, острата, жлъчна болка.

Но не почувства нищо. Само мимолетно облекчение от това, че...

Елин и Роуан.

А трябваше да се изяжда от самосъжаление.

Дочуха се нечии стъпки и четиримата застинаха на място с извадени оръжия, когато...

– Издирвам ви от час – обяви Несрин, спускайки се към тях от близката тъмна уличка. – Какво...

Веднага забеляза мрачните им изражения. Бяха оставили адския огън долу, на сигурно в саркофага, пък и така нямаше да се превърнат в локви кипяща кръв, ако нещо се объркаше.

Каол се учудваше, че Елин го е допуснала толкова близо до плана си, макар че не му беше споделила как точно възнамерява да проникне в двореца. Просто кажи на Рес, Бруло и останалите да стоят настрана от часовниковата кула, беше единственото ù предупреждение дотук. Хрумна му да я попита как ще постъпи с другите невинни хора в двореца, но... Радваше се, че беше прекарал поне един ден без свади, без да усеща нечия омраза. Че поне за ден се чувстваше част от екипа им.

– Ще ти обясня по-късно – увери я той. Но лицето на Несрин бледнееше. – Какво има?

Елин, Роуан и Едион ги доближиха с неестествено тихата стъпка на безсмъртните.

Несрин изправи рамене.

– Получих вест от Рен. Имал е малки неприятности на границата, но е добре.

Праща съобщение за теб... за нас.

Тя отметна кичур от мастиленочерната си коса. Ръката ù трепереше леко.

Каол се стегна и едва удържа желанието да докосне утешително рамото ù.

– Кралят – продължи Несрин – сформира армия в Морат под ръководството на херцог Перингтън. Валгските стражи из Рифтхолд са само първите. Скоро ще изпратят и още.

Валгски пехотинци. Май се очертаваше Морат да е първото им или последно бойно поле.

Едион килна глава настрани като същински вълк.

– Колко?

– Прекалено много – отвърна Несрин. – Още не знаем точна бройка. Една част от тях се укриват в планините около военния лагер, никога не излизат наведнъж, не се показват на бял свят. Но по-многочислена армия кралят не е имал досега.

Дланите на Каол започнаха да се потят.

– Има и още – продължи Несрин с пресипнал глас. – Вече разполага с въздушна кавалерия от вещици от клана на Железни зъби. Поне три хиляди са и тайно се обучават да яздят уивърни във Ферианската падина. Кралят някак е успял да създаде и развъди цяло ято.

Свещени богове!

Елин вдигна глава и загледа тухлената стена, сякаш виждаше въздушната армия там. Движението разкри белезите около врата ù.

Дориан – Дориан трябваше да се възкачи на престола. Да сложи край на това.

– Сигурна ли си? – попита Едион.

Роуан наблюдаваше Несрин със студения, пресметлив поглед на древен воин, но междувременно се беше доближил до Елин.

– Загубихме много разузнавачи, за да се сдобием с тази информация – отвърна сурово Несрин.

Каол се зачуди дали сред тях не е имало нейни приятели.

– Да попитам за всеки случай – обади се Елин с равен, каменен глас. – Изправени сме срещу три хиляди кръвожадни вещици от Железни зъби, яхнали уивърни? И армия от свирепи войници на юг от Адарлан, която вероятно ще сломи шансовете ни за съюз между Терасен и южните кралства?

И ще принуди Терасен да се бори сам с враговете си. Кажи го – замоли я наум Каол. – Кажи, че се нуждаем от Дориан, свободен и жив.

– Мелисанде може и да успее да ни подаде ръка – замисли се Едион. После впери преценяващ поглед в Каол, поглед на генерал. – Смяташ ли, че баща ти знае за уивърните и вещиците? Аниел е най-близкият град до Ферианската падина.

Кръвта му се смръзна. Затова ли баща му настояваше толкова да се прибере у дома? Досети се какъв ще е следващият въпрос на генерала, преди да го е задал.

– Баща ми не носи черен пръстен – заяви Каол. – Но едва ли ще го одобрите като съюзник... ако изобщо се съгласи да сключи съюз с вас.

– Трябва да се замислим – подхвана Роуан – дали ни е нужен съюзник, за да си пробием път на юг.

Богове, наистина ли обсъждаха такъв въпрос? Задаваше се война. И не всички щяха да оцелеят.

– Какво чакат тогава? – заумува на глас Едион, кръстосвайки напред-назад. – Защо не са ни нападнали още?

– Мен – отвърна Елин с мек, но студен глас. – Чакат първа да предприема действия.

Никой не оспори мнението ù.

Каол прогони рояците страшни мисли от главата си.

– Нещо друго?

Несрин бръкна в туниката си, извади някакво писмо и го подаде на Едион.

– От командира на армията ти. Тревожат се за теб.

– Малко по-надолу има една кръчма. Дай ми пет минути и ще можеш да им върнеш отговора ми. – Едион вече крачеше натам.

Несрин кимна мълчаливо на Каол и го последва. Генералът надникна през рамо към Роуан и Елин. Голямата качулка прикриваше изражението му.

– Ще се видим у дома.

Срещата беше приключила.

– Благодаря ти – провикна се внезапно Елин.

Несрин спря, някак усетила, че кралицата говори на нея.

Елин долепи ръка до сърцето си.

– Благодаря ти, че се излагаш на такава опасност заради нас.

Очите на Несрин просветнаха и тя каза:

– Да живее кралицата.

Но Елин вече крачеше в другата посока.

Несрин привика Каол с поглед и той тръгна след двама им с Едион.

Неунищожима армия, навярно предвождана от самия Ераван, ако кралят на Адарлан имаше безумието да го възкреси.

Армия, способна да потъпче всяка човешка съпротива.

Но... но не и ако се съюзяха с магьосниците.

Стига на магьосниците да им беше останала воля да спасяват света им след всичко, което бяха преживели.

* * *

– Кажи нещо – подкани я Роуан зад гърба ù, докато Елин преодоляваше със стремглава крачка улица след улица.

Не можеше. Не можеше дори да оформи мислите в главата си, камо ли да ги представи в думи.

Колко ли разузнавачи и бунтовници бяха загубили живота си, за да им набавят тези сведения? И колко ли по-ужасно щеше да е чувството, когато и на нея ù се наложеше да изпрати хора на сигурна смърт, когато дойдеше време да гледа как войниците ù измират в ръцете на онези чудовища? Макар и Елена да ù беше помогнала, отвеждайки търговеца на опиум до храма на Грехоядеца, за да го намерят и те... въпреки това далеч не се чувстваше благодарна.

– Елин – прошепна Роуан толкова тихо, че само тя и уличните плъхове чуха.

Едва беше оцеляла след двубоя с Баба Жълтонога. А нима някой можеше да оцелее при схватка с цяла армия вещици воини?

Той я хвана за лакътя и я принуди да спре.

– Ще се изправим заедно срещу това – пророни с греещи очи и лъснали кучешки зъби. – Както винаги досега. Независимо от изхода.

Тя потрепери, потрепери като проклета страхливка, изтръгна ръката си от него и продължи напред. Дори не знаеше накъде върви, а само че трябваше да се движи, да въдвори ред в мислите си, в света, преди да е спряла, защото спреше ли, нямаше да мръдне от мястото си повече.

Уивърни. Вещици. Нова, още по-голяма армия. Тясната улица я притискаше от две страни и я караше да се чувства като в наводнен канализационен тунел.

– Говори с мен – подкани я отново Роуан, вървейки на почтително разстояние зад нея.

Елин познаваше квартала. Няколко пресечки по-надолу се намираше един от входовете, през които Валгите слизаха в канализацията. Хрумна ù да скочи вътре и да накълца няколко от тях на парчета. Да проучи какво знаят за Мрачния владетел Ераван и дали той още спи под планината.

А може би изобщо нямаше да си губи времето с разпити.

Силна, широка ръка сграбчи лакътя ù и я придърпа назад към здраво мъжко тяло.

Но мирисът му не беше този на Роуан.

А ножът до гърлото ù, острието, притиснато в кожата ù с такава злоба, че усети хаплива болка и струйка кръв...

– Отивате ли някъде, принцесо? – прошепна Лоркан в ухото ù.

* * *

Роуан живееше с мисълта, че знае какво е страх. Че може да се изправи пред всякаква опасност с бистро съзнание и самообладание. Докато Лоркан не изскочи от сенките с такава бързина, че дори не успя да го подуши, преди да опре нож в гърлото на Елин.

– Мръднеш ли – процеди Лоркан в ухото ù, – умираш. Проговориш ли, умираш.

Ясно?

Елин не му отвърна. Ако опиташе да кимне, щеше сама да пререже гърлото си на острия нож. Точно над ключицата ù вече лъщеше кръв, изпълвайки улицата с железния си мирис, който запрати Роуан в онова ледено, смъртоносно спокойствие.

– Ясно? – изсъска Лоркан и я разтърси достатъчно, че кръвта ù да шурне по-силно. Тя обаче не продумваше и дума, както ù беше наредил. Лоркан се засмя. – Добре. Така си и помислих.

Светът забави темпото си и се разля пред Роуан с пронизителна бистрота: всяко камъче от сградите и улицата, боклуците около тях – всичко изпъкна пред очите му. Всичко, което можеше да му помогне, което бе възможно да използва като оръжие.

Ако не беше загубил магията си, щеше вече да е сплескал белите дробове на Лоркан, да е разбил защитните му сили с лекота. Щеше от самото начало да ги е обградил с предпазна сфера, възпрепятствайки засади като тази. Очите на Елин срещнаха неговите.

Страх – от тях надничаше искрен страх.

Знаеше, че е изпаднала в неравностойна ситуация. И двамата бяха наясно, че колкото и ловки да бяха, острието на Лоркан щеше да е по-бързо.

Лоркан му се усмихна, свалил тъмната си качулка. Несъмнено за да види Роуан триумфа в черните му очи.

– Нямаш ли какво да ми кажеш, принце?

– Защо? – беше единственият въпрос на Роуан.

Никое действие, никой възможен план нямаше да го отведе до нея навреме. Зачуди се дали Лоркан осъзнава, че ако я убиеше, щеше да я последва мигновено. После идваше ред и на Майев. А после и на останалия свят. Като отмъщение.

Лоркан изви врат, за да погледне лицето на Елин. Тя присви очи насреща му.

– Къде е Ключът на Уирда?

Елин се напрегна и Роуан я предупреди с поглед да не говори, да не предизвиква Лоркан.

– Не е у нас – отговори той вместо нея.

Помрачение – безпределно, апокалиптично помрачение се спусна пред очите му.

Точно както искаше воинът полуелф. Точно както векове наред го беше гледал да манипулира враговете си. Затова Роуан укроти гнева си. Или поне опита.

– Толкова лесно мога да ти прекърша вратлето – рече Лоркан, прокарвайки нос по едната страна на шията ù. Елин се скова. Дързостта му накара Роуан да ослепее от животински бяс. Едва успя да потисне и него, когато съперникът му прошепна до кожата ù: – Много повече ми харесваш, като държиш мръсната си уста затворена.

– Ключът не е у нас – повтори Роуан.

Щеше да убие Лоркан по метод, който само безсмъртните владееха – бавно, зловещо, изобретателно. Страданието му щеше да е неистово.

– Ами ако ти кажа, че се бием на една и съща страна? – подхвърли Лоркан.

– Аз ще ти кажа, че Майев зачита само една страна – своята.

– Не съм тук по заповед на Майев.

Роуан почти чуваше думите, които Елин се мъчеше да укрие в съзнанието си.

Лъжец. Скапан лъжец.

– Тогава по чия? – попита Роуан.

– Ничия. Просто си тръгнах.

– Щом сме на една и съща страна, защо не свалиш шибания нож? – изръмжа Роуан.

Лоркан се изсмя.

– Не искам принцесата да се разлае. И двамата трябва да чуете онова, което имам да казвам. – Роуан зачака, възползвайки се от всяка секунда да прецени ситуацията, шансовете им. Лоркан най-сетне поотдалечи острието от врата на Елин. Струйка кръв потече върху костюма ù. – Допусна най-фаталната грешка в краткия си, жалък, смъртен живот, когато даде онзи пръстен на Майев.

През мъглите на гибелното си спокойствие Роуан усети как кръвта се изцежда от лицето му.

– Постъпи глупаво – продължи Лоркан, без да отпуска хватката си около кръста на Елин. – Трябваше да се досетиш, че не е просто някоя сантиментална глупачка, чезнеща по загубената си любов. Останаха ù предостатъчно от вещите на Атрил, защо да настоява толкова за пръстена му? Пръстена му, а не Голдрин?

– Стига си шикалкавил и изплюй камъчето.

– Но аз толкова се забавлявам.

Роуан стегна гнева си така силно, че се задави с него.

– Пръстенът – подхвана отново Лоркан – не беше семейно наследство на Атрил.

И знаете ли кой го уби – тя. Искаше ключовете и пръстена, а той отказваше да ù ги даде, затова му взе живота. Докато двамата се бореха, Бранън открадна артефактите, като скри пръстена заедно с Голдрин, а ключовете донесе тук. Не се ли зачуди какво прави пръстенът в ножницата? Меч за изтребване на демони... и пръстен с подобни сили.

– Ако Майев се кани да избива демони – заяви Роуан, – нямаме намерение да я спираме.

– Пръстенът не ги убива. Просто силата им няма влияние върху носителя му.

Изкован е не от кого да е, а от самата Мала. Валгите не можеха да посегнат на Атрил, докато го носеше.

Елин ококори очи още повече и мирисът на страха ù премина в нещо много по-дълбоко от инстинкта за самосъхранение.

– Носителят на пръстена – продължи Лоркан с усмивка заради мириса на ужас около нея – никога не може да бъде поробен от Камъните на Уирда. Ти ù подари собствената си неуязвимост.

– Това не обяснява защо си напуснал кралството?

Лицето на Лоркан се стегна.

– Тя уби любовника си за онзи пръстен и Ключовете. Готова е на много по-лошо да си ги върне сега, когато отново са на игралната дъска. А получи ли ги...

Кралицата ми ще се провъзгласи за бог.

– Е, и?

Ножът оставаше твърде близо до гърлото на Елин, за да рискува нападение.

– Това ще я съсипе.

Гневът на Роуан секна за миг.

– Искаш да намериш Ключовете... за да ги опазиш от нея.

– Искам да ги унищожа. Ти ми дай твоя Ключ на Уирда – каза Лоркан, отваряйки юмрука, който досега притискаше в корема на Елин, – а аз ще ти дам пръстена.

И в шепата му наистина блестеше познатият златен пръстен.

– Как изобщо си жив? – удиви се Роуан. – Ако си откраднал пръстена и си избягал, вече щеше да те е убила.

Това беше капан. Хитроумен капан.

– Прекалено бърз съм.

Значи Лоркан в действителност бягаше от Вендлин. Но и това не доказваше нищо.

– Останалите...

– Никой от тях не знае. Допускаш, че бих им поверил такава тайна?

– Кръвната клетва не позволява предателство.

– Правя го заради нея – обясни Лоркан. – Защото не искам кралицата ми да се превърне в демон. В това отношение се подчинявам на кръвната клетва. Елин започваше да се бунтува и Лоркан отново скри пръстена в юмрука си.

– Ти си глупак, Роуан. Мислиш само за следващите няколко години и десетилетия. Аз се грижа за бъдещето ни векове напред. За вечността. Майев ще изпрати останалите насам. По петите ти. Със заповед да убият и двама ви. Нека тазвечершната случка ви напомня колко уязвими сте всъщност. Ще забравите какво е покой. Завинаги. А дори ние да не убием Елин Дивия огън... времето ще го стори вместо нас.

Роуан опита да прокуди думите му от съзнанието си.

Лоркан надникна към лицето на Елин и черната му коса провисна напред.

– Помисли по въпроса, принцесо. Какъв е смисълът от неуязвимост в свят, където враговете ти само чакат да ти сложат окови, където една грешка може да те превърне в техен роб завинаги?

Елин просто оголи зъби насреща му.

Лоркан я отблъсна встрани и Роуан се спусна към нея.

Тя се завъртя и скритите в костюма ù остриета изскочиха.

Но Лоркан вече го нямаше.

* * *

След като се увери, че раните по врата ù са плитки и няма опасност да умре от тях, Роуан я остави на мира и не продума по целия път до склада. Ако Лоркан беше прав... Не, не можеше да е прав. Лъжеше и в предложението му прозираше коварството на Майев.

Елин притискаше носна кърпа към шията си и докато пристигнаха в апартамента ù, кръвта по раните вече се беше съсирила. За щастие, Едион си беше легнал.

Роуан се отправи директно към спалнята им.

Тя го последва, но той влезе в банята и затвори тихо вратата след себе си.

След малко се чу бълбукане на вода. Пълнеше ваната.

Добре прикриваше гнева си, но... никога не го беше виждала така разярен.

Въпреки това прочете и ужас по лицето му. А толкова ù стигаше да овладее собствения си страх, докато във вените ù бушуваше див пожар. Беше опитала – проклятие, беше опитала – да се измъкне от хватката на Лоркан, но... Роуан имаше право. Без магия не можеше да мери сили с него.

Щеше просто да я убие.

Ала през цялото време в главата ù се бяха блъскали само мисли не за кралството, не за трудностите пред нея, а за страха в очите на Роуан.

И колко ще е жалко, ако така и не разбере... ако не му признае...

Елин почисти врата си в кухнята, отми малкото кръв от костюма си и го закачи във всекидневната да съхне. После нахлузи една от ризите на Роуан и си легна. Почти не чуваше плискане на вода. Вероятно просто лежеше във ваната, загледан в нищото с онова празно изражение, което носеше на лицето си, откакто Лоркан бе свалил ножа от врата ù.

Минаха минути и Елин пожела лека нощ на Едион, чийто отговор проехтя през стените. Накрая вратата на банята се отвори и Роуан се появи сред облаци пара, преметнал кърпа ниско през ханша си. Очите ù погълнаха мускулестия му корем, мощните му рамене, но...

Колко празни изглеждаха очите му.

Тя потупа леглото.

– Ела тук.

Той остана на мястото си, загледан в ранения ù врат.

– И двамата сме експерти в цупенето, така че ти предлагам едно споразумение: хайде да поговорим като уравновесени, разумни хора.

Роуан закрачи към леглото, без да я погледне, седна до нея и се опъна върху одеялата. Елин дори не го укори, задето мокри чаршафите ù, нито пък спомена, че можеше да отдели половин минута да се облече.

– Май забавленията приключиха – отбеляза тя, облегна глава на юмрука си и го погледна отвисоко. Той се взираше безизразно в тавана. – Вещици, мрачни владетели, елфически кралици... Ако оцелеем, ще си направя една дълга, дълга почивка.

Очите му студенееха.

– Не ме отблъсквай – прошепна тя.

– Никога – отвърна Роуан. – Това не е... – Той потри очите си с палец и показалец. – Тази вечер те предадох.

Думите му бяха тих шепот в мрака.

– Роуан...

– Лоркан се добра достатъчно близо до теб, че да те убие. Ако беше друг враг, можеше да си мъртва вече. – Той въздъхна треперливо, сваляйки ръката си, и леглото простена под него. Суровата емоция по лицето му я накара да прехапе устна. Никога... никога не ù се беше показвал в такъв вид. – Предадох те. Заклех се да те защитавам, а тази вечер те предадох.

– Роуан, всичко е наред.

– Нищо не е наред.

Той стисна рамото ù с топла ръка и я обърна по гръб. После се провеси над нея и я погледна в очите.

Усещаше тялото му като колосална, непоклатима сила над своето, но смъртният страх още не беше напуснал лицето му.

– Предадох доверието ти.

– Напротив. Роуан, нали му каза, че няма да му дадем Ключа.

Той вдиша и масивните му гърди се разшириха.

– А щях. Богове, Елин... бях в ръцете му, а той дори не разбра. Само още минута, и щях да му кажа всичко, без да ме интересува пръстенът. Ераван, вещиците, кралят, Майев... Срещу всичките съм готов да се изправя. Но мисълта, че можех да загубя теб... – Той затвори очи, сведе глава и дъхът му стопли устните ù. – Провалих се – рече с пресипнал глас. – Много съжалявам. Ароматът му на заснежени борове я обгърна. Трябваше да се отдалечи от него, да отиде в другия край на леглото. Не ме докосвай по този начин.

Но ръката му сякаш жигосваше рамото ù, а тялото му почти покриваше нейното.

– Няма за какво да съжаляваш – прошепна тя. – Имам ти пълно доверие, Роуан.

Той кимна едва доловимо.

– Липсваше ми – пророни тихо. Погледът му прескачаше между устните и очите ù. – Докато бях във Вендлин. Излъгах, че не си ми липсвала. Още от момента, в който тръгна, обезумях от мъка по теб. Радвах се, че трябваше да проследя Лоркан до тук, защото щях да те видя. А тази вечер, когато опря ножа в гърлото ти... – Той плъзна мазолест пръст по раната на врата ù и топлината му разцъфна в нея. – Мислех само за това как може никога да не разбереш колко си ми липсвала, когато ни делеше някакъв си океан. Но и смъртта да ни разделеше... щях да те намеря. Без значение колко закони трябваше да престъпя. Сам щях да открия трите ключа и да отворя портата. Но щях да те намеря. На всяка цена.

Тя примигна, за да потуши паренето в очите си, а той пъхна ръка между телата им, взе нейната и я вдигна до татуираната си буза. Стана ù трудно да диша, да съсредоточи вниманието си върху каквото и да било друго, освен върху гладката му, топла кожа. Той не откъсна очи от нейните, когато погали с палец скулата му. Наслаждавайки се на всяко движение, Елин замилва лицето му, плетеницата от древни думи по него, докато погледът му сякаш я събличаше гола.

Съжалявам, повтаряха очите му.

Без да секва магията между погледите им, тя свали ръка от лицето му и съвсем бавно, за да се увери, че разбира всяка нейна стъпка, отметна глава назад, докато шията ù не се разкри гола и извита като дъга пред него.

– Елин – пророни той. Не като укор или предупреждение, а... като молба.

Прозвуча като молба.

Той сведе глава до врата ù и устните му закръжаха на милиметри от кожата ù.

Елин изви шия още повече в безмълвна покана.

Роуан простена тихо и докосна плътта ù със зъби.

Едно стисване на челюстите, едно движение, и можеше да изтръгне гръкляна ù.

Удължените му кучешки зъби се плъзнаха по кожата ù – нежно, съсредоточено.

Тя стисна чаршафите в шепи, за да не прокара пръсти по голия му гръб и да го притисне към себе си.

Роуан зарови едната си ръка в косите ù.

– Никой друг – прошепна тя. – Никой друг не бих допуснала до гърлото си. – Само така можеше да му демонстрира истински доверието си, и то по начин, който единствено хищническата му елфическа страна бе способна да разбере. –

Никой друг – повтори тя.

Той простена отново в отговор и потвърждение... и призив, а тътенът на гласа му прокънтя из тялото ù. После стисна внимателно със зъби мястото, където пулсираше и бушуваше кръвта ù, обливайки кожата ù с топлия си дъх. Елин затвори очи и всичките ù сетива се устремиха към това чувство, към зъбите и устата му върху шията ù, към могъщото му тяло, треперещо от потискано желание върху нейното. Езикът му докосна кожата ù.

От гърдите ù се изтръгна дълбок звук – стон или дума, или името му. Той потрепери и се отдръпна, хладният въздух целуна врата ù. Необузданост – чиста необузданост просветна в очите му. Ръцете му обходиха тялото ù ревностно, дръзко и ноздрите му се разшириха леко, уловили всяко нейно желание.

Дишането ù стана учестено, насечено и той посрещна погледа ù – гладен, див, нетрепващ.

– Не още – отсече сурово той, също толкова задъхан. – Не сега.

– Защо?

Беше ù трудно да говори, докато я гледаше така. Сякаш се канеше да я изяде жива. В тялото ù забумтя неудържим огън.

– Искам да го направя бавно... да опозная... всеки сантиметър от теб. А този апартамент има много, много тънки стени. Не желая да имаме слушатели – добави той и отново се приведе над нея, прокарвайки устни по раната в основата на шията ù, – когато те накарам да стенеш, Елин.

О, Уирде! Сериозно беше затънала. Чак до уши. А като изричаше името ù така...

– Това променя всичко – промълви едва.

– Промените се случват от доста време. Ще се справим с тях.

Зачуди се колко ли щеше да издържи решимостта му, ако вдигнеше лице и завладееше устата му със своята, ако прокараше пръсти по вдлъбнатината на гръбнака му. Ако го докоснеше още по-надолу. Но...

Уивърни. Вещици. Армия. Ераван.

Тя въздъхна тежко.

– Да поспим – пророни накрая. – Добре е да поспим.

Роуан преглътна отново, отлепи се бавно от нея и отиде до дрешника да се облече. А тя трудно се сдържа да не скочи след него и да издърпа проклетата кърпа от хълбоците му.

Май трябваше да изпрати Едион някъде другаде. Само за тази нощ. А после щеше да гори в ада цяла вечност като най-себичния, противен човек, живял някога на земята.

Насили се да обърне гръб на дрешника, понеже имаше твърде голяма опасност да направи някоя безумна глупост, ако погледаше Роуан още малко.

О, здравата беше затънала.

53.

Пий – подкани го демонът принц с гальовен глас. – Наслади им се.

Пленникът ридаеше върху пода на килията и от него струяха ужас, болка и тежки спомени. Демонът ги вдишваше като опиум.

Колко са сладки само.

И наистина бяха.

Той се мразеше, проклинаше се.

Но отчаянието, бликащо от мъжа, докато най-горчивите му спомени го раздираха безпощадно... го опияняваше. Вдъхваше му сила, живот. И бездруго си нямаше никого и нищо. Ако му изпаднеше възможност, щеше да сложи край на всичко. Ала засега това беше вечността, рождението и смъртта, и прераждането.

Затова отпи от болката, страха, тъгата.

И вкусът им му хареса.

54.

Манон се взираше в писмото, току-що донесено от един разтреперан пратеник. Елида се преструваше, че не наблюдава всяко движение на очите ù по листа, но ù беше трудно да откъсне поглед от нея, при положение че вещицата се зъбеше на всяка дума.

Елида лежеше на сламеното си легло, но огънят вече гаснеше, затова стана и изпъшка от болката в цялото си тяло. Беше намерила мях за вода в килера и дори беше попитала главния готвач дали може да го вземе за Водачката на Крилото. Той, естествено, не възрази. Нито пък ù се разсърди за двете малки торбички ядки, които уж отмъкна за Водачката на Крилото. По-добре от нищо.

Скрила ги беше под палета, без Манон да забележи. Фургонът с провизии щеше да пристигне съвсем скоро. А като си тръгнеше, Елида щеше да е в него. И повече никога нямаше да се сблъсква с този мрак.

Пресегна се към купчината с цепеници и сложи две в огъня, предизвиквайки заря от искри. Тъкмо се канеше да легне отново, когато Манон се обади от тъмното:

– След три дни заминавам с Тринадесетте.

– За къде? – осмели се да попита Елида.

Ако се съдеше по яростта, с която вещицата прочете писмото, едва ли отпътуваше за хубаво място.

– За една гора в Севера. Там... – Манон се спря, прекоси стаята с леки, но могъщи стъпки и хвърли писмото в камината. – Ще отсъствам поне два дни. На твое място бих се спотайвала през това време.

Стомахът на Елида се сви при мисълта, че защитницата ù щеше да е на хиляди километри. Но не виждаше смисъл да ù споделя опасенията си. Едва ли щеше да я е грижа, независимо че я беше приела за една от своите.

Пък и бездруго нямаше значение. Елида не беше вещица. И съвсем скоро щеше да избяга от крепостта. Не ù се вярваше някой да усети липсата ù.

– Ще се спотайвам – отвърна накрая.

Може би във фургона, който щеше да я отведе далеч от Морат и към свободата.

* * *

Нужни ù бяха цели три дни да подготви срещата. В писмото на матроната не се споменаваше нищо за чифтосването и издевателствата над вещици. Даже звучеше така, сякаш баба ù не беше получила нито едно от посланията ù. Веднага щом се върнеше от тази мисия, Манон щеше да поразпита куриерите на Крепостта. Бавно. Болезнено.

Тринадесетте политаха към определени точки в Адарлан – в самото сърце на кралството, право в дебрите на Оуквалдския лес – и щяха да пристигнат ден преди срещата, за да обезопасят района.

Кралят на Адарлан държеше поне да види оръжието, което баба ù му изработваше, и очевидно настояваше да се запознае с внучката ù. Щеше да доведе и сина си, макар че Манон се съмняваше да е с цел защита, както наследниците бранеха матроните си. Не че я интересуваше. Подобна среща беше пълна глупост, искаше ù се да го каже на баба си. Загуба на време.

Поне ù се отдаваше шанс да види с очите си човека, който разпореждаше гаврите с вещиците и дъщерите им. И да разкаже лично на баба си, а може би дори да стане свидетел на касапницата, след като Майка Черноклюна разбереше истината за действията на краля.

Манон яхна седлото и Абраксос излезе на гредата. За пръв път носеше новата броня, изработена от ковача на въздушната кавалерия – най-сетне достатъчно лека за уивърните и готова за първата си проба. Вятърът захапа кожата ù, но тя не му обърна внимание. Както не обръщаше внимание и на Тринадесетте си.

Астерин не ù говореше и никоя от тях не продумваше за валгския принц, който херцогът им беше изпратил като изпитание, за да провери коя ще оцелее и да ù напомни какво е заложено на карта. Изпитание – също като нападението с огъня от сенки върху племето. Още не беше избрала сестринство. И нямаше намерение да го прави, преди да е разговаряла с баба си.

Макар че се съмняваше херцогът да прояви особено търпение. Манон сведе поглед към бездната под тях, към нарастващата армия, обгърнала планинските склонове и долините като килим от мрак и огън, а още толкова много войници се криеха под тях. Тази сутрин Сенките ù бяха докладвали за стройни, крилати същества с изроден човешки облик, кръжащи из нощното небе – твърде бързи и ловки да ги проследят, преди да изчезнат в гъстите облаци. Още колко ли страхотии щеше да им разкрие Морат с времето. Манон се чудеше дали и тях щяха да сложат под нейно командване.

Усети погледите на Тринадесетте, готови за сигнала ù. Манон заби пети в ребрата на Абраксос и той се гмурна в бездната.

* * *

Белегът на ръката ù я болеше.

Непрестанно ù причиняваше болка – повече от нашийника, от студа, от ръцете на херцога по тялото ù, от всичко, което някога ù бяха причинявали. Единствено огънят от сенки ù носеше облекчение.

В миналото бе вярвала, че е родена да бъде кралица.

Но вече знаеше, че е родена да бъде вълк.

Херцогът дори ù сложи кучешка каишка и всели демонски принц в тялото ù. Тя му се отдаде за известно време, свивайки се на толкова малко кълбо вътре в себе си, че принцът забрави за съществуването ù.

Но тя чакаше търпеливо.

Мълчеше си в онзи пашкул от тъмнина и му позволяваше да си мисли, че вече я няма, позволяваше на всички им да правят какво си искат със смъртната ù обвивка. Тъкмо в пашкула лумна огънят от сенки – даваше ù сили, захранваше я. Преди много време, в дните на непорочното ù детство, от пръстите ù струяха тайни златни пламъци. Но и те изчезнаха заедно с всичко хубаво в живота ù.

А сега се завръщаха – преродени като призрачни огньове в тъмната ù обвивка.

Принцът в тялото ù не усети как започна да гризе от него. Малко по малко крадеше парченца от неземното същество, облякло кожата ù, за да безчинства с нея. Забеляза чак когато отхапа твърде много от материята му, толкова много, че го накара да изпищи от болка.

Тя му се нахвърли, преди да е успяло да я издаде, и огънят от сенки го превърна в черна пепел, в далечен спомен. Огън – съществото ненавиждаше огъня. Беше се завърнала от седмици. И чакаше. Опознаваше пламъка във вените си, как се стичаше към пръстите ù и бликваше през тях като онзи огън от сенки. Демонът ù говореше от време на време, ронеше нечувани, несъществуващи думи в главата ù.

Нашийникът си стоеше около врата ù и им позволяваше да я командват, да я докосват и нараняват. Скоро – съвсем скоро щеше да намери истинското си призвание и да завие бясно към луната. Не помнеше някогашното си име, но то нямаше значение. Вече носеше друго: Смърт, опустошителят на светове.

55.

Елин вярваше в призраци.

Просто не смяташе, че витаят денем.

Роуан стисна рамото ù малко преди изгрева. Само един поглед към напрегнатото му лице я накара да се разбуди.

– Някой е проникнал в склада.

Той изхвърча от спалнята, въоръжен и готов за кръвопролития, преди Елин да е грабнала собствените си оръжия. Свещени богове – движеше се като вятъра. Още усещаше кучешките му зъби по врата си, лекото им драскане, внимателния им натиск...

Излезе от стаята с почти беззвучни стъпки и намери двама им с Едион пред вратата на апартамента. Държаха мечовете си в ръце, а мускулестите им, белязани гърбове бяха заели бойна поза. Прозорците – това беше най-добрият им шанс за бягство, ако долу наистина ги чакаше засада. Тя достигна двамата елфически воини тъкмо когато Роуан открехваше вратата, разкривайки отрязък от тъмното стълбище.

Еванджелин ридаеше свита на кълбо върху стълбищната площадка. След миг вдигна мъртвешки бледното си лице и изскочилите си от страх лимоненожълти очи към Роуан и Едион. Стотици килограми смъртоносни мускули и оголени зъби...

Елин си проправи път между тях и полетя по стълбите към уплашеното момиченце. Беше чиста, нямаше дори драскотина по себ си.

– Ранена ли си?

Тя поклати глава и червенозлатистата ù коса проблесна на светлината от свещта в ръцете на Роуан. Стълбището се тресеше с всяка стъпка на двама им с Едион.

– Разкажи ми – подкани я задъхано Елин, молейки се положението да не е толкова лошо, колкото изглеждаше. – Разкажи ми всичко.

– Отведоха я, отведоха я, отведоха я.

– Кои? – попита Елин и отметна косата от лицето ù. Зачуди се дали малката щеше да се уплаши, ако я прегърнеше.

– Хората на краля – прошепна Еванджелин. – Дойдоха с писмо от Аробин. В завещанието му пишело, че иска да проучат к-к-корените на Лизандра.

Сърцето на Елин спря. По-лошо – положението определено беше по-лошо, отколкото очакваше...

– Казаха, че била хамелеон. Отведоха я и щяха да вземат и мен, но тя им се нахвърли и ми извика да бягам, а Кларис просто си стоеше...

– Къде я отведоха?

– Не знам – проплака момиченцето. – Лизандра ми беше казала да дойда тук, ако се случи нещо лошо, да те предупредя...

Елин не можеше да диша, да разсъждава. Роуан коленичи до тях и прегърна Еванджелин. Огромната му длан покри почти цялата задна част на главата ù. Тя зарови лице в татуираните му гърди и Роуан ù зашепна утешително. После погледна Елин над косата ù. Трябва да се изнесем от тук до десет минути – поне докато разберем дали не е предал и теб.

Сякаш чул беззвучните му думи, Едион се спусна към прозореца на склада, откъдето се беше промъкнала Еванджелин. Явно Лизандра бе научила повереницата си на някои неща.

Елин потри лицето си и се подпря на рамото на Роуан, за да стане. Кожата му беше топла и мека под мазолестите ù пръсти.

– Бащата на Несрин. Него ще помолим да я гледа днес.

Аробин им отмъщаваше от гроба. Вадеше последната карта от ръкава си. Беше знаел за Лизандра – за приятелството им. А не обичаше да споделя притежанията си. Каол и Несрин влетяха в склада отдолу, а Едион скочи до тях, преди да осъзнаят, че е наблизо.

Носеха още вести. Един от хората на Рен току-що се беше свързал с тях – на следващия ден в Оуквалд щяла да се състои среща между краля, Дориан и предводителката на въздушната му кавалерия. Освен това се очаквало да предадат на кавалерията нова пленница за Морат.

– Трябва да я измъкнете от тунелите – нареди Елин на Каол и Несрин, препускайки надолу по стълбището. – Час по-скоро. Вие сте човеци, няма да ви усетят дълго време. Само вие можете да влезете в скривалището.

Каол и Несрин се спогледаха.

Елин спря пред тях.

– Трябва да я измъкнете веднага.

За част от секундата не стоеше в склада. Попадна в красива спалня, пред окървавено легло с безжизнено тяло отгоре.

Каол протегна ръце пред себе си.

– По-добре да вложим това време в планирането на засада.

Гласът му... Белегът на лицето му изпъкваше на смътната светлина. Елин сви ръката си в юмрук и ноктите ù – същите нокти, които бяха раздрали кожата му, – се впиха в дланта ù.

– В момента може да се хранят с нея – процеди тя.

Еванджелин простена зад гърба ù. Ако правеха с Лизандра същото, което бяха сторили и на нея при сблъсъка ù с валгския принц...

– Моля ви – пророни Елин с пресекващ глас.

В този момент Каол забеляза в коя част от лицето му се е втренчила. Мигновено пребледня и устата му зейна.

Несрин обаче хвана потната ù ръка с фини, студени пръсти.

– Ще я измъкнем. Ще я спасим. Заедно.

Каол изопна рамене, без да откъсва поглед от очите ù.

– Никога повече.

Искаше ù се да му повярва.

56.

Няколко часа по-късно, седнала на пода в порутена странноприемница в другия край на Рифтхолд, Елин оглеждаше картата, на която бяха нанесли местоположението на срещата – на около километър от храма на Темис. Малката сграда попадаше в територията на Оуквалд, кацнала на една висока скала насред дълбока клисура. До нея се стигаше само по два висящи моста, закачени от двете страни на клисурата, благодарение на което не я бяха застигали набезите на нито една завоевателска армия. Обграждащата я гора навярно пустееше и уивърните несъмнено щяха да пристигнат под прикритието на предишната нощ.

Тоест тази вечер.

Елин, Роуан, Едион, Несрин и Каол седяха край картата и точеха оръжията си, докато обсъждаха плана. Бяха оставили Еванджелин при бащата на Несрин заедно с още писма от Терасен и Гибелния легион. Пекарят не им зададе нито един въпрос. Само целуна най-малката си дъщеря по бузата и обяви, че двамата с  Еванджелин ще опекат специални пайове за завръщането им.

Ако изобщо се завърнеха.

– Ами ако са ù сложили нашийник или пръстен? – попита Каол от отсрещната страна на тесния им кръг.

– В такъв случай ще загуби или главата, или един от пръстите си – отвърна дръзко Едион.

Елин му стрелна остър поглед.

– Няма да вземаш такова решение без мен.

– Ами Дориан? – попита братовчед ù.

Каол се взираше в картата, сякаш искаше да прогори дупка в нея.

– Това решение не е мое – отвърна категорично Елин.

Капитанът вдигна очи към нея.

– Няма да го докосваш.

Поемаше огромен риск, водейки всички им опасно близо до валгски принц, но...

– Всички ще покрием телата си със Знаци на Уирда – отвърна Елин. – Като защита срещу принца.

За десетте минути, които им бяха необходими да грабнат оръжия, дрехи и провизии от апартамента ù, Елин не пропусна да вземе книгите за магическите символи и сега те стояха върху масичката пред единствения прозорец в помещението. Бяха наели три стаи за нощта – една за Елин и Роуан, една за

Едион и една за Каол и Несрин. Златната монета, която бе плеснала върху тезгяха на ханджията, беше достатъчна да плати престоя им за цял месец. И мълчанието му.

– Ще убием ли краля? – попита Едион.

– Няма да правим нищо – взе думата Роуан, – докато не сме напълно сигурни, че можем да отстраним него и да обезвредим принца с минимален риск. Главната ни задача е да измъкнем Лизандра от фургона.

– Съгласна съм – потвърди Елин.

Едион погледна към Роуан.

– Кога потегляме?

Елин не можеше да повярва колко смирено се отнася братовчед ù към елфическия принц.

– Вещиците и уивърните им не бива да ни надушват – отвърна Роуан, приел ролята на командир в предстоящата битка. – Ще пристигнем точно преди началото на срещата, но достатъчно рано, че да заемем удобни позиции и да установим местонахожденията на всичките им разузнавачи и стражи.

Обонянието на вещиците е твърде остро. Трябва да сме бързи. Елин не можеше да прецени дали ù олекваше, или не. Часовникът удари пладне. Несрин стана на крака.

– Ще поръчам обяд.

Каол също стана и се протегна.

– Ще ти помогна да го донесем.

На такова място не можеха да разчитат на обслужване по стаите. А и на такова място Каол трябваше да наглежда гърба на Фалик. Браво на него. След като двамата излязоха, Елин грабна едно от оръжията на Несрин и се зае да го лъска – сносен кинжал, макар и не особено качествен. Ако оцелееха след утрешното приключение, щеше да ù купи по-добър за благодарност.

– Жалко, че Лоркан е долен психопат – провлачи тя. – Можеше да ни е от помощ утре. – Роуан стисна устни. – Как ще реагира, като научи за корените на Едион?

Едион остави кинжала, който държеше.

– Ще го е грижа ли изобщо?

Роуан спря да лъска късия си меч.

– Може да не го е грижа, но не е изключено и да прояви интерес. По-скоро обаче ще се замисли как може да използва информацията за Едион срещу Гавриел.

Тя надникна към братовчед си, чиято златиста коса като че ли го правеше по-сроден с Гавриел, отколкото с нея самата.

– Искаш ли да се запознаеш с него?

Навярно повдигаше тази тема само и само да не мисли за утрешния ден.

Той сви рамене.

– Любопитно ще ми е, но не съм се разбързал. Освен ако няма вероятност да довлече другарите си тук и да се бие на наша страна.

– Колко си прагматичен само. – Тя обърна поглед към Роуан, който

продължаваше да обгрижва меча си. – Дали биха се съгласили да ни помогнат, независимо от мнението на Лоркан?

Веднъж им се бяха отзовали – при нападението над Мъглив рид.

– Едва ли – отговори Роуан, без да вдига поглед от оръжието си. – Освен ако Майев не реши да ти изпрати подкрепления като следващ ход в плана си. Може пък да ù хрумне да се съюзи с теб, само и само да убие Лоркан заради предателството му. – Той се замисли. – Няма да се учудя, ако част от някогашните елфи по тези земи са още живи и се крият някъде наоколо.

Възможно е да ги обучим... или вече да са обучени.

– Не бих разчитал на това – обади се Едион. – Малки хора наистина живеят в Оуквалд. Но от елфите няма и следа там. – Той не посрещна погледа на Роуан, а се зае да точи последния нож на Каол. – Кралят ги изтреби до крак. Обзалагам се, че ако има оцелели, скитат из горите в животински облик.

Тялото на Елин натежа от познатата скръб.

– Ще мислим за това по-късно.

Ако още бяха живи.

* * *

През останалата част от деня и до късно през нощта Роуан черта плана им на действие с типичната си експедитивност. Но макар да я ценеше високо, Елин не изпита познатата утеха от нея, не и когато опасността беше толкова голяма и всичко можеше да се промени за минути. Не и при положение че вече можеше да са изгубили Лизандра.

– Трябва да поспиш – обади се Роуан и дълбокият му глас протътна през леглото и по кожата ù.

– Дюшекът е на буци – оправда се Елин. – Мразя евтини странноприемници.

Гърленият му смях отекна в сумрачната стая. Елин беше заложила разни приспособления до вратата и прозореца, за да разберат, ако някой опита да влезе, но от кръчмата на долния етаж се вдигаше такава врява, че едва ли щяха да чуят нещо по коридора. Особено като се имаше предвид, че някои от стаите се даваха на час.

– Ще си я върнем, Елин.

Леглото беше много по-тясно от нейното, толкова тясно, че раменете ù докоснаха неговите, като се обърна на една страна. Той лежеше с лице към нея и очите му блестяха в мрака.

– Не мога да погреба още един близък човек.

– И няма.

– Ако нещо се случи с теб, Роуан...

– Недей – пророни той. – Дори не го казвай. Миналата нощ достатъчно говорихме по въпроса.

Той вдигна ръка и след кратко колебание отметна един кичур коса от лицето ù. Загрубелите му пръсти погалиха скулата ù, после се плъзнаха по извивката на ухото ù.

Беше глупаво да тръгва по този път, при положение че всеки друг мъж, когото бе допускала до сърцето си, бе оставял рана там – случайно или не. По лицето му нямаше нито капка нежност или топлота. Единствено хищнически, прогарящ поглед.

– Като се върнем – рече той, – ми напомни да ти докажа колко грешна е всяка от мислите, които току-що минаха през главата ти.

Тя вдигна вежда.

– Хм.

Роуан ù отвърна с дяволита усмивка и в съзнанието ù настана хаос. Точно това целеше – да отнеме вниманието ù от предстоящите ужаси.

– Дори ще ти позволя да избереш как. С думи – очите му отскочиха към устните ù – или със зъби и език.

През тялото ù пробяга сладка тръпка, която се загнезди в центъра му. Не беше честно, хич не беше честно да я дразни така.

– В тая дупка е доста шумно – отбеляза тя и се осмели да плъзне ръка по голите му гърди и нагоре по рамото му. Силата под дланта ù я остави без дъх. Той потрепери, но ръцете му останаха далеч от нея с побелели от стискане кокалчета. – Жалко, че Едион пак може да ни чуе през стената. Тя го одраска нежно с нокти по ключицата, белязвайки го като свой, после притисна устни към хлътнатината на гърлото му. Кожата му беше толкова гладка, толкова неустоимо топла.

– Елин – простена той.

Хрипливият му глас накара пръстите на краката ù да се свият.

– Жалко – повтори тя до врата му.

Роуан изръмжа, а тя се изкиска тихо, обърна се по гръб и затвори очи. Дишането ù се беше поуспокоило. Щеше да преживее утрешния ден, каквото и да ù поднесеше. С Роуан и Едион до себе си можеше да преживее всичко.  По лицето ù играеше усмивка, когато дюшекът се огъна, устремени стъпки достигнаха скрина и след миг се чу плискане – Роуан се беше полял със студената вода от каната.

57.

– Надушвам ги – прошепна едва доловимо Едион.

Промъкваха се през шубрака, облечени в зелено и кафяво, за да се сливат с цветовете на гъстата гора. Едион и Роуан вървяха няколко крачки пред нея с извадени лъкове и наострени сетива.

Ако можеше да си върне елфическото тяло, щеше да им помага, вместо да се влачи отзад с Каол и Несрин, но...

Безполезна мисъл, смъмри се бързо. Трябваше да се справи с наличното. Каол познаваше гората най-добре, тъй като двамата с Дориан бяха ловували тук безброй пъти. Предишната вечер им беше начертал маршрут, но отстъпваше водачеството на елфическите воини с безотказния им нюх. Крачеше уверено по шумата и мъха, а изпитото му лице излъчваше съсредоточеност.

Добре.

Минаваха покрай дърветата на Оуквалд толкова безшумно, че дори не секваха песента на птиците.

Гората на Бранън. Нейната гора.

Питаше се дали обитателите ù усещаха каква кръв тече във вените ù и дали не се криеха от насилието, което вещаеше появата ù тук. Дали нямаше да помогнат на Лизандра, когато настъпеше моментът. Роуан спря на няколко метра пред тях и посочи към трите исполински дъба. Тя също спря и напрегна слуха си, оглеждайки гората.

Ръмжене и рев на плашещо големи зверове достигна ушите им, заедно с триенето на кожени крила по камък.

Елин изтича до дъбовете, където я чакаха Роуан и Едион. Братовчед ù вдигна пръст нагоре, за да ù покаже следващия им ход. Тя се заизкачва по средното дърво, без да разклати ни една клонка. Роуан я поизчака малко, преди и той да тръгне нагоре, преодолявайки разстоянието за същото време като нея, забеляза самодоволно Елин. Едион пое дясното дърво, а Каол и Несрин – лявото. Всички заедно продължиха да се катерят безшумно като змии, докато листата под тях не скриха земята напълно и пред очите им не се разкри гледка към малка полянка.

Свещени богове!

Уивърните бяха огромни. Огромни, страховити и... и по гърбовете им наистина имаше седла.

– Виждаш ли отровните шипове по опашките им? – прошепна в ухото ù Роуан. – С този размах на крилете сигурно могат да прелетят стотици километри дневно.

Вероятно го знаеше от личен опит.

На поляната бяха накацали само тринадесет уивърна. Най-дребният от тях лежеше по корем, заровил муцуна в туфа диви цветя. По опашката му лъщяха железни шипове вместо костни, дълги белези покриваха тялото му като тигрови шарки, а крилата му... Елин позна материала, с който бяха подсилени. Паешка коприна. Такова количество сигурно струваше цяло състояние.

Другите уивърни бяха обикновени и всичките способни да разкъсат човек на две без всякакво усилие.

Само едно от тези същества можеше да ги избие и петимата. А какво оставаше за трихилядна армия от тях. В съзнанието ù се загнезди паника.

Аз съм Елин Ашривер Галантиус...

– Онази там... обзалагам се, че тя е Водачката на Крилото – посочи Роуан към жените, струпани в края на поляната.

Не жени. Вещици.

Всичките бяха млади и красиви, с коси и кожи във всевъзможни цветове. Но Елин забеляза въпросната вещица дори от разстояние. Косата ù беше като жива лунна светлина, очите ù – като излъскано злато.

По-красиво същество Елин не беше виждала през живота си. И по-ужасяващо.

Движеше се с арогантна грация, каквато само безсмъртен можеше да постигне, червената ù пелерина се вееше зад нея, коженият ù костюм за езда прилепваше плътно по гъвкавото ù тяло. Живо оръжие – така можеше да я опише. Водачката на Крилото обхождаше лагера, оглеждаше уивърните и раздаваше заповеди, недоловими за човешките уши на Елин. Останалите дванадесет вещици следяха всяко нейно движение, сякаш беше оста, около която се въртяха световете им, а две от тях я следваха неотлъчно. Помощничките ù.

Елин се бореше да запази равновесие върху широкия клон. Каквато и армия да събереше Терасен, щеше да бъде погубена с един замах. Заедно с приятелите ù.

Направо можеха да се сбогуват с живота.

Роуан сложи ръка върху китката ù, сякаш дочул рефрена, пулсиращ в главата ù.

– Ти надви една от матроните им. – Думите му бяха като шумолене на листа в ухото ù. – Ще се пребориш и с по-нисшите.

Леко се съмняваше, наблюдавайки движенията на тринадесетте вещици. Те представляваха сплотен, безпощаден екип. Ако съдеше по стръвнишкия им вид, едва ли някога вземаха пленници. Или само в случаите, когато изпитваха глад. Дали щяха да качат Лизандра на някой от крилатите зверове, след като пристигнеше затворническият фургон? Ако това планираха...

– Лизандра не бива да припарва и на десет метра от уивърните.

Хвърлеха ли я върху гърба на някой от тях, вече щеше да е твърде късно за нея.

– Разбрано – отвърна Роуан. – От север наближават коне. И още уивърни от запад. Да вървим.

Матроната идваше. Конете вероятно водеха краля и затворническия фургон. И Дориан.

Когато слязоха на земята и се запромъкваха през гората към поляната, Едион вече изглеждаше готов за порене на вещерски гърла. Несрин се шмугна в храсталака с нагласена в лъка ù стрела и решително изражение – поне един от тях изглеждаше готов за предстоящото.

Елин тръгна зад Каол.

– Каквото и да видиш или чуеш, не помръдвай. Трябва да преценим в какво състояние е Дориан, преди да направим каквото и да било. Само един от валгските принцове е достатъчен да ни прати в гроба.

– Знам – увери я той, без да я погледне в очите. – Имай ми доверие. – Разчитам на теб да измъкнеш Лизандра оттук. Ти познаваш тази гора по-добре от всички нас. Заведи я на безопасно място.

Каол кимна.

– Давам ти дума.

Елин не се съмняваше в предаността му. Не и след миналата зима.

Протегна ръка към него, поколеба се, но после я сложи върху рамото му.

– Няма да докосвам Дориан – обеща му. – Кълна се.

Бронзовите му очите просветнаха.

– Благодаря ти.

Продължиха напред.

Едион и Роуан ги върнаха до мястото, което бяха разузнали по-рано – струпване на обрасли с храсти скални късове, предлагащи укритие и удобен изглед към поляната.

Бавно, като разкошни привидения от някое подземно кралство, вещиците излязоха на сцената.

Белокосата отиде да поздрави по-възрастна жена с черна коса, навярно матроната на клана на Черноклюните. Зад нея група вещици теглеха огромен покрит фургон, подобен на онзи, който Жълтоногите някога бяха довлекли до стъкления дворец. Сигурно го бяха носили поне няколко уивърна. Изглеждаше най-обикновен – просто тенекиена кутия на колела, боядисана в черно, синьо и жълто, но Елин имаше чувството, че съдържанието му далеч няма да ù се понрави.

Кралската свита също пристигна на уреченото място. Елин не знаеше накъде да насочи погледа си – към краля на Адарлан, към малкия, болезнено познат затворнически фургон, обграден от ездачи...

Или към Дориан, който яздеше до баща си с черен нашийник около врата и съвършено нечовешко изражение.

58.

Манон Черноклюна мразеше тази гора.

Дърветата никнеха неестествено близо едно до друго – толкова близо, че им се наложи да оставят уивърните, за да достигнат поляната, намираща се на километър от порутения храм. Поне човеците не бяха имали неблагоразумието да изберат самия храм за срещата. Стърчеше на прекалено опасно място, а откритата клисура я правеше твърде достъпна за нежелани погледи. Предишния ден Манон и Тринадесетте бяха обиколили всички поляни в двукилометров радиус, преценявайки коя осигурява най-добра видимост и възможност за укритие, като в крайна сметка се бяха спрели на тази. Намираше се достатъчно близо до мястото, първоначално посочено от краля, но имаше доста по-стратегическа позиция. Правило номер едно при уговорките с простосмъртни: никога не им позволявай да избират терена.

Първа пристигна баба ù с придружаващото я сестринство – дойдоха откъм  гората, теглейки покрит фургон, в който несъмнено превозваха изработеното от нея оръжие. Тя стрелна режещ поглед към внучката си и нареди:

– Дръж си езика зад зъбите и не ни се пречкай. Ще говориш само ако някой се обърне към теб. Не ми създавай неприятности, или ще ти счупя врата. Ясно. Щеше да повдигне въпроса за Валгите след срещата. Кралската свита закъсня и предизвика такава врява в гората, че Манон ги чу поне пет минути, преди едрият черен кон на краля да се появи зад един завой по пътеката. Останалите ездачи се носеха зад него като черна сянка.

Мирисът на Валгите пропълзя като гнусен червей по тялото ù. С тях се движеше фургон, превозващ затворник, когото трябваше да отведат в Морат. От женски пол, ако съдеше по миризмата, но имаше и нещо странно в нея. Никога досега не беше подушвала такава – нито валгска, нито елфическа, нито напълно човешка. Интересно.

Но Тринадесетте бяха воини, не куриери.

Манон сключи ръце зад гърба си и зачака, докато баба ù крачеше грациозно към краля, оглеждайки антуража му от хора и Валги, които проучваха поляната с бдителни погледи. Мъжът до краля не си направи труда да опознае обстановката. Сапфирените му очи отскочиха право към Манон и останаха там. Щеше да е красавец, ако не беше тъмният нашийник около врата му и абсолютната студенина по съвършеното му лице.

Мъжът се усмихна на Манон, сякаш знаеше какъв е вкусът на кръвта ù. Тя потисна импулса си да оголи зъби насреща му и отмести поглед към матроната, която вече стоеше пред простосмъртния крал. Колко смърдяха тези хора. Как ли издържаше баба ù да не направи гримаса?

– Ваше Величество – поздрави го възрастната предводителка и изпълни сдържан поклон. Черната ù роба се разля като течна нощ около тялото ù.

Манон заглуши буйното негодувание, надигнало се в гърлото ù. Баба и никога – никога не се прекланяше дори пред останалите матрони, камо ли пред друг владетел.

Кралят скочи от коня си с едно могъщо движение.

– Върховна вещице – отвърна на поздрава ù и склони глава не точно в поклон, но достатъчно да засвидетелства поне капка уважение. От едната страна на тялото му висеше солиден меч. Дрехите му бяха тъмни и изящни, а лицето му...

Въплъщение на жестокостта.

Не студената, коварна жестокост, която Манон възпитаваше у себе си и почиташе, а онази подла, брутална нейна разновидност, която караше толкова мъже да нахлуват в покоите ù, решени да ù дадат урок.

На този човек трябваше да се прекланят. Пред него баба ù бе свела глава, макар и със сантиметър.

Матроната махна зад гърба си с железен нокът и Манон вирна брадичка.

– Представям ви внучката си, Манон, наследница на клана на Черноклюните и Водачка на Крилото на въздушната ви кавалерия.

Манон пристъпи напред, понасяйки търпеливо наглия поглед на краля.

Тъмнокосият младеж, яздил до него, слезе от коня си с елегантен скок, без да сваля арогантната усмивчица от лицето си. Тя се престори, че не го вижда.

– Служиш достойно на народа си, Водачке на Крилото – обяви с гранитен глас кралят.

Манон просто продължи да се взира в него, знаеше, че баба ù следи всяко нейно движение.

– Нищо ли няма да кажеш? – попита кралят, вирнал гъстите си вежди, едната от които беше прорязана от белег.

– Наредено ми е да си мълча – обясни Манон. Очите на баба ù просветнаха. – Освен ако не държите да падна на колене и да пълзя по корем пред вас.

О, несъмнено щеше да си плати за този коментар. Баба ù се обърна към краля.

– Безочлива е, но няма да намерите по-свиреп воин.

По лицето на краля се разтегна усмивка, която обаче не бе искрена.

– Не мисля, че някога си пълзяла по корем пред когото и да било, Водачке на Крилото.

Манон му се поусмихна в отговор, разкривайки железните си зъби. Нека младият му спътник тръпне от страх.

– Ние, вещиците, не сме родени да пълзим пред човеци.

Кралят се засмя мрачно и отново обърна поглед към баба ù, чиито смъртоносни пръсти се бяха свили, сякаш си ги представяше около нейното гърло.

– Добре си подбрала Водачката на Крилото, матроно – похвали я той и махна към фургона, боядисан в цветовете на Железни зъби. – Да видим какво ми носиш. Дано и то се окаже също толкова впечатляващо. И да си е струвало чакането.

Баба ù се ухили, разкривайки железни зъби с петънца ръжда по тях, а гръбнакът на Манон сякаш се смръзна.

– Заповядайте.

Манон изопна рамене, вирна глава и се нареди зад тях в дъното на стълбицата към фургона, но кралят – внушителен с размерите си от толкова близо – се изпречи на пътя ù със сбърчени вежди.

– Синът ми ще прави компания на Водачката.

И това беше, оставиха я навън, а кралят и баба ù потънаха във фургона. Явно не искаха да вижда мистериозното оръжие. Не и толкова рано, нищо че беше Водачка на Крилото. Манон вдиша дълбоко и потисна гнева си.

Половината от Тринадесетте обградиха фургона, за да бранят баба ù, а останалите се разпръснаха да наблюдават кралската свита. Осъзнали нисшия си ранг спрямо Тринадесетте, вещиците от придружаващото сестринство се оттеглиха в гората. Стражите в черни униформи ги следяха неотлъчно, въоръжени с копия, лъкове и страховити мечове.

Принцът стоеше облегнат на един древен дъб. Като усети, че го наблюдава, ù изпрати ленива усмивка.

Търпението ù се изчерпа. Не я интересуваше, че е син на краля. Манон тръгна през поляната. Сорел я последва – нащрек, но спазвайки почтително разстояние.

Манон спря на около метър от принца и като се увери, че няма никого наоколо, пророни гърлено:

– Здравей, млади принце.

* * *

Светът се въртеше шеметно под краката на Каол и той грабна шепа пръст, за да си припомни къде се намира и че всичко това се случва наистина, а не в някакъв кошмар.

Дориан.

Приятелят му. Невредим, но – но не Дориан.

Съществото, което се подсмихна на красивата белокоса вещица, нямаше нищо общо с неговия Дориан.

Лицето му си беше същото, но душата, надничаща иззад сапфирените му очи, идваше от друг свят.

Каол стисна силно пръстта в юмрука си.

Беше избягал. Беше избягал от Дориан и ето го резултата.

Не надеждата го беше подтикнала към бягство, а глупостта.

Елин имаше право. Щеше да е проява на милосърдие да го убият.

Кралят и Майка Черноклюна вече вършеха тайните си дела. Каол погледна към фургона, а после към Елин, която лежеше по корем в шубрака с изваден кинжал. Тя му кимна, стиснала решително уста. Сега беше моментът. Ако искаха да освободят Лизандра, трябваше да го сторят сега.

А в памет на Нехемия и заради скъпия си приятел, попаднал в плен на нашийника от Камък на Уирда, беше готов на всичко.

* * *

Древният кръвожаден демон, обсебил тялото му, започна да се гърчи, когато белокосата вещица го доближи. Предпочиташе да ù се подсмихва отдалече. Една от нас, една от нашите – изсъска съществото. – Ние я сътворихме и сега е наша.

Всяка нейна стъпка караше разпуснатата ù коса да проблясва като лунно отражение във вода. Но когато слънцето озари очите ù, демонът започна да се отдръпва.

Много е близо – процеди съществото. – Не допускай вещицата твърде близо. Очите на валгските крале...

– Здравей, млади принце – рече белокосата със сладострастен, смъртоносен глас.

– Здравей, млада вещице – отвърна той.

И думите бяха негови собствени.

В първия момент толкова се смая, че примигна недоумяващо. Той примигна.

Демонът в него се сви и задращи по стените на съзнанието му. Очите на валгските крале, очите на господарите ни – изпищя той. – Не я докосвай!

– Има ли причина да ми се усмихваш – попита тя, – или да тълкувам поведението ти като самоубийствена арогантност?

Не говори с нея.

Не го интересуваше. Дори това да беше поредният сън, поредният кошмар. Дори това ново, прелестно чудовище да го погълнеше цял. Нямаше нищо за губене.

– Нужна ли ми е причина да се усмихвам на красива жена?

– Аз не съм жена. – Тя скръсти ръце и железните ù нокти проблеснаха на светлината. – Ами ти какво си? – Подуши въздуха. – Човек или демон?

– Принц – отвърна той.

Такова беше съществото в него. Името му така и не научи.

Не говори с нея!

Той килна глава.

– Никога не съм бил с вещица.

Нека изтръгне гръкляна му за тази наглост. Да сложи край на мъките му.

Усмивката ù се разшири и над нормалните ù зъби се спуснаха ред железни.

– Аз пък съм била с предостатъчно мъже. Всички сте еднакви. Вкусът ви е един и същ.

Тя плъзна поглед по тялото му, сякаш беше следващата ù плячка.

– Предизвиквам те – дръзна той.

Вещицата присви златните си очи, пламнали като живи въглени. Никога не беше виждал толкова ослепително създание.

Сякаш беше изваяна от тъмнината между звездите.

– Не мисля, принце – отвърна тя с кадифен глас. Отново подуши въздуха, сбърчвайки леко нос. – Но ми е интересно – червена или черна е кръвта ти?

– Каквато поискаш.

Тръгни си, махни се от нея. Демонският принц в него го дръпна толкова силно, че той направи крачка. Но не назад. А към белокосата вещица.

От гърдите ù се откърти дълбок, злобен смях.

– Какво е името ти, принце?

Името му.

Не си го спомняше.

Тя протегна ръка към него и слънчевите лъчи пробягаха по железните ù нокти.

Демонът крещеше толкова силно в главата му, че очакваше ушите му да прокървят.

Вещицата прокара нокът по нашийника му и желязо издрънча по камъка. Ако беше драснала малко по-нависоко...

– Като куче си – отбеляза тя. – Господарят ти ти е сложил нашийник.

После плъзна пръст по извивката на нашийника и той потрепери – от страх, от удоволствие, в очакване ноктите ù да раздерат гърлото му.

– Какво е името ти. – Този път беше команда, не въпрос. Очите ù от чисто злато срещнаха неговите.

– Дориан – пророни той.

Името ти е нищо, името ти е мое – изсъска демонът и го отнесе вълната от писъците на онази забравена човешка жена.

* * *

Приклекнала в храсталака на около пет метра от затворническия вагон, Елин замръзна.

Дориан.

Невъзможно беше. Нямаше начин, не и при положение че гласът, с който Дориан бе отговорил, звучеше толкова празно, кухо, но...

Каол гледаше с изцъклени очи. Дали и той бе доловил леката промяна?

Водачката на Крилото килна глава, без да отлепя зловещата си ръка от черния нашийник.

– Искаш ли да те убия, Дориан?

Кръвта на Елин замръзна.

Каол се напрегна до нея и сграбчи дръжката на меча си. Елин хвана гърба на туниката му като мълчаливо предупреждение. Не се и съмняваше, че отвъд поляната Несрин бе насочила стрелата си с гибелна точност към гърлото на вещицата.

– Искам да ми направиш много неща – отвърна принцът, обхождайки с поглед тялото на белокосата.

Човешкото отново се беше изпарило. Елин го очакваше. Поведението на краля ù подсказваше, че е напълно уверен в контрола над сина си, в абсолютното му подчинение.

Водачката на Крилото се изсмя мрачно и пусна нашийника на Дориан. После отстъпи назад и червената ù пелерина се развя около нея.

– Намери ме по-късно, принце, и може да измислим нещо.

В тялото на Дориан живееше валгски принц, но носът на Елин не кървеше в негово присъствие и не я обгръщаше тъмна мъгла. Дали кралят не бе смекчил силите му, за да може принцът да заблуждава света? Или Дориан още водеше битка в съзнанието си?

Сега – трябваше да действат сега, докато матроната и кралят се намираха в боядисания фургон.

Роуан сви ръце пред устата си и им подаде сигнал с птичи звук, толкова автентичен, че никой от стражите не помръдна. Но отвъд поляната Едион и Несрин веднага разбраха посланието му. Елин нямаше представа какво точно направиха, но само след минута уивърните на Върховната вещица зареваха под тревога, разтърсвайки околните дървета с грохотните си гласове. Всички стражи и пазачи се обърнаха към шумотевицата и за миг забравиха затворническия фургон.

Елин точно това и чакаше.

Беше прекарала две седмици в същия. Познаваше отлично решетките на малкото прозорче, пантите и ключалките на вратите. А Роуан, за щастие, знаеше как да се справи с тримата стражи, завардили задната, и то без да издаде нито звук.

Тя изкачи няколкото стъпала с притаен дъх, извади ключарските си инструменти и се хвана на работа. Само един поглед в нейна посока, един изменнически полъх на вятъра и...

Готово – ключалката се отвори и тя дръпна вратата. По повелята на някой благосклонен бог пантите не изскърцаха, а уивърните продължаваха да реват. Лизандра лежеше свита в далечния ъгъл, с окървавено, мръсно тяло. Късата ù нощница беше съдрана, а голите ù крака покрити със синини.

Но нямаше нашийник. Нито пръстен. Елин сдържа възгласа си на облекчение и даде знак на куртизанката да побърза...

Лизандра прелетя покрай нея с тихи стъпки и се пъхна в пелерината на кафяви и зелени петна, която Роуан държеше разгърната за нея. Само след две секунди се изгуби в шубрака. След още една мъртвите стражи вече лежаха в заключения фургон. Елин и Роуан също се гмурнаха в гората, огласяна от тътена на уивърнски ревове.

Разтрепераната Лизандра беше коленичила в гъсталака, докато Каол оглеждаше раните ù. Капитанът даде знак, че е добре, помогна ù да се изправи на крака и я повлече към дълбините на гората. Всичко им отне по-малко от две минути – и слава на боговете, защото само миг по-късно вратата на боядисания фургон се отвори със замах и матроната и кралят изскочиха навън, за да проучат каква бе цялата тази суматоха. На няколко крачки от Елин Роуан следеше всяка стъпка, всяко движение на враговете им. След секунда Едион и Несрин изскочиха от гъсталака, мръсни и за дъхани, но живи. Усмивката по лицето на братовчед ù посърна, щом надникна към поляната зад тях.

Кралят крещеше ядосано.

Кръвожадно копеле.

За момент отново се озоваха в Терасен, на голямата маса в замъка на семейството ù, където кралят бе ял от храната им и бе пил от най-хубавото им вино, а за благодарност бе опитал да порази съзнанието ù. Едион я погледна в очите с треперещо от ярост тяло, чакаше заповедта ù. Съзнавайки, че един ден щеше да съжалява, Елин поклати глава. Не тук – не сега. Имаше твърде много променливи, твърде много играчи. А и трябваше да се погрижат за Лизандра. Време беше да тръгват.

Кралят нареди на сина си да се качва на коня и раздаде заповеди на останалите, а Водачката на Крилото се отдалечи от принца с небрежна, смъртоносна елегантност. Матроната чакаше в другия край на поляната неподвижна, с изключение на широката ù черна роба, която се вихреше бясно около нея.

Елин се молеше пътищата им никога да не се пресичат – освен ако нямаше армия зад себе си.

Каквото и да носеха на краля в боядисания фургон, явно беше достатъчно важно, че да не рискуват обсъждането му с писма.

Дориан яхна коня си със студено, празно лице. Ще се върна за теб – беше му обещала Елин. Само дето не очакваше да е по този начин.

Кралската свита потегли със зловеща, безмълвна устременост. Явно никой не бе усетил липсата на трима от техните. Валгската воня изчезна с тях, прогонена от внезапен полъх на вятъра, сякаш Оуквалд бързаше да изтрие всяка следа от тях. Вещиците тръгнаха в обратната посока, теглейки фургона с нечовешка сила през гората. На поляната останаха само Водачката на Крилото и ужасяващата ù баба.

Ударът беше толкова светкавичен, че Елин не успя да го види. Дори Едион подскочи.

Глухият звук отекна през гората, а лицето на белокосата се извърна рязко на една страна. По бузата ù се стичаха четири струи синя кръв.

– Нагла глупачка – процеди през зъби матроната. Красивата златокоса помощница на Водачката стоеше до ръба на гората и наблюдаваше всяко движение на възрастната предводителка толкова съсредоточено, че Елин очакваше всеки момент да прегризе врата ù. – Всичко ли искаш да загубя заради теб?

– Бабо, пращах ти писма...

– Получих лигавите ти писма. И ги изгорих. Наредено ти е да се подчиняваш.

Не ти ли хрумна, че мълчанието ми е умишлено? Ще изпълняваш нарежданията на херцога.

– Как може да позволяваш на тези...

Още един удар – още четири струи кръв текнаха по лицето ù.

– Дръзваш да оспорваш решенията ми? Да не би да се имаш за равна на Върховна вещица само защото си Водачка на Крилото?

– Не, матроно.

В думите ù нямаше нито капка от наперения, подигравателен тон, който бе използвала преди минути. Само хладен, пагубен гняв. Убийца по рождение и обучение. Златните ù очи отскочиха към боядисания фургон в безмълвен въпрос.

Матроната се приведе напред и ръждивите ù железни зъби попаднаха опасно близо до гърлото на внучката ù.

– Задай си въпроса, Манон. Попитай какво има във фургона.

Златокосата вещица до гората стоеше нащрек.

Ала Манон, Водачката на Крилото, сведе глава.

– Сама ще ми кажеш, когато е необходимо.

– Отиди да видиш. Интересно ми е дали отговаря на стандартите на внучката ми.

С тези думи матроната закрачи към гората, където я чакаше второто сестринство вещици.

Без да избърше синята кръв от лицето си, Манон Черноклюна изкачи стъпалата на фургона и спря на входа му само за миг, преди да встъпи в сумрака отвъд него. Това беше знак да се омитат. Елин и Роуан препуснаха към мястото, където ги чакаха Каол и Лизандра, докато Едион и Несрин пазеха гърбовете им. Без магия нямаше да се опълчи на краля и Дориан. Не преследваше смъртта – нито своята, нито тази на приятелите си.

Намериха Лизандра облегната на едно дърво. Гледаше изцъклено и дишаше тежко.

Каол го нямаше.

59.

Демонът си възвърна контрола в мига, в който мъжът, командващ нашийника, ги доближи. Изтласка го обратно в ямата на спомените и отново го накара да крещи, да се чувства малък, прекършен, уязвим.

Но златните очи останаха с него.

Намери ме по-късно, принце.

Обещание – обещание за смърт, за освобождение.

Намери ме.

Думите скоро заглъхнаха, погълнати от писъци и кръв, от студените пръсти на демона. Но очите останаха – и името ù.

Манон.

Манон.

* * *

Каол не можеше да позволи на краля да отведе Дориан обратно в замъка. Едва ли пак щеше да му се отдаде подобен шанс.

Трябваше да действа веднага. Да го убие.

Той препусна с тихи стъпки и изваден меч през шубрака.

Кинжал през окото – кинжал, а после...

Сред шумоленето на дървесните корони се чуха гласове.

Наближавайки кралската свита, Каол започна да се моли, да иска прошка – за онова, което му предстоеше да направи, както и за начина, по който бе избягал. Краля щеше да остави за по-късно, за последно. Но първото убийство щеше да го съкруши.

Той извади кинжала си. Дориан яздеше зад краля. Едно хвърляне, за да го свали от коня му, един замах с меча... и всичко щеше да приключи. Елин и другите щяха да поемат останалото, важното беше да го убие.

Кинжалът прогаряше дланта му, когато изскочи от гората и се озова на голо поле.

Но не кралската свита намери във високата, окъпана в слънце трева.

Тринадесет вещици и уивърните им обърнаха погледи към него.

И му се усмихнаха.

* * *

Елин хвърчеше покрай дърветата, а Роуан проследяваше Каол с помощта на обонянието си.

Ако ги убиеше, ако ги ранеше дори...

Бяха оставили Несрин да пази Лизандра с указанието да тръгнат към гората отвъд клисурата и да ги изчакат под една оголена скала. Преди да поведе Лизандра през дърветата, Несрин стисна ръката на Елин с думите:

– Върни ни го.

Елин кимна и хукна напред.

Роуан се движеше като светкавица покрай дърветата, толкова по-ловък от нея в това ù тяло. Едион го следваше по петите. Тя тичаше с всички сили, но...

Пътеката се разклоняваше и Каол бе тръгнал в грешната посока. Накъде се беше запътил?

Елин едва успяваше да си поеме дъх. Приливът на ярка светлина привлече вниманието ù към една пролука в гората от другата страна на просторната ливада.

Роуан и Едион стояха на около метър от полюшващата се трева с извадени, но свалени мечове.

След секунда Елин разбра защо.

На десетина метра от тях по брадата на Каол се лееше кръв от сцепената му устна. Белокосата вещица го държеше до себе си, впила железни нокти в гърлото му. Зад тях се виждаше затворническият фургон с трима мъртви войници вътре.

Дванадесетте вещици край Водачката на Крилото се ухилиха нетърпеливо, съзирайки Роуан, Едион, а накрая и нея.

– Какво става тук? – попита Водачката с убийствена светлина в златните си очи. – Разузнавачи ли сте? А може би спасителен отряд? Къде отведохте затворничката ни?

Каол се загърчи в ръцете ù и тя впи нокти още по-надълбоко в плътта му. Той се вцепени. Струя кръв шурна по врата му и изцапа туниката му.

О, богове! Мисли... мисли, мисли, мисли!

Водачката на Крилото извърна огнените си очи към Роуан.

– Такива като теб – пророни тя – не съм виждала от доста време.

– Пусни мъжа – заповяда Роуан.

Усмивката на Манон разкри ред чудовищни железни зъби, оголени опасно близо до врата на Каол.

– Не приемам нареждания от копелета с елфически произход.

– Пусни го – повтори Роуан с плашещо тих глас. – Или това ще е последната ти грешка, Водачке на Крилото.

В полето зад тях уивърните буйстваха, мятаха опашки и разгръщаха криле.

Белокосата вещица надникна към Каол, който вече дишаше затормозено.

– Кралят едва ли е стигнал далеч. Може би трябва да те предам на него. – Раните по бузите ù, завехнали в синьо, наподобяваха зловеща бойна маскировка. – Ще побеснее, ако разбере, че сте отвлекли затворничката ми. Може пък ти да го усмириш, а, момко?

Елин и Роуан се спогледаха и тя пристъпи до него, изваждайки Голдрин.

– Ако искаш да носиш трофей на краля – провикна се тя, – вземи мен.

– Недей – възрази немощно Каол.

Вещицата и дванадесетте ù бранителки обърнаха безсмъртните си, гибелни погледи към Елин.

Тя пусна Голдрин в тревата и разпери ръце. Едион изръмжа предупредително.

– И защо да си правя труда? – попита Водачката на Крилото. – Пък и може да отведем всички ви при краля.

Едион повдигна леко меча си.

– Можете да опитате.

Елин внимателно доближи вещицата, поставяйки ръце над главата си.

– Ако започнете битка с нас, всички ще умрете.

Водачката на Крилото я огледа от глава до пети.

– Коя си ти. – Заповед, не въпрос.

– Елин Галантиус.

Изненада и нещо друго, което Елин не успя да разтълкува, просветна в златните очи на белокосата.

– Кралицата на Терасен.

Елин се поклони, без да сваля поглед от вещицата.

– На вашите услуги.

Само един метър я делеше от наследницата на Черноклюните.

Златните очи прескочиха към Каол, а после и към Едион и Роуан.

– Това е свитата ти, предполагам?

– Какво те интересува?

Водачката на Крилото огледа Едион.

– Брат ти?

– Братовчед ми Едион. Красив е почти колкото мен, не смяташ ли?

Вещицата не се усмихна.

Но Елин я беше доближила толкова, че виждаше капките кръв от врата на Каол по тревата пред ботушите ù.

* * *

Кралицата на Терасен.

Надеждите на Елида се оказваха оправдани.

Въпреки че младата кралица сега влачеше крака по тревата, неспособна да стои мирно, докато се пазареше за живота на мъжа.

Елфическият воин зад нея следеше всяко движение по полето. Той беше най-опасният, онзи, който не трябваше да изпуска от поглед. От петдесет години не се беше била с елфически воин. След като бе преспала с него. Негодникът беше изпотрошил костите на ръката ù.

А тя костите на цялото му тяло.

Но онзи беше млад, арогантен и почти неопитен.

Този... Навярно щеше да избие поне няколко от Тринадесетте ù, ако докоснеше и косъм от главата на кралицата му. А не биваше да забравя и за златокосия – едър като другия, но споделящ безстрашната дързост и озаптена лудост на братовчедка си. Можеше да ù донесе главоболия, ако не се погрижеше за него навреме.

Кралицата продължаваше да рови с крак в тревата. Сигурно беше на около двадесет. Въпреки това имаше маниера на воин, поне докато не започна да нервничи. Но все пак бързо усети, че несъзнателните ù движения издават тревогата и неопитността ù. Посоката на вятъра не позволяваше на Манон да долови точно колко се страхуваше.

– Е, Водачке на Крилото?

Дали кралят щеше да сложи нашийник около хубавото ù вратленце, както беше сторил с принца? Или просто щеше да я убие? Не че имаше значение. Щеше да ù е благодарен за такъв подарък.

Манон бутна капитана към кралицата. Елин протегна ръка и го изтика зад себе си. Двете впериха погледи една в друга.

В очите ù нямаше страх – нито капка в красивото ù, простосмъртно лице.

Щеше да ù донесе повече нерви, отколкото си струваше.

Пък и я чакаха по-важни неща. Баба ù одобряваше чифтосването, унижаването на вещици.

Трябваше да излети веднага, да се обгради с облаци и вятър за няколко часа.

Дни. Седмици.

– Нямам интерес да вземам пленници, нито да се бия точно днес – заяви Манон.

Кралицата на Терасен се ухили насреща ù.

– Чудесно.

Манон се обърна и нареди на Тринадесетте си да яхват уивърните.

– Бих казала – продължи кралицата, – че това те прави по-умна от Баба Жълтонога.

Манон спря на място и впери поглед право напред, без да вижда тревата, небето и дърветата.

Астерин се завъртя.

– Какво знаеш за Баба Жълтонога?

Кралицата се изсмя гърлено въпреки предупредителното ръмжене на елфическия воин.

Манон надникна бавно през рамо.

Кралицата отвори яката на туниката си, разкривайки огърлица от тънки белези по врата си.

Вятърът измени посоката си и мирисът на желязо, камък и чиста омраза връхлетя Манон като удар в лицето. Всяка вещица от Железни зъби познаваше неизличимата миризма на белези като нейните. Убийца на вещици.

Е, май все пак щеше да пролее малко кръв.

– Ти, жалка твар – извика Манон и се спусна.

Само за да забие лице в невидима стена.

И да замръзне като статуя.

* * *

– Бягайте! – пророни Елин, грабна Голдрин и хукна към гората.

Водачката на Крилото не помръдваше от мястото си, а останалите вещици се спуснаха към нея със смаяни лица.

Човешката кръв на Каол нямаше да задържи магията дълго време.

– Клисурата – извика Едион, без да поглежда назад, докато препускаше с Каол към храма.

Прелетяха през гората, а вещиците още стояха на поляната и се мъчеха да премахнат заклинанието, впримчило водачката им.

– Късметът е на твоя страна, момиче – заяви Роуан в бяг.

– Кажи ми го отново, като се измъкнем оттук – отвърна задъхано Елин, прескачайки едно паднало дърво.

Безумен рев подплаши птиците от короните на дърветата и краката ù затичаха още по-бързо. Водачката на Крилото определено беше ядосана. Много, много ядосана.

Елин не бе повярвала нито за миг, че вещицата ще ги пусне без бой. Затова трябваше да им осигури колкото може повече време. Дърветата се разредиха и пред тях се откри гола земя, водеща към дълбоката клисура и храма, кацнал на щръкналата в центъра ù скала. От другата страна се простираше остатъкът от Оуквалд.

Двата моста от вериги и дъски бяха единственият път до отсрещния край. А тъй като гъстият Оуквалдски лес възпрепятстваше уивърните, само по тях можеха да се измъкнат на вещиците, които несъмнено щяха да ги подгонят пеша.

– Побързайте – изкрещя Роуан, като наближиха руините на храма.

Древната постройка беше толкова малка, че дори жриците не бяха живели там. Единствената украса на скалния остров бяха петте белязани от времето колони и рушащият се куполест покрив. Нямаше дори олтар, поне не и оцелял след толкова векове.

Очевидно хората се бяха отказали от Темис дълго преди появата на адарланския крал.

Елин се молеше единствено мостовете от двете страни на храма...

Едион наби пети пред първия мост. Каол го следваше на тридесетина крачки, а Елин и Роуан тичаха след него.

– Стабилен е – обяви Едион.

И преди да е успяла да го спре, братовчед ù хукна по него. Мостът заподскача и се залюля, но удържа тежестта му, въпреки че сърцето ù спря за момент. В следващия миг Едион стоеше на скалния остров, издигащ се като самотен каменен стълб, изваян от буйната река далеч под краката им. Той махна на Каол.

– Един по един – нареди.

Зад гърба му чакаше вторият мост.

Каол премина с бърза крачка между каменните колони в началото на първия мост и тънките железни вериги се загърчиха от внезапното раздвижване. Той полетя към храма с по-голяма бързина, отколкото някога беше постигал по време на сутрешните тренировки на територията на двореца.

Елин и Роуан пристигнаха пред колоните и...

– Не си и помисляй да спориш... – изръмжа Роуан и я бутна пред себе си. Свещени богове, каква бездна зееше под краката им. Тътенът на реката ги достигаше като шепот.

Въпреки това Елин побягна, защото Роуан я чакаше отзад, а вещиците се задаваха от гората с елфическа скорост. Мостът подскачаше и се люлееше, докато краката ù летяха по дървените греди. Пред тях Едион вече беше прекосил и втория мост и сега Каол търчеше по него. Елин ускори крачка и взе последните метри до скалата със скок.

Каол стъпи на отсрещната страна на клисурата, извади меча си и застана до Едион, който бе насочил лъка си към гората зад нея. Елин изкачи на бегом няколкото стъпала до голата платформа на храма. Кръглото пространство едва ли надвишаваше десетина метра в диаметър и бе обградено от ужасяваща пропаст – и сигурна смърт.

Явно Темис не беше от милостивите богове.

Тя се обърна да погледне зад гърба си. Роуан тичаше по моста с такава пъргавина, че веригите едва се поклащаха, но... Елин изруга. Водачката на Крилото бе достигнала каменните колони. Засили се и преодоля една трета от моста с внушителен скок. Изпревари дори предупредителната стрела на Едион, забила се на мястото, където би кацнал всеки простосмъртен. Но не и вещица. Гръм и мълнии.

– Върви – изрева ù Роуан, но тя хвана кинжалите си и приклекна в бойна готовност, когато...

Стрелата на златокосата вещица полетя към нея от другия край на клисурата.

Елин отскочи встрани, за да я избегне, попадайки точно на мястото, към което летеше втората ù стрела. Стена от мускули се блъсна в нея и я бутна върху скалата. Стрелата се заби право в рамото на Роуан.

60.

Светът спря за миг.

Роуан падна върху руините и кръвта му опръска древните камъни.

Писъкът на Елин отекна в клисурата.

Той обаче скочи на крака и ù викна да бяга. Под тъмната стрела, стърчаща от рамото му, вече започваше да избива кръв.

Ако беше скочил само миг по-късно, щеше да е в сърцето му.

Водачката на Крилото ги настигаше по моста. Едион обстрелваше бранителките ù със свръхестествена точност и не им позволяваше да напуснат укритието на гората.

Елин преметна ръка през кръста на Роуан, чието лице пребледняваше все повече с всяка капка кръв, плиснала от раната му, и двамата се спуснаха през рухналия храм. Тя нямаше представа дали продължава да крещи, или ридае – в съзнанието ù бушуваше страшна тишина.

Нейното сърце – стрелата бе предвидена за нейното сърце.

А той я бе поел вместо нея.

Убийственото спокойствие плъзна в нея като слана. Щеше да ги избие всичките. Бавно.

Достигнаха втория мост тъкмо когато стрелбата на Едион секна – навярно колчанът му се беше изпразнил. Тя бутна Роуан по дъските.

– Бягай – извика му.

– Не...

– Бягай.

За пръв път чуваше такъв глас да напуска гърлото ù – глас на кралица. Заедно с него дръпна невидимата нишка на кръвната клетва, която ги свързваше. Очите му проблеснаха от ярост, но тялото му тръгна, сякаш управлявано от нея. Роуан се запрепъва по моста, а в този момент...

Елин се завъртя, изваждайки Голдрин от ножницата му, и приклекна тъкмо когато Водачката на Крилото замахваше с меча си към главата ù. Острието удари една от древните колони, а Елин вече тичаше, но не към втория мост, а обратно към първия.

Останалите вещици, вече невъзпирани от стрелите на Едион, изскачаха с бойни викове от укритието на гората.

– Ти – изръмжа белокосата и отново я нападна.

Елин се превъртя по земята – през кръвта на Роуан – и пак избегна смъртоносния ù удар. Изправи се точно пред първия мост и замахна два пъти с Голдрин, посичайки веригите. Мостът полетя в клисурата, а вещиците спряха на ръба ù, отцепени от главатарката си.

Въздухът зад нея се размести и тя се отдръпна, ала не достатъчно бързо.

Мечът на вещицата разсече плътта на едното ù рамо и тя изкрещя от болка.

Завъртя се мигновено и вдигна Голдрин за ответен удар.

Стомана срещна стомана и хвръкнаха искри.

Кръвта на Роуан изпъстряше скалата под краката ù.

Елин Галантиус погледна Манон Черноклюна над кръстосаните им мечове и изръмжа свирепо.

* * *

Кралица, спасителка, враг – Манон не я интересуваше.

Щеше да я заколи при всички случаи.

Законите им го налагаха, честта го налагаше.

Дори да не беше убила Баба Жълтонога, щеше да я посече заради заклинанието, с което я бе замразила на място.

Точно това правеше и сега с краката си. Рисуваше някой долен магически символ с кръвта на елфическия воин.

Затова щеше да умре.

Ветросеч напираше срещу меча на кралицата. Но вместо да отстъпи, Елин изсъска:

– Ще те разкъсам на парчета.

Зад тях Тринадесетте се бяха струпали на ръба на клисурата. Манон изсвири и половината от тях хукнаха да вземат уивърните. Втори път обаче не успя да даде сигнал.

С нечовешка пъргавина кралицата замахна ниско с крак и повали Манон на земята. После, без да се поколебае нито за миг, завъртя меча в ръката си и го спусна надолу. Манон отклони удара, но Елин преодоля гарда ù, прикова я към оплисканата с елфическа кръв скала и блъсна главата ù в нея. Пред очите ù изплуваха тъмни петна.

Манон си пое дъх, за да изсвири отново и да даде сигнал на Астерин да не стреля. Но кралицата заби юмрук в лицето ù. Още чернилка изпълни зрението ù, но тя впрегна всичката си безсмъртна сила и бутна Елин от себе си. Двете се затъркаляха по скалата, наближавайки пропастта.

Една стрела изсвистя право към открития гръб на кралицата.

Манон я бутна отново и стрелата отхвръкна от близката колона. Успя да я отблъсне от себе си, но Елин веднага скочи на крака, гъвкава като котка.

– Моя е – провикна се Манон през клисурата.

Кралицата се изсмя дрезгаво и я изчака да се надигне. От отсрещната страна на клисурата двамата мъже посрещнаха ранения елфически воин, достигнал далечния край на моста. После златокосият хукна по него...

– Да не си посмял, Едион – извика Елин, вдигайки ръка към него.

Той застина на средата на моста. Имаше впечатляващ контрол над тях, трябваше да ù признае Манон.

– Каол, наглеждай го! – заповяда кралицата.

После, втренчила поглед в Манон, Елин прибра могъщия меч в ножницата на гърба си, а грамадният рубин върху дръжката му проблесна на обедната светлина.

– Мечовете ме отегчават – рече кралицата и хвана двата си бойни ножа.

Манон постави Ветросеч в неговата ножница. После врътна китки и железните ù нокти изскочиха. Тракна с челюсти и железните ù зъби се спуснаха.

– Права си.

Кралицата огледа ноктите и зъбите ù с предизвикателна усмивка.

Жалко, че трябва да я убия, помисли си Манон.

* * *

Манон Черноклюна се хвърли в атака, бърза и смъртоносна като пепелянка. Елин отскочи назад, избягвайки всеки замах на острите ù железни нокти. Към гърлото ù, към лицето ù, към корема ù. Отстъпваше назад и назад около древните колони на храма.

Уивърните щяха да пристигнат до няколко минути.

Елин я нападна с кинжалите си, но вещицата отскочи встрани и посегна с нокти към врата ù.

Елин им се изплъзна, ала върховете им успяха да одерат кожата ù. Топла кръв обля шията и раменете ù.

Вещицата беше толкова бърза. И страшно умел боец.

Но Роуан и останалите я чакаха отвъд втория мост.

Трябваше просто да се добере до тях.

Манон Черноклюна финтира наляво и нападна отдясно.

Елин залегна и се превъртя върху земята.

Близката колона се разтресе, когато железните ù нокти издълбаха четири дълбоки линии в камъка.

Манон изръмжа. Елин понечи да прободе гръбнака ù с кинжала си. Вещицата стрелна ръка и хвана острието.

Шурна синя кръв, но тя продължи да стиска, докато стоманата не се пречупи на три в ръката ù.

Свещени богове!

Елин реагира светкавично, атакувайки ниско с другия си нож, но вещицата предвиди и този ù ход. Крясъкът на Едион прокънтя в ушите ù, секунда преди

Манон да забие коляно в корема ù.

Въздухът изхвърча от дробовете ù, но Елин не пусна кинжала си дори когато вещицата я запрати в друга колона.

Главата ù се блъсна в камъка с глух звук и заслепяваща агония.

Ръката с железни нокти се устреми право към лицето ù.

Елин залегна.

И този път колоната понесе удара.

Елин зареди тялото си с въздух. Трябваше да продължи напред, да се движи плавно като горски поток, като полъха от скъпия ù каранам, ранен и кървящ от другата страна на пропастта.

Заотстъпва от колона до колона с ловки, предпазливи стъпки.

Манон се втурна след нея с кръвожадни нокти, разтърсвайки камъните като природна стихия.

Елин се въртеше в кръг, обикаляше колоните, избягваше свирепите атаки на вещицата, насочени към лицето ù, към врата ù. Накрая позабави маневрите си, за да заблуди Манон, че се уморява и губи ловкост...

– Достатъчно, страхлива жено – изсъска Манон и понечи да я бутне на земята. Елин обаче заобиколи пъргаво една колона и се озова на тънкия скален ръб отвъд руините на храма. Манон се блъсна в колоната.

Високата каменна подпора простена, олюля се и се катурна на една страна, поваляйки и съседната колона.

Заедно със сводестия покрив.

Манон нямаше време дори да помръдне, преди мраморът да се срути отгоре ù.

Една от малкото вещици, останали в другия край на клисурата, изпищя.

Елин вече тичаше към моста, когато скалният остров затрепери, сякаш древната сила, удържала храма досега, бе рухнала заедно с покрива.

По дяволите!

Елин препусна още по-стремглаво към втория мост, докато прахолякът прогаряше очите и дробовете ù.

Островът подскочи с гръмовен пукот, толкова силен, че Елин залитна. Но Едион я чакаше с протегнати ръце от другата страна на моста.

Скалата се олюля отново – по-осезаемо и по-дълго този път.

Щеше да рухне под краката ù.

Нещо синьо-бяло се открои в периферното ù зрение, сетне червен плат, блясък на желязо...

Изскочиха ръка и рамо, борещи се с повалената колона.

Бавно и болезнено Манон се изкачи върху една мраморна плоча с лице, потънало в светъл прахоляк. По едното ù слепоочие се стичаше струя синя кръв. От другата страна на клисурата, напълно отцепена от нея, златокосата вещица крещеше на колене:

– Манон!

Не мисля, че някога си пълзяла по корем, пред когото и да било, Водачке на Крилото, беше казал кралят.

Но ето – вещица от клана на Черноклюните стоеше на колене и се молеше на боговете им, а Манон Черноклюна се бореше за живота си, докато свещеният скален остров грохваше под нея.

Елин стъпи на моста.

Астерин – така се казваше златокосата вещица – отново извика името на Манон, сякаш я умоляваше да стане, да оцелее.

Островът се разтресе силно.

Вторият мост – този към приятелите ù, към Роуан, към безопасността – още се държеше.

Елин не я усещаше за пръв път – онази нишка, която я свързваше с някои хора. Почувства я една нощ преди години, когато бе дала на млада лечителка парите, необходими ù да напусне континента. Тогава бе усетила лекото ù подръпване и бе решла да му отвърне.

А сега нещо я теглеше към Манон, чиито ръце поддадоха под тежестта ù и тя отново се стовари върху камъка.

Врагът ù – новият ù враг, който щеше да убие и нея, и Роуан при първа възможност. Същинско чудовище.

Но може би чудовищата трябваше да си помагат от време на време.

– Бягай! – изкрещя Едион от другия край на клисурата.

И тя побягна.

Побягна към Манон, прескачайки срутените колони, изкълчвайки глезена си между нападалите по скалата камънаци.

Островът се люлееше под стъпките ù, а слънчевата светлина прогаряше кожата ù, сякаш Мала държеше скалния къс изправен с всяка капка сила, която можеше да свика у себе си.

Щом достигна Манон Черноклюна, вещицата впери омразен поглед в нея. Елин заизхвърля камък след камък от тялото ù, докато островът се огъваше под тях.

– Прекалено добър боец си, за да те оставя да умреш – рече задъхано Елин, пъхна ръце под мишниците ù и я издърпа нагоре. Скалата се килна наляво, но запази равновесие. О, богове! – Ако пукна заради теб, ще те смачкам от бой в отвъдното.

Можеше да се закълне, че вещицата се изсмя безсилно. Изправи се на крака, но почти увисна в ръцете ù.

– Трябва... да ме оставиш – посъветва я с пресипнал глас, докато куцукаха през отломките.

– Знам, знам – отвърна без дъх Елин.

Ранената ù ръка гореше от болка под тежестта на вещицата. Спуснаха се по втория мост тъкмо когато храмът се люшна надясно, опъвайки веригите му над реката, блещукаща далеч, далеч под краката им.

Елин стисна зъби и дръпна Манон, която се впусна в немощен бяг. Едион ги чакаше между колоните на ръба на клисурата, протегнал едната си ръка към нея, а с другата бе вдигнал меча си, за да посрещне Водачката на Крилото. Скалата зад тях простена.

Бяха достигнали едва средата на моста, оттук нямаше спасение, само смъртоносен полет към дъното на бездната. Манон изплю синя кръв по дървените греди.

– Какъв е смисълът от проклетите ти зверове, ако не могат да те измъкнат от такава беда? – ядоса се Елин.

Островът залитна назад и мостът се опъна като струна – проклятие – проклятие, веригите щяха да се скъсат. Затичаха още по-бързо, докато не видя протегнатите пръсти на Едион и бялото на очите му.

Скалата изпращя оглушително. Мостът се разтегна до краен предел, а островът започна да се разпада на дребни камъчета, политайки настрани... Елин скочи към ръба, стиснала червената пелерина на Манон. В този момент веригите се скъсаха и дървените греди пропаднаха изпод краката им, но те вече скачаха.

Елин се блъсна в Едион и въздухът избухна в дробовете ù. Завъртя се тъкмо навреме, за да види как Каол сграбчва Манон и я издърпва през ръба на клисурата, докато съдраната ù пелерина се вееше на вятъра. Когато вдигна поглед, храма вече го нямаше.

* * *

Манон поемаше жадни глътки въздух, съсредоточена върху дишането си, върху безоблачното небе над себе си. Човеците я оставиха да лежи между каменните колони в началото на моста. Кралицата дори не благоволи да се сбогува с нея. Веднага се спусна към ранения елфически воин, повтаряйки името му като молитва.

Роуан.

Манон погледна точно навреме, за да зърне как кралицата пада на колене пред лежащия в тревата воин и обсипва с въпроси мъжа с кестенява коса – Каол, който притискаше с длан раната от стрела в рамото на Роуан. Раменете на кралицата се тресяха.

Огнено сърце, пророни елфическият воин. В този момент Манон изкашля кръв по яркозелената трева и загуби съзнание.

Като се свести, тях вече ги нямаше.

Бяха минали едва минути, защото след миг се чу бумтеж на крила и ревът на Абраксос. Астерин и Сорел препускаха към нея още преди уивърните им да са кацнали.

Кралицата на Терасен бе спасила живота ù. Манон не знаеше как да го възприема.

Защото вече имаше доживотен дълг към врага си. А преди малко беше научила какви гибелни планове кроят срещу нея баба ù и кралят на Адарлан.

61.

Обратният преход през Оуквалд беше най-дългото пътешествие в злочестия живот на Елин. Несрин извади стрелата от рамото на Роуан, а Едион сдъвка разни билки и ги пъхна в откритата му рана, за да спре кървенето. Въпреки това се наложи Каол и Едион да го носят през гората. Нямаше къде да отидат. Нямаше къде да заведе ранен елфически воин нито в столицата, нито в цялото проклето кралство.

Лизандра беше бледа и трепереше, но вървеше с изправени рамене и предложи да помогне с носенето на Роуан, ако някой от двамата мъже се измори. Когато в крайна сметка Каол помоли Несрин да заеме мястото му, Елин видя кръвта по туниката и ръцете му – кръвта на Роуан – и едва не повърна.

Силата му се изчерпваше напълно и се принудиха да забавят темпото.

– Трябва му почивка – рече тихо Лизандра.

Елин спря. Гигантските дъбове сякаш я притискаха от всички страни. Очите на Роуан бяха почти затворени, лицето му – изцедено от цвят. Не можеше дори да вдигне глава.

Трябваше да остави вещицата да умре.

– Не можем да лагеруваме насред гората – отвърна тя. – Нужен му е лечител.

– Знам къде можем да го отведем – обади се Каол.

Елин провлачи очи към капитана.

Трябваше да остави вещицата да го убие.

Каол благоразумно извърна поглед и го отправи към Несрин.

– Вилата на баща ти... мъжът, който поддържа имота, е женен за акушерка.

Несрин изпъна устни.

– Не е лечителка, но... да. Може и да му помогне.

– Надявам се разбирате – подхвана Елин с много тих глас, – че ако заподозра предателство, ще ги убия?

Вярно беше и сигурно това я правеше чудовище в очите на Каол, но не я интересуваше.

– Знам – отвърна той.

Несрин просто кимна, оставайки все така хладнокръвна и непоклатима.

– Тогава ни водете натам – съгласи се Елин. – И се молете да държат устата си затворена.

* * *

Радостен, неистов лай събуди Роуан от състоянието на полусвяст, в което бе изпаднал през последните няколко километра до каменната къща. Елин почти не беше дишала през целия път.

Но независимо от тревогата си за Роуан, когато Лапичка се спусна към тях през високата трева, Елин се поусмихна.

Кучето скочи върху нея, заоблизва я и заскимтя доволно, размахвайки перестата си златиста опашка.

Елин осъзна колко мръсни и окървавени са ръцете ù чак когато докосна с тях лъскавата козина на Лапичка.

Едион пое цялата тежест на Роуан, а Каол и Несрин се втурнаха към голямата, ярко осветена каменна къща. Вече се мръкваше, което беше хубаво – по-малка опасност имаше някой да ги види как излизат от Оуквалд и прекосяват прясно изораните поля. Лизандра опита да помогне на Едион, а той отново ù отказа. Тя изсъска насреща му и хвана Роуан въпреки възраженията му.

Лапичка се повъртя около Елин, а когато забеляза Едион, Лизандра и Роуан, движенията на опашката ù станаха по-колебливи.

– Приятели са – увери я Елин.

Беше пораснала неимоверно от последната им среща. Не че това трябваше да я изненадва, като се имаше предвид колко се беше променило всичко останало в живота ù.

Уверението на Елин се оказа достатъчно за Лапичка и тя припна към дървената врата, на чийто праг вече стоеше висока жена с проницателно, каменно лице. Само една дума. Една дума в грешната посока, и щеше да загуби живота си.

Тя обаче рече:

– Кървавият мъх в раната го е спасил от сигурна смърт. Вкарайте го вътре. Но първо трябва да я прочистим.

* * *

На Марта, съпругата на мъжа, който стопанисваше вилата, ù бяха нужни няколко часа да почисти, дезинфекцира и превърже раните на Роуан. Късмет – повтаряше непрекъснато жената, – голям късмет е извадил, че стрелата не е засегнала някой орган.

Каол не знаеше какво друго да прави, освен да отнася купите с кървава вода. Елин просто седеше на едно столче до леглото в стаята за гости на красивата удобна къща и следеше всяко движение на Марта.

Каол се чудеше дали осъзнава на какво прилича. Че изглежда по-зле и от Роуан. Вратът ù беше раздран, по лицето ù имаше засъхнала кръв, на едната ù скула тъмнееше синина, а съдраният ляв ръкав на туниката ù разкриваше дълбока прорезна рана. Освен това цялото ù тяло беше покрито с прахоляк, мръсотия и синята кръв на вещицата.

Въпреки това кротуваше неподвижно на стола, пиеше вода и ръмжеше предупредително, ако Марта дори погледнеше Роуан странно. Акушерката понасяше всичко стоически.

Като приключи, вдигна поглед към кралицата. Без дори да подозира кой стои пред нея, Марта заяви:

– Имаш два варианта. Или отиди да се измиеш на външната чешма, или ще спиш в свинарника. Толкова си мръсна, че само да го пипнеш, може да инфектираш раните му.

Елин надникна през рамо към Едион, който стоеше облегнат на стената зад нея.

Той кимна тихо. Щеше да го наглежда.

Тя стана и напусна стаята.

– Отивам да прегледам и приятелката ви – обяви Марта и закрачи към съседната стая, където Лизандра спеше, свита на един тесен креват.

На горния етаж Несрин се занимаваше с останалия персонал – подсигуряваше мълчанието им. Но Каол бе видял плахата радост по лицата им. Несрин и семейство Фалик отдавна бяха спечелили предаността им.

Той даде на Елин две минути и я последва навън. Звездите светеха ярко, а пълната луна бе почти ослепителна. Нощният ветрец шепнеше из тревата, едва доловим заради бълбукането и плискането откъм външната чешма.

Намери кралицата приклекнала пред нея с лице под водната струя.

– Съжалявам – рече Каол.

Тя разтърка лицето си и натисна лоста няколко пъти, докато не я обля още вода.

Каол продължи:

– Просто исках да сложа край на мъките му. Била си права... през цялото това време. Но исках да го сторя аз. Не предполагах, че ще... Съжалявам.

Тя пусна лоста и се завъртя към него.

– Днес спасих живота на врага си – заяви с равен тон. Изправи се, бършейки водата от лицето си. И макар че Каол беше по-висок от нея, сега се чувстваше дребен под тежестта на погледа ù. Не, не просто Елин. Стоеше пред кралица Елин Ашривер Галантиус. – Една от вещиците ù опита да простреля моя... Роуан в сърцето. Но аз я спасих въпреки всичко.

– Знам – отвърна той. Писъкът ù, когато стрелата бе пронизала Роуан... – Съжалявам – повтори.

Тя отправи поглед към звездите на север. Лицето ù излъчваше студ.

– Наистина ли щеше да го убиеш, ако ти се беше отдал шанс?

– Да – прошепна Каол. – Бях готов.

Елин се обърна бавно към него.

– Ще го направим... заедно. Ще освободим магията, после двамата с теб ще влезем в двореца и заедно ще сложим край на всичко.

– И няма да ми забраниш да дойда?

– Нима мога да ти откажа този последен жест към него?

– Елин...

Тя отпусна рамене.

– Не те виня. Ако онзи нашийник беше около врата на Роуан, щях да постъпя по същия начин.

После се отдалечи, а думите ù продължиха да отекват в стомаха му.

Чудовище – беше я нарекъл чудовище преди няколко седмици. И то най-искрено, като щит срещу горчивия вкус на разочарованието и тъгата.

Какъв глупак.

* * *

Вдигнаха Роуан преди съмване. Необяснимата сила на безсмъртието го беше изцелила достатъчно, че да върви сам, затова се измъкнаха от уютната вила, преди работниците да са се събудили. Елин се сбогува само с Лапичка, която цяла нощ спа свита в краката ù, докато тя бдеше над Роуан.

Роуан преметна ръце през раменете на Елин и Едион и тръгнаха през подножието на планината.

Утринната мъгла ги посрещна за последен път в Рифтхолд.

62.

Манон дори не опита да си придаде покорен вид, когато Абраксос кацна с пълна мощ пред кралската свита. Тринадесетте закръжиха над поляната, на която ги настигнаха, и конете зацвилиха от страх.

– Водачке на Крилото – поздрави я невъзмутимо кралят от седлото си.

Синът му Дориан се вцепени.

Вцепени се като русокосото същество, което ги беше нападнало в Морат.

– Искаш да ми кажеш нещо ли? – попита хладно кралят. – От кралството на Хелас ли идваш?

Манон слезе от Абраксос и закрачи към краля и сина му. Принцът заби поглед в седлото си, само и само да не срещне нейния.

– Из горите ти скитат бунтовници – обяви тя. – Отвлекли са затворничката ти от фургона, а сега опитаха да нападнат мен и Тринадесетте ми. Избих ги до крак.

Дано не възразяваш. Във фургона са труповете на трима от хората ти... макар че явно не си забелязал липсата им.

– И си била толкова път, за да ми съобщиш това? – попита кралят.

– Бих толкова път, за да ти съобщя, че сблъскам ли се с бунтовници, с твои врагове, няма да ти водя пленници. И че Тринадесетте не са керван.

Тя пристъпи по-близо до коня на принца.

– Дориан. – Заповед и предизвикателство.

Сапфирените му очи скочиха към нейните. В тях нямаше и следа от онази неземна тъмнина.

Гледаше я мъжът, станал пленник в собственото си тяло.

Тя се обърна към краля.

– Трябва да изпратиш сина си в Морат. Мястото ще му допадне.

И тя тръгна обратно към Абраксос, без да даде възможност на краля да отвърне.

Бе възнамерявала да му разкаже за Елин. За бунтовниците Едион, Роуан и Каол.

Но... те бяха човеци и не се движеха бързо. Не и сериозно ранени.

А и беше задължена на врага си до живот.

Манон яхна Абраксос.

– Баба ми може да е Върховна вещица – обърна се към краля, – но аз предвождам армиите.

Кралят се изсмя.

– Безскрупулна си. Май те харесвам, Водачке на Крилото.

– Оръжието, което ти е направила баба ми... онези огледала. Наистина ли възнамеряваш да използваш огъня от сенки с тях?

Червендалестото лице на краля се вкамени. Нещото във фургона представляваше умален макет на съоръжението от чертежите, закрепени на стената – тридесетметрови преносими бойни кули, чиято вътрешност бе облицована със свещените огледала на Древните. Огледала, използвани навремето за творене и рушене, за възраждане. Сега щяха да служат като усилватели, отразяващи и подсилващи тъмната мощ, която владееше кралят, превръщайки я в оръжие. Ако тази мощ беше огънят от сенки на Калтейн...

– Задаваш твърде много въпроси, Водачке на Крилото – отвърна кралят.

– Не обичам изненадите – беше отговорът ù.

А за по-голяма не се сещаше.

Кралят не възнамеряваше да използва оръжието, за да жъне победи на бойното поле. Щеше да го употреби за масово изтребление. Да сее повсеместна смърт. Всяка противникова армия – дори тази на Елин и воините ù – щеше да е беззащитна пред него.

Лицето му посиня от ярост.

Но Манон вече отлиташе и крилата на Абраксос пореха въздуха с грохот. Очите ù не изпуснаха принца, докато не се превърна в петънце черна коса.

Чудеше се какво ли е да си впримчен в собственото си тяло.

* * *

Елида Локан чакаше фургона с провизии. Но той не идваше. Закъсняваше с ден. С два дни. Почти не спеше от страх, че ще го изпусне. Като се събуди на третия ден, веднага хукна да помага в кухнята. Труди се, докато кракът ù не изтръпна.

Точно тогава, преди залез, по каменния мост на Крепостта отекна цвилене на коне, трополене на колела и крясъци на мъже.

Елида се измъкна незабелязано от кухнята, преди готвачът да ù е възложил някоя нова задача. Изкачи стълбището колкото можа по-бързо с препускащо в гърдите ù сърце. Не ù беше хрумнало да скрие багажа си някъде на долния етаж. Нагоре, нагоре... към кулата на Манон. Дни наред допълваше мяха за вода всяка сутрин и трупаше по малко храна в една торба. Сега отвори вратата към стаята на Манон и се спусна към палета, под който държеше запасите си.

Но Върнън я чакаше вътре.

Седеше на леглото на Манон, сякаш беше негово.

– Отиваш ли някъде, Елида?

63.

– Чудно ми е накъде може да си се запътила. – Върнън стана от леглото с котешко самодоволство на лице.

Във вените ù забушува паника. Фургонът... фургонът...

– Такъв ли е бил планът ти от самото начало? Да се криеш сред вещиците, докато не дойде време да избягаш?

Елида заотстъпва към вратата. Върнън изцъка с език.

– И двамата знаем, че няма смисъл да бягаш. А и Водачката на Крилото няма да се върне скоро.

Коленете ù омекнаха. О, богове!

– Но питам се – човек ли е красивата ми, хитроумна племенница... или вещица?

Колко съществен въпрос, нали? – Той сграбчи лакътя ù, стиснал малък нож в другата си ръка. Елида не успя да се изтръгне от хватката му и след миг от щипещата резка в кожата ù шурна червена кръв. – Е, май не си вещица.

– Аз съм Черноклюна – пророни Елида. Нямаше да му се прекланя повече, нито да си мълчи.

Върнън я заобиколи като граблива птица.

– Жалко, че всичките са на север и не могат да го потвърдят.

Бори се, бори се, бори се – напяваше кръвта ù, – не му позволявай да те притисне в ъгъла. Майка ти умря в бой. Беше вещица, също като теб, а вещиците не се предават… не се предават...

Върнън се спусна към нея с бързина, на която Елида не можа да реагира с оковите си, стисна я за ръката и блъсна главата ù във вратата. Тялото ù просто се вкочани.

А на него толкова му трябваше – хвана двете ù китки в едната си ръка, а другата вкопчи болезнено във врата ù, сякаш за да ù напомни, че и чичо ù се е обучавал в ръкопашен бой като баща ù.

– Идваш с мен.

– Не – прошепна тя едва.

Върнън я стисна още по-силно и изви ръцете ù, докато не закрещя от болка.

– Знаеш ли колко може да си ми полезна? На какво може да си способна?

Той дръпна назад и отвори вратата. Не... не, нямаше да му се даде, нямаше...

Но писъците не ù помагаха. Не и в крепост, пълна с чудовища. Не и в свят, където никой не я помнеше, никой не го беше грижа за нея. Тя се укроти и чичо ù го прие като смирение. Усещаше усмивката му зад тила си, докато я буташе към стълбището.

– Във вените ти тече кръв на Черноклюна... заедно с щедра доза от магията на нашия род. – Повлече я надолу по стълбите и в гърлото ù запари жлъчка. Никой нямаше да ù се притече на помощ... защото никой не милееше за нея. –

Вещиците не притежават магия, не и като нашата. Но ти, кръстоска между двата вида... – Върнън стисна ръката ù по-силно, точно там, където бе раната от ножа му, и тя извика от болка. Звукът отекна по каменното стълбище, глух и незначителен. – Ти си гордостта на рода си, Елида.

* * *

Върнън я захвърли в една тъмна, ледена килия. Наоколо не се чуваше нищо друго, освен далечното покапване на вода. Тялото ù трепереше толкова силно, че не можа да свика сили дори да му се моли.

– Сама си го навлече – обяви той, – когато се съюзи с онази вещица и потвърди подозренията ми, че във вените ти тече тяхна кръв. – Впи очи в нея, но тя вече оглеждаше трескаво килията, търсеше начин да излезе... а изход нямаше. – Ще стоиш тук, докато не реша, че си готова. Едва ли някой ще забележи липсата ти.

Чичо ù затръшна вратата и мракът я погълна изцяло.

Тя дори не опита да я отвори.

* * *

Манон получи призовка от херцога в мига, в който влезе в Морат. Пратеникът я чакаше боязливо под арката към гнездото, а като я видя толкова окървавена и изцапана, едва предаде посланието си. Хрумна ù да му тракне със зъби, само и само да го види как трепери като безгръбначна твар, но беше грохнала от умора. Главата я болеше зверски и всяко движение изискваше твърде много усилия.

Никоя от Тринадесетте не посмя да пророни и дума за баба ù – за това, че одобряваше чифтосването с демони.

Манон отвори вратите на съвещателната стая със замах и позволи на трясъка да изрази мнението ù за незабавната призовка на херцога. Сорел и Веста спряха на няколко крачки зад нея.

Перингтън стрелна поглед към нея. Бяха сами с Калтейн.

– Обясни ми... защо изглеждаш така.

Манон отвори уста.

Ако Върнън научеше, че Елин Галантиус е жива, ако дори за миг заподозреше колко задължена се чувства кралицата на майката на Елида, задето бе спасила живота ù, навярно щеше да убие племенницата си.

– Нападнаха ни бунтовници. Изтребих ги до един.

Херцогът метна папка с документи върху масата. Тя се плъзна по стъклото и листовете се разпиляха като ветрило.

– От месеци настояваш за обяснение. Е, заповядай. Доклади за враговете ни, сведения за основните ни мишени... Подарък от Негово Величество.

Манон доближи масата.

– Случайно той да е изпратил и демонския принц в щаба ми?

Тя впери поглед в дебелия врат на херцога. Колко ли лесно щяха да раздерат ноктите ù грубата му кожа?

Перингтън кривна уста.

– Роланд спря да ни е от полза. А кой би се справил по-добре с него от Тринадесетте ти?

– Не знаех, че имаме уговорка да ни използваш като екзекутори.

Наистина трябваше да разпори гърлото му за онова, което им беше причинил.

Калтейн седеше до него с празно изражение. Но дали нямаше да употреби огъня от сенки, ако Манон нападнеше херцога?

– Седни и прочети докладите, Водачке на Крилото.

Заповедническият му тон не ù хареса и тя изръмжа предупредително, но все пак седна.

И зачете.

Доклади за Ейлве, Мелисанде, Фенхароу, Червената пустиня, Вендлин.

И за Терасен.

Според материалите Елин Галантиус, смятана за мъртва от доста време, се появила във Вендлин, където надвила четирима от валгските принцове, включително един опасен генерал от кралската армия, служейки си с огън.

Елин владееше огнената магия – беше ù разказала Елида. – Затова може да е оцеляла.

Но... но тогава магията... Магията продължаваше да съществува във Вендлин.

Макар и тук да я нямаше.

Манон беше готова да се обзаложи на голяма част от златото, натрупано в Крепостта на Черноклюните, че мъжът пред нея – и кралят в Рифтхолд – имаха нещо общо с това.

Следващият доклад беше за ареста по обвинение в измяна на принц Едион Ашривер, бивш адарлански генерал от вендлинския род Ашривер. Обвиняваха го и в съюзничество с бунтовниците. Преди няколко седмици неидентифицирани лица го спасили от екзекуцията му.

Заподозрени: лорд Рен Олсбрук от Терасен...

И лорд Каол Уестфол от Адарлан, който служел предано като капитан на кралската гвардия до миналата пролет, когато се съюзил с Едион и напуснал двореца в деня на неговото залавяне. Подозираха, че капитанът не е отишъл далеч и ще опита да спаси дългогодишния си приятел, принца наследник.

Да го освободи.

Принцът я беше подигравал, провокирал, сякаш искаше да го убие. А Роланд я бе умолявал да сложи край на мъките му.

Ако сега Каол и Едион действаха съвместно с Елин Галантиус...

Не бяха в гората, за да разузнават.

А за да спасят принца. И онази затворничка. Поне един от тях бяха измъкнали.

Херцогът и кралят не подозираха нищо. Не предполагаха колко близо са били до всичките си мишени, колко близо са били враговете им до освобождаването на принца.

Затова капитанът се беше спуснал така.

Искаше да убие принца, да му окаже единствената възможна милост.

Бунтовниците не знаеха, че приятелят им още е в онова тяло.

– Е? – попита херцогът. – Да имаш някакви въпроси?

– Още не си ми обяснил защо ви е необходимо оръжието на баба ми. Подобно съоръжение може да има катастрофален ефект. Магията я няма вече, затова не виждам смисъл да използвате онези кули за унищожението на терасенската кралица.

– По-добре да сме подготвени, отколкото да изпаднем в непредвидена ситуация.

Имаме пълен контрол над кулите.

Манон почука с железен нокът по стъклената маса.

– Това е основната информация, Водачке на Крилото. Продължавай да ми се доказваш и ще получиш повече.

Да му се доказва? С нищо не му се беше доказвала в последно време, освен... освен като уби един от демонските му принцове и изтреби онова планинско племе без всякакво основание. Огнен гняв прогори тялото ù. Значи, не беше изпратил изчадието в щаба ù като послание, а като изпитание. За да провери дали може да надвие един от най-силните му воини и да продължи да му се подчинява.

– Избра ли сестринство, както те помолих?

Манон сви рамене с престорено равнодушие.

– Исках да видя кои вещици ще се държат най-добре в мое отсъствие. Това ще е наградата им.

– Давам ти срок до утре.

Манон го изгледа презрително.

– Като си тръгна оттук, ще се изкъпя и ще спя цял ден. Ако ти или някое от демонските ти приятелчета ме обезпокоите, ще разбереш колко ме бива като екзекутор. Ще взема решението си на следващия ден.

– Надявам се, че не отлагаш умишлено, нали, Водачке на Крилото?

– Защо да правя услуги на сестринства, които не заслужават вниманието ми?

Манон нарочно не се замисли какво му позволява да върши с вещиците матроната, а просто събра папките, пъхна ги в ръцете на Сорел и напусна стаята.

Астерин я чакаше, облегната на сводестия вход към стълбището за кулата ù и чоплеше железните си нокти.

Сорел и Веста се напрегнаха осезаемо.

– Какво има? – попита Манон и също извади ноктите си.

Астерин я изгледа с отегчено изражение, присъщо само на безсмъртните.

– Трябва да поговорим.

* * *

Двете с Астерин отлетяха към планината и Манон позволи на братовчедка си да води – разреши и на Абраксос да следва небесносинята ù женска, докато не се отдалечиха достатъчно от Морат. Кацнаха на малко плато, покрито с лилаво-оранжев килим от диви цветя и шумолящи на вятъра високи треви. Абраксос буквално виеше от радост, а Манон, чиято умора тегнеше колкото червената пелерина на гърба ù, нямаше сили да го нахока.

Оставиха уивърните на поляната. Планинският вятър беше учудващо топъл, а небето – ясно и пълно с дебели, пухкави облаци. Манон беше заповядала на Сорел и Веста да останат в крепостта, независимо от възраженията им. Ако се стигнеше дотам, че да няма дори толкова вяра на братовчедка си... дори не ù се мислеше.

Вероятно затова се беше съгласила да тръгне с нея.

Сигурно готовността ù имаше нещо общо и с писъка на Астерин от другия край на клисурата.

Същия писък беше чула и от наследницата на Синьокръвните, Петра, когато разкъсваха уивърна ù на парчета. От майката на Петра, когато дъщеря ù полетя към земята заедно със своя уивърн Кийли.

Астерин отиде до ръба на платото. Дивите цветя се люлееха около прасците ù, а кожените ù дрехи лъщяха под жаркото слънце. Тя разплете златистата си коса, а после свали меча и кинжалите си заедно с ножниците им и ги пусна на земята.

– Искам да ме изслушаш, без да ме прекъсваш – обяви, когато Манон застана до нея.

Доста смело настояване от наследницата на клана, но в гласа ù нямаше и следа от предизвикателство, от заплаха. А и Астерин никога не ù бе говорила така. Затова Манон просто кимна. Златокосата вещица отправи поглед към планината – толкова по-живописна тук, далеч от тъмнината на Морат. Благоуханен ветрец повя покрай тях и леките къдри на Астерин затанцуваха като оживели слънчеви лъчи.

– Когато бях на двадесет и осем, излязох да ловя крочанки в една долина западно от Белия зъб. До следващото село ми оставаха почти сто километра път и макар че се задаваше буря, не ми се кацаше на земята. Затова опитах да я надбягам на метлата си, да прелетя над нея. Но стихията се издигаше високо и още по-нависоко. Не знам дали от светкавиците, или от вятъра, но внезапно започнах да пропадам през облаците. Успях да овладея метлата си достатъчно, че да кацна, макар сблъсъкът със земята да беше жесток. Преди да загубя съзнание, усетих, че ръката ми е счупена на две места, глезенът ми е изкълчен, а метлата ми се е разбила на парчета.

Всичко това се беше случило преди повече от осемдесет години, а Манон чак сега чуваше за него. По онова време и тя самата се бе оказала на някоя от мисиите си, но не можеше да си спомни на коя. От толкова години преследваше крочанки, че вече се сливаха в паметта ù.

– Като се свестих, осъзнах, че се намирам в човешка колиба. Метлата ми лежеше на парчета до леглото. Младият мъж, който ме беше намерил, каза, че яздел към дома си през бурята и ме видял да падам от небето. Беше ловец на дивеч, затова колибата му се намираше дълбоко в пустошта. Сигурно щях да го убия, ако имах някакви сили, най-малкото защото исках притежанията му. Но няколко дни наред, докато костите ми заздравяваха, непрестанно губех съзнание и когато се събудех... ме хранеше достатъчно, че да не го възприемам като плячка. Или заплаха.

Дълго мълчание.

– Останах там пет месеца. Не залових нито една крочанка. Помагах му да лови дивеч, намерих подходящо твърдо дърво и започнах да си правя нова метла, а през това време... И двамата знаехме колко сме различни. Че моят живот трае дълги, дълги години, а той е просто човек. Но точно в онзи момент бяхме на една и съща възраст и нищо не ни интересуваше. Затова останах с него, докато не дойде време да се върна в Крепостта на Черноклюните. Обещах му... казах му, че ще се върна при първа възможност.

Манон не можеше да мисли, да диша заради тишината, превзела съзнанието ù.

За пръв път чуваше тази история. Астерин бе пренебрегнала свещения си дълг...

Беше се обвързала с човек...

– Завърнах се в Крепостта бременна в първия месец.

Коленете на Манон омекнаха.

– Теб те нямаше... беше заминала на поредната си мисия. Не споделих с никого, не и докато не минаха първите най-рисковани месеци.

Съвсем нормално, тъй като повечето вещици помятаха точно в този период.

Приемаше се за чудо неродената вещица да го преживее.

– Но минаха три месеца, после четири. И когато стана трудно да укривам бременността си, разкрих на баба ти. Тя се зарадва и ми нареди да си почивам в Крепостта, за да предпазя и себе си, и новия живот в утробата ми. Аз ù казах, че искам да летя, но тя забрани. Естествено, не ù признах, че искам да се върна в онази ловна колиба. Знаех, че ще убие бащата на детето ми. Затова останах в кулата месеци наред като обгрижван затворник. Дори ти намина два пъти, но матроната не ти беше казала за мен. Искаше да разгласи новината чак след раждането на детето ми.

Дълга, треперлива глътка въздух.

Вещиците често стигаха до крайности в закрилата на бременните си сестри. А във вените на Астерин също течеше кръвта на Майка Черноклюна, така че несъмнено и тя бе възприемана като ценна разменна монета.

– Съставих си план. Веднага след раждането, след като отклоняха вниманието си от мен, щях да отведа дъщеря си при баща ù. Искаше ми се да ù подсигуря тих, спокоен живот в гората, вместо кървавата реалност на вещиците. Мислех, че ще е по-добре... и за мен.

Гласът ù пресекна на последните думи. Манон не смееше да погледне братовчедка си.

– Родих. Детето едва не ме разкъса на две. Боец е, казах си, истинска Черноклюна. И се гордеех с нея. Дори докато крещях от болка и кървях, се гордеех с нея.

Астерин замлъкна и Манон най-сетне събра сили да я погледне.

По лицето на братовчедка ù се търкаляха сълзи, които блещукаха на слънчевата светлина. Астерин затвори очи и зашепна към вятъра:

– Роди се мъртва. Чаках да чуя победоносния ù рев, но последва единствено тишина. Тишина, а после баба ти... – Тя отвори очи. – Баба ти ме удари. И пак, и пак. Исках единствено да видя дъщеря си, но тя нареди да я изгорят. Не ми даде да я зърна дори. Бях позор за всички вещици. Аз бях виновна за недъгавата си рожба, бях озлочестила Черноклюните, бях разочаровала матроната. Повтаряше ми го отново и отново, а като заридах, тя... тя...

Манон не знаеше накъде да гледа, какво да прави с ръцете си.

Мъртвороденото дете беше най-голямата мъка за една вещица – и най-големият срам. Но постъпката на баба ù...

Астерин разкопча жакета си и го хвърли в цветята. Съблече ризата си и долната си дреха, докато златната кожа на пищните ù гърди не засия под слънцето. Тя се обърна и Манон падна на колене в тревата.

На корема ù с жестоки, назъбени букви бе издълбана една дума:

НЕЧИСТА

– Жигоса ме. Нареди им да загреят ръжена на същите огньове, в които изгори дъщеря ми, и беляза плътта ми собственоръчно, буква по буква. Каза ми, че повече не трябвало да зачевам Черноклюна. Че повечето мъже щели да избягат от мен само като видят тая дума.

Осемдесет години. Цели осемдесет години го криеше от нея. Но Манон я беше виждала гола, нали?

Не. Не и от десетилетия насам. Като малки, да, но...

– От срам не признах пред никого. Сорел и Веста... Сорел знае, защото присъстваше в онази стая. Тя се бори за мен. Умоляваше баба ти. Но тя строши ръката ù и я изгони. След като Майка Черноклюна ме изхвърли на снега, за да си умра в някоя дупка, Сорел ме намери. Извика Веста и двете ме заведоха в нейното гнездо дълбоко в планината, където тайно се грижеха за мен месеци наред, защото... дори не можех да стана от леглото. Докато един ден не се събудих решена да се боря.

Започнах да тренирам. Помогнах на тялото си да се възстанови. Заякнах, станах по-силна от преди. И спрях да мисля за случилото се. Месец по-късно излязох на лов за крочанки и се върнах в Крепостта с три крочански сърца в кутия. Ако баба ти е била изненадана да ме види жива, не го демонстрира по никакъв начин. Ти също беше в Крепостта онази нощ. Вдигна тост в моя чест и заяви, че си горда да имаш толкова достойна Втора.

Все още на колене, усещайки мократа пръст под кожата си, Манон се взираше в грозния белег.

– Така и не се върнах при ловеца. Не знаех как да му обясня дамгата. Как да му обясня за баба ти, да му се извиня. Опасявах се, че ще постъпи като нея. Затова не отидох обратно. – Устата ù потрепери. – На всеки няколко години прелитах над колибата просто за да... за да го видя. – Тя избърса лицето си. – Така и не се ожени. И дори като остаря, понякога го зървах да седи на верандата. Сякаш чакаше някого.

Нещо... нещо се пропукваше болезнено в гърдите на Манон, заплашваше да се срути.

Астерин седна сред цветята и започна да се облича. Ридаеше тихо, но Манон не смееше да я докосне. Не знаеше как да утешава.

– С времето спря да ме е грижа – продължи накрая Астерин. – За каквото и за когото и да било. Всичко се превърна в шега, в тръпка и вече нищо не ме плашеше.

Лудостта ù, необузданата ù пламенност... Те не бяха рожба на волно сърце, а на такова, познало отчаяние – дълбоко отчаяние, което можеше да приглуши единствено с огнен, буен живот.

– Но тогава си казах – Астерин закопча докрай жакета си, – че ще се отдам цялата на честта да бъда твоя Втора. Да служа на теб. Не на баба ти. Защото знаех, че тя ме е крила от теб с причина. Навярно е очаквала да се застъпиш за мен. И онова, което я е уплашило в теб... струваше си чакането. Вярната служба.

Затова ти се отдадох напълно.

Манон си спомни за онзи ден, когато Абраксос премина през Прохода и Тринадесетте ù изглеждаха готови да се опълчат, ако баба ù им наредеше да я убият...

Астерин обърна очи към нея.

– Със Сорел и Веста отдавна сме наясно на какво е способна матроната. Не ти казахме нищо, защото се страхувахме, че узнаеш ли истината, ще си изложена на опасност. В деня, когато спаси Петра, вместо да я оставиш да падне... Не само ти разбираше защо баба ти те накара да убиеш онази крочанка. – Астерин поклати глава. – Умолявам те, Манон. Не позволявай на баба си и онези мъже да използват сестрите ни така. Не им позволявай да превръщат дъщерите ни в чудовища. Умолявам те, нека заедно поправим стореното.

Манон преглътна тежко през стегнатото си до болка гърло.

– Ако им се опълчим, ще ни убият.

– Знам. Всички го знаем. Точно затова искахме да говорим с теб онази нощ.

Манон погледна към ризата на братовчедка си, сякаш можеше да види белега под нея.

– Значи, това е причината да се държиш така.

– Не мога да се преструвам, че вещерските дъщери не са ми слабост.

Ето защо баба ù от десетилетия настояваше да понижат Астерин.

– Не мисля, че е слабост – отвърна Манон и надникна през рамо към Абраксос, който беше заровил муцуна в дивите цветя. – Преназначавам те за моя Втора.

Астерин сведе глава.

– Съжалявам, Манон.

– Няма за какво да съжаляваш. – После добави: – Има ли и други, с които баба ми се е отнесла така?

– Не и от Тринадесетте. Но има пострадали от други сестринства. Повечето се предават на смъртта, когато баба ти ги прокуди.

Без да съобщи на Манон. През цялото време я бе лъгала.

Тя извърна поглед на запад към планината. Надежда, чу Елида да казва, надежда за по-светло бъдеще. За дом.

Не сляпо покорство, жестокост, дисциплина. А надежда.

– Трябва да действаме внимателно.

Астерин примигна насреща ù и златните пръски в черните ù очи проблеснаха.

– Какво мислиш да направиш?

– Нещо изключително глупаво.

64.

Роуан не си спомняше почти нищо от мъчителния преход до Рифтхолд. След като се промъкнаха през стените на града и тъмните улички до склада, вече беше толкова изтощен, че веднага щом подуши възглавниците, изпадна в дълбок сън.

Събуди се през нощта – а може би беше следващата нощ? – и намери Елин и Едион да разговарят до леглото му.

– Лятното слънцестоене е след шест дни, всичко трябва да е готово дотогава – казваше тя на братовчед си.

– И просто ще помолиш Рес и Бруло да оставят някоя задна врата отворена, за да се промъкнеш?

– Не бъди толкова наивен. Ще вляза през парадния вход.

Естествено. Роуан простена през сух, натежал език.

Тя се завъртя към него и почти се хвърли върху леглото.

– Как се чувстваш? – Погали челото му с длан, проверявайки дали няма температура. – Изглеждаш наред.

– Добре съм – отвърна пресипнало той.

Ръката и рамото го боляха. Но беше преживявал и по-лошо. Кръвозагубата го накара да изпадне в несвяст – по-голямо количество кръв не беше губил наведнъж, не и толкова бързо. И нямаше да се случи така, ако разполагаше с магията си. Плъзна поглед по Елин. Лицето ù беше изпито и бледо, едната ù скула синееше, а на врата ù изпъкваха четири драскотини.

Роуан щеше да заколи онази вещица.

Сподели ù намерението си и Елин се усмихна.

– Щом си в настроение за клане, значи си наред. – Но думите ù звучаха тревожно, а очите ù светеха. Той протегна здравата си ръка и стисна една от нейните. – Моля те, повече недей да правиш така – прошепна тя.

– Следващия път ще ги помоля учтиво да не ни обстрелват.

Устните ù се стегнаха, после потрепериха и тя отпусна чело върху здравото му рамо. Той вдигна ранената си ръка, макар че го проряза огнена болка, и погали косата ù. Още беше сплъстена от кръв и мръсотия на някои места. Сигурно дори не си беше позволила едно добро къпане.

Едион се покашля.

– Обмисляме план за освобождаването на магията... и убийството на краля и Дориан.

– Ще ми го разкажете утре – отвърна Роуан с пулсираща от болка глава.

При мисълта, че трябваше да им обяснява отново колко неочаквано катастрофални бяха последиците от всяка употреба на адски огън, му се искаше просто да заспи. Богове, без магията му... Човеците бяха уникални същества. Как изобщо оцеляваха без магия?

Едион се прозя – по-окаяно изпълнение на прозявка Роуан не беше виждал – и стана от стола си.

– Едион – извика го Роуан и генералът спря до вратата. – Благодаря ти.

– За теб винаги, братко. – После излезе.

Елин го изгледа смаяно.

– Какво? – попита Роуан.

Тя поклати глава.

– Прекалено любезен си, когато си ранен. Направо е смущаващо.

А него го смущаваха сълзите в очите ù. Ако вече бяха освободили магията, онези вещици щяха да са се превърнали в пепел още щом стрелата го прободе.

– Отиди да се изкъпеш – измърмори дрезгаво той. – Няма да спя до теб, ако си покрита в кръвта на оная вещица.

Тя огледа ноктите си, под които още се виждаха мръсотия и синя кръв.

– Ух. Мих си ръцете поне десет пъти – оплака се и стана от леглото.

– Защо? – попита Роуан. – Защо я спаси?

Елин прокара пръсти през косата си. Изпод ръкава на ризата ù надникна бялата превръзка около горната част на ръката ù. Дори не беше видял как я раняват.

Потисна импулса си да вдигне ръкава ù, да огледа раната и да я придърпа към себе си.

– Защото златокосата вещица Астерин... – подхвана Елин. – Тя изкрещя името ù, както аз бях изкрещяла твоето.

Роуан застина. Кралицата му сведе поглед, сякаш си припомняше случката.

– Как да ù я отнема? Нищо че ми е враг. – Тя сви рамене. – Мислех, че умираш.

Струваше ми се коравосърдечно в гнева си да оставя и нея да умре. Пък и... – Тя изсумтя. – Падането в пропаст е доста жалка смърт за някого, който се бие толкова впечатляващо.

Роуан се усмихна, поглъщайки я с очи – бледото ù, сериозно лице, мръсните дрехи, раните. При все това раменете ù бяха изпънати, а брадичката вдигната.

– Караш ме да се гордея, че ти служа.

Устните ù се кривнаха в самодоволна усмивка, но очите ù бяха обточени в сребристо.

– Знам.

* * *

– На нищо не приличаш – заяви Лизандра на Елин. После си спомни за Еванджелин, която я изгледа ококорено. – Извинявай.

Малката сгъна кърпата в скута си като изискана принцеса.

– А казваш, че не трябвало да обиждам хората.

– Аз мога да обиждам – защити се Лизандра. Елин едва сдържа усмивката си. – Все пак съм възрастен човек и знам кога е необходимо. Пък и в момента приятелката ни наистина не прилича на нищо.

Еванджелин вдигна очи към Елин и червенозлатистата ù коса проблесна на утринното слънце, влизащо от кухненския прозорец.

– Ти изглеждаш още по-зле сутрин, Лизандра.

Елин се засмя.

– Внимавай, Лизандра. Имаш си работа с голяма умница.

Лизандра изгледа многозначително повереницата си.

– Ако си приключила със сладките, Еванджелин, върви на покрива да ръсиш умнотии на Едион и Роуан.

– По-полека с Роуан – предупреди я Елин. – Все още се възстановява. Но ти се преструвай, че си е добре. Мъжете се ядосват, ако се суетиш покрай тях.

В очите на малката просветна пакостливо пламъче и тя се втурна към входната врата. Елин се заслуша, за да се увери, че наистина е тръгнала към горния етаж, преди да се обърне към приятелката си.

– Като порасне, ще е неудържима.

Лизандра простена.

– Да не мислиш, че не знам. На единадесет е, а вече се държи като тиранин. По цял ден слушам „Но защо?“ и „Нямам особено желание“, и „Защо, защо, защо“, и „Не, предпочитам да не се вслушвам в разумния ти съвет, Лизандра.“ – Тя потри слепоочията си.

– Тиранин е, но поне не ù липсва смелост – изтъкна Елин. – Не мисля, че много единадесетгодишни биха поели такъв риск, за да те спасят. – Подутините бяха спаднали, но по лицето на куртизанката още личаха синини, а и позарасналата раничка до устната ù още червенееше. – И не мисля, че има много деветнадесетгодишни, които биха се борили със зъби и нокти да спасят дете. – Лизандра заби поглед в масата. – Съжалявам – добави Елин. – Макар че всичко е по вина на Аробин... съжалявам.

– Ти дойде да ме спасиш – пророни Лизандра с едва доловим шепот. – Всички ми се притекохте на помощ.

Беше разказала подробно на Несрин и Каол за нощния си престой в тайна тъмница под градските улици. Бунтовниците вече претърсваха тунелите. Почти нищо друго не си спомняше, защото ù бяха сложили превръзка на очите и бяха запушили устата ù. Но най-много се беше притеснявала да не ù поставят пръстен от Камък на Уирда. Този ужас щеше да я измъчва дълго време.

– Не си очаквала да ти се притечем на помощ?

– Като изключим Сам и Уесли, никога не съм имала приятели, загрижени за мен. Повечето хора щяха да ме оставят в ръцете им... за тях съм най-обикновена пачавра.

– И по този въпрос размишлявах.

– Така ли?

Елин бръкна в джоба си и плъзна сгънат лист по масата.

– За теб е. И за нея.

– Нямаме нужда от... – Очите на Лизандра попаднаха върху восъчното клеймо.

Мастиленосиня змия: емблемата на Кларис. – Какво е това?

– Отвори го.

Лизандра я погледна отново, после счупи клеймото и прочете текста.

– „Аз, Кларис Дюванси, заявявам, че всички дългове на...“

Листът затрепери в ръцете ù.

– „... всички дългове на Лизандра и Еванджелин към мен са изплатени в пълен размер. Двете могат да получат знака на свободата си в удобен за тях момент.“

Лизандра отпусна пръсти и листът тупна върху масата. Тя вдигна глава към Елин.

– Ох! – възкликна Елин, макар че и собствените ù очи започваха да се пълнят със сълзи. – Мразя те, задето си толкова красива дори когато плачеш.

– Знаеш ли колко пари...

– Наистина ли мислеше, че ще те оставя като нейна робиня?

– Аз не... не знам какво да кажа. Не знам как да ти се отблагодаря...

– Не е нужно.

Лизандра зарови лице в дланите си и зарида.

– Съжалявам, ако си искала да постъпиш доблестно и да издържиш още десетилетие – рече Елин.

Лизандра заплака още по-силно.

– Но трябва да разбереш, че просто нямаше начин да си тръгна, без...

– Млъкни, Елин – пророни Лизандра през ръцете си. – Просто... замълчи.

После вдигна подпухнало от плач лице към нея.

Елин въздъхна.

– О, слава на боговете! Възможно е да изглеждаш потресаващо, докато плачеш.

Лизандра избухна в смях.

* * *

Манон и Астерин останаха в планината цял ден и цяла нощ, след като Втората ù ù разкри скрития си белег. Хванаха планински кози за себе си и уивърните си и ги опекоха на огън, обмисляйки внимателно следващата си стъпка.

Когато Манон се унесе в сън, сгушена в Абраксос и завита с одеяло от звезди, чувстваше съзнанието си по-бистро от месеци насам. Но все пак нещо продължаваше да я гложди дори на сън.

Като се събуди, осъзна какво е. Измъкнала се нишка от тъкачния стан на Триликата богиня.

– Готова ли си? – попита Астерин, яхвайки светлосиния си уивърн с усмивка... истинска усмивка.

Манон я виждаше за пръв път. Стана ù чудно колко хора бе удостоявала с нея.

Дали тя самата някога се усмихваше така.

Манон отправи поглед на север.

– Трябва да свърша нещо.

След като го обясни на Втората си, тя моментално заяви, че ще я последва.

Затова спряха в Морат, колкото да съберат нужните провизии. Споделиха основното със Сорел и Веста и Манон им нареди да кажат на херцога, че са я извикали по работа.

До час вече пореха стремглаво въздуха, летяха над облаците, за да не ги види никой. Манон не можеше да си обясни защо онази нишка я дърпа толкова настоятелно, но продължи устремено напред към Рифтхолд.

* * *

Четири дни. Елида киснеше в ледената, воняща тъмница от цели четири дни.  Беше толкова студено, че не успяваше да мигне, а храната, която ù мятаха като на куче, не ставаше за ядене. Страхът я държеше нащрек, караше я да пробва вратата, да наблюдава стражите, когато я отваряха, да оглежда коридора зад тях. Въпреки това не научи нищо полезно.

Четири дни – а Манон не дойде да я потърси. Никоя от Черноклюните не ù се притече на помощ.

Елида не можеше да си обясни защо изобщо очаква подобно нещо от тях. Все пак Манон я беше принудила да надникне в онази стая. Стараеше се да не мисли за съдбата, която я очакваше. Но напразно. Чудеше се дали някой ще си спомни името ù, когато вече я няма. Дали ще го издълбаят над гроба ù. Знаеше отговора. И знаеше, че няма кой да ù помогне.

65.

Роуан се чувстваше по-уморен, отколкото признаваше пред Елин и Едион, а покрай трескавото планиране почти не оставаше насаме с кралицата. Чак след два дни на почивка и дълбок сън успя да се изправи на крака и да започне с тренировките.

След като приключи с вечерната, беше толкова изтощен, че като легна в леглото, заспа моментално, докато Елин още се миеше в банята. Не, определено не беше оценявал човеците по достойнство през всички тези години. С такова нетърпение очакваше да си върне магията – стига планът им да сработеше. А като се имаше предвид, че възнамеряват да използват адски огън, нещата можеха да се объркат сериозно. Каол все не успяваше да се срещне с Рес или Бруло, макар че всеки ден опитваше да им изпрати съобщения. Най-голямото затруднение идваше оттам, че повече от половината бунтовници бяха напуснали града, а валгските войници продължаваха да се множат. Напоследък се състояха по три екзекуции дневно – по изгрев, по пладне и по залез. Някогашни магьосници, бунтовници, заподозрени поддръжници на бунтовническата кауза – Каол и Несрин успяваха да спасят някои, но не всички. Вече по всяка улица се чуваше гарванов грак.

Мъжки мирис в стаята изтръгна Роуан от съня. Той грабна ножа си изпод възглавницата и се надигна бавно в леглото.

Елин спеше дълбоко, отново облечена в негова риза. Една първична част от съзнанието му изръмжа доволно при мисълта, че е обгърната в неговата миризма.

Роуан стана и закрачи тихо из стаята с нож в ръка.

Но мирисът като че ли се носеше отвън.

Роуан доближи прозореца и надникна през него. На улицата нямаше никого.

Нито на съседните покриви.

Тоест Лоркан трябваше да е на техния.

* * *

Някогашният му командир го чакаше със скръстени върху широките гърди ръце. Огледа Роуан свъсено, спирайки очи върху превръзките по голия му торс.

– Трябва ли да ти благодаря, че си обул панталони? – попита Лоркан с тих като вятъра глас.

– Не исках да се почувстваш неловко – отвърна Роуан и се облегна на стълбищната врата.

Лоркан се засмя.

– Кралицата ти ли те надра така, или раните са от онези зверове, които насъска по мен?

– Чудех се кой ще победи – ти или Копоите на Уирда.

Зъбите на Лоркан проблеснаха под лунната светлина.

– Изтребих ги до крак.

– Защо си дошъл, Лоркан?

– Наследницата на Мала, носителката на огъня, крои нещо за лятното слънцестоене след два дни. А обмислихте ли моето предложение, глупаци такива?

Внимателно формулиран въпрос, предвиден да извлече потвърждение на онова, за което Локан само можеше да гадае.

– Не мисля, че планира друго, освен да пийне лятно вино и да продължи да ми лази по нервите.

– Значи, затова капитанът се опитва да ви уреди среща с дворцовите стражи?

– Откъде да знам с какво се занимава капитанът? Все пак някога служеше на краля.

– Асасини, проститутки, предатели… със страхотни хора си се обкръжил, Роуан.

– По-добре, отколкото да съм куче, водено от умопомрачен господар.

– Това ли мислиш за нас? Не съм те чувал да се оплакваш през всичките онези години, когато работехме заедно, колехме човеци и спяхме с жените им.

– Тогава не подозирах, че има за какво да се оплаквам. Бях също толкова сляп, колкото теб.

– Докато в живота ти не навлезе една огнена принцеса, заради която реши да се промениш, така ли? – Жестока усмивка. – Разказа ли ù за Солемер?

– Знае всичко.

– Така, така. Е, предполагам, че собственото ù минало я прави по-толерантна към жестокостите, които ти си извършил в името на нашата кралица.

– Твоята кралица. Кое в Елин те тормози толкова, Лоркан? Фактът, че не се страхува от теб или това, че те изоставих заради нея?

Лоркан изсумтя.

– Каквото и да сте намислили, знайте, че няма да се получи. Всички ще умрете.

Беше твърде вероятно, но Роуан отвърна:

– Не знам за какво говориш.

– Дължиш ми повече от такива жалки лъжи.

– Внимавай, Лоркан, започваш да звучиш така, сякаш те е грижа за някой друг, освен за самия теб.

Лоркан, изоставено незаконородено дете, отраснало по тъмните улички на Доранел, бе загубил тази си способност векове преди Роуан да се роди. Но той никога не го бе съжалявал. Все пак беше благословен от самия Хелас във всяко друго отношение.

Лоркан се изплю на покрива.

– Щях да ти предложа, след като свърша работата си с Ключовете, да върна тялото ти в обичната ти планина, където да го погреба до това на Лирия. Но в такъв случай просто ще те оставя да си гниеш тук. До красивата ти принцеса.

Роуан опита да преодолее подлия му удар, мисълта за самотния гроб върху родната му планина.

– Това заплаха ли е?

– Защо да си правя труда? Ако наистина сте намислили нещо, няма да ми се налага да я убивам, тя сама ще свърши тази работа. Или пък кралят ще ù сложи от онези черни нашийници. Като на сина си.

Думите му дръпнаха толкова ужасяваща струна у Роуан, че стомахът му се преобърна.

– Мери си приказките, Лоркан.

– Обзалагам се, че Майев би предложила добро възнаграждение за нея. А ако се докопа до онзи Ключ на Уирда... И сам можеш да си представиш що за мощ ще владее тогава.

Напротив – дори не можеше да си представи какво ги очаква, ако Майев поискаше Елин за своя робиня. Щеше да има непобедимо оръжие в едната си ръка и наследницата на Мала, носителката на огъня, в другата. Тогава щеше да се превърне в неудържима сила.

Локан разтълкува колебанието по лицето му. В дланта му просветна злато.

– Познаваш ме, принце. Знаеш, че съм единственият, способен да намери и унищожи Ключовете. Нека кралицата ти се заеме с вражеската армия на юг.

Остави тази задача на мен. – Пръстенът сияеше под лунната светлина. – Каквото и да си е наумила, това ще ù трябва. В противен случай се сбогувай с нея. – Очите на Лоркан се превърнаха в парчета черен лед. – А всички знаем колко трудно ти беше да се сбогуваш с Лирия.

Роуан обузда гнева си.

– Закълни се.

Лоркан се усмихна победоносно.

– Закълни се, че този пръстен прави носещия го недосегаем за Валгите и ще ти дам онова, което искаш – каза Роуан и извади Амулета на Оринт от джоба си.

Лоркан стрелна очи към амулета, обгърнат от неземна аура, и изруга.

Просветна стомана и въздухът се изпълни с миризмата на кръвта му. Той стисна пръстена в юмрук и го вдигна.

– Кълна се в кръвта и честта си, че не те мамя. Пръстенът притежава истинска сила.

Роуан загледа как червената течност се рони по покрива. Една капка, две, три. Лоркан може и да беше проклетник, но Роуан знаеше, че за нищо на света не би нарушил кръвна клетва. Думата му беше желязна и Роуан я ценеше високо. Двамата хвърлиха едновременно пръстена и амулета в пространството помежду си. Роуан хвана пръстена и бързо го прибра в джоба си, а Лоркан загледа мрачно амулета в ръката си.

Макар че изпитваше нужда, Роуан не притаи дъх и не пророни нито дума. Лоркан нахлузи верижката около врата си и пъхна амулета под ризата си.

– Всички ще умрете. Докато изпълнявате плана си или по време на войната след това.

– Унищожи Ключовете – отвърна Роуан – и може изобщо да няма война.

Наивна надежда.

– Ще има. Вече е твърде късно да я предотвратим. Жалко, че пръстенът няма да ви спаси от шиповете по стените на замъка.

Картината прелетя през съзнанието му – непоносимо ярка, навярно защото бе виждал подобна кървава сцена с очите си.

– Какво се е случило с теб, Лоркан? Кое те накара да поемеш по този окаян път? – Никога не го беше питал, не го бе интересувало. В предишния си живот би стоял до Лоркан и заедно с него би се подигравал на клетия глупак, дръзнал да се опълчи на кралицата им. – Не си такъв по природа.

– Така ли? Продължавам да служа на кралицата си, макар тя да не го възприема така. Кой ù обърна гръб веднага щом първата красавица отвори крака за него...

– Достатъчно.

Но Лоркан вече го нямаше.

Роуан изчака няколко минути, преди да слезе в апартамента. През цялото време въртеше пръстена в джоба си.

Елин го чакаше будна в леглото. Прозорците на спалнята ù бяха затворени, пердетата дръпнати, а камината отдавна беше угаснала.

– Е? – попита тя и гласът ù почти се загуби сред шумоленето на завивките от неговата страна на леглото.

Острото нощно зрение му позволи да види белязаната ù длан, където пусна пръстена. Тя го нахлузи на палеца си, размърда пръсти и се намръщи, когато не стана нищо вълнуващо. В гърлото му заседна смях.

– Колко ли ще се ядоса Лоркан – пророни Елин, доближавайки лице до неговото, – когато отвори амулета, намери пръстена на валгския командир в него и осъзнае, че сме му дали фалшивия?

* * *

Демонът разкъса тънките прегради между душите им така, сякаш бяха хартия, докато не остана само една – прозрачната мембрана на съзнанието му. Той не знаеше кога будува, кога спи, кога се храни. Всъщност все по-рядко му се случваше да гледа през собствените си очи. Излизаше толкова напред само когато демонският принц се хранеше с пленниците в тъмницата и му позволяваше да яде и пие с него.

Какъвто и контрол да бе установил онзи ден...

Кой ден?

Не си спомняше нито миг, в който демонът да е напускал тялото му.

Но...

Манон.

Име.

Не мисли за нея. Демонът мразеше името ù.

Манон.

Достатъчно. Не говорим за тях, потомците на кралете ни.

За кого?

Точно така.

* * *

– Готов ли си за утре? – попита го Елин, докато стояха на покрива на апартамента ù, загледани към стъкления дворец. Залязващото слънце го обливаше в златисто и оранжево, и рубинено – сякаш вече гореше.

Каол се молеше да не се стигне дотам, но...

– Доколкото е възможно.

Беше пристигнал преди няколко минути, за да преговорят плана за следващия ден, а когато Елин го покани на покрива, той опита да прикрие колебанието и неспокойствието си.

Кралицата носеше свободна бяла риза, натъпкана в тесните ù кафяви панталони, косата ù беше разпусната и ходеше боса. Стана му чудно какво ли би казал народът ù за босонога кралица.

Елин облегна ръце на парапета и кръстоса глезени.

– Предполагам знаеш, че ще опитам да не подлагам на излишна опасност човешки животи.

– Знам. Имам ти доверие.

Тя примигна насреща му и изумлението по лицето ù запрати топла вълна от срам през тялото му.

– Съжаляваш ли, че жертва свободата си, за да ме изпратиш във Вендлин? – попита Елин.

– Не – отвърна Каол, изненадан да открие, че е истина. – Независимо от случилото се помежду ни, беше глупаво да служа на краля. Иска ми се да вярвам, че така или иначе съм щял да го напусна.

Трябваше да ù го признае, изпитваше тази нужда още от завръщането ù.

– С мен – допълни дрезгаво тя. – Щеше да го напуснеш с мен... когато бях просто Селена.

– Но ти никога не си била просто Селена и мисля, че го знаеше дълбоко в себе си, дори преди всичко случило се. Вече разбирам.

Тя впери в него очи, далеч по-стари, отколкото на всяко друго деветнадесетгодишно момиче.

– Ти си същият онзи Каол от времето, преди да нарушиш клетвата към баща си.

Каол не знаеше дали да приема думите ù като обида. Вероятно го заслужаваше след всичко сторено.

– Май вече не искам да съм онзи Каол – отвърна той.

Онзи наивно предан, безполезен човек беше загубил всичко. Приятелката си, възлюбената си, поста си, честта си. И можеше да вини само себе си.

– Съжалявам – пророни той. – За Нехемия... за всичко.

Не беше достатъчно. И никога нямаше да бъде.

Тя обаче му се усмихна тъжно и стрелна очи към бледия белег върху бузата му.

– И аз съжалявам, че те обезобразих и опитах да те убия. – Погледът ù отново се плъзна към стъкления дворец. – Все още ми е трудно да мисля за случките от миналата зима. Но в крайна сметка се радвам, че ме изпрати във Вендлин и направи онази уговорка с баща си. – Тя затвори клепачи и си пое малка глътка въздух. Като отвори очи, залязващото слънце ги изпълни с течно злато. Каол се приготви за предстоящото. – Връзката ни беше важна за мен. Приятелството ти още повече. Не ти споделих истината за себе си, защото аз самата не можех да я преглътна. Съжалявам, ако думите ми онзи ден на пристанището – че бих избрала теб – са те накарали да вярваш, че ще се върна и всичко ще е наред.

Нещата се промениха. Аз се промених.

Чакаше да проведат този разговор от седмици, месеци... и предполагаше, че ще крещи, ще крачи нервно или пък ще откаже да я слуша. Но го изпълваха единствено спокойствие и мир.

– Заслужаваш да си щастлива – пророни той. Съвсем искрено.

Заслужаваше щастието, което толкова често виждаше по лицето ù, когато беше с Роуан. Заслужваше и бурния смях, който споделяше с Едион, утехата и приятелските шеги на Лизандра. Заслужаваше щастие, навярно повече от всеки друг.

Елин хвърли поглед през рамо към слабия силует на Несрин, която ги чакаше до вратата през последните няколко минути.

– Ти също, Каол.

– Нали знаеш, че двамата с нея не сме...

– Знам. А трябва. Фалик... Несрин е добра жена. Подхождате си.

– Да, стига да проявяваше някакъв интерес към мен.

Очите ù просветнаха многозначително.

– О, проявява.

Каол също надникна към Несрин, отправила поглед към реката. И се поусмихна.

– Обещавам да е бързо и безболезнено. За Дориан – смени рязко темата Елин.

Дъхът му секна.

– Благодаря ти. Но... ако те помоля... – Не можа да изрече думите.

– Тогава ударът е твой. Само кажи. – Тя прокара пръсти по Окото на Елена и синият му камък засия на светлината от залеза. – Няма да гледаме назад. Това не помага. Можем да вървим само напред.

Пред него стоеше кралицата и от очите ù надничаше владетелят, в какъвто щеше да се превърне. Видението го остави без дъх, накара го да се почувства толкова млад, а тя изглеждаше толкова стара.

– Ами ако напред ни чакат още болка и отчаяние? – попита Каол. – И ужасяващ край?

Елин отправи поглед на север, сякаш виждаше чак до Терасен.

– Тогава не това е краят.

* * *

– Остават само двадесет. Силно се надявам да са готови за утре – прошепна Каол, когато двамата с Несрин си тръгнаха от тайната среща на бунтовниците в занемарената странноприемница до рибарското пристанище. Дори изпаренията от евтиното пиво в сградата не бяха успели да прикрият вонята на риба от червата, разпръснати по дървените греди навън, и от ръцете на рибарите, с които споделяха помещението.

– По-добре е от двама. Ще се справят – увери го Несрин, вървейки с леки стъпки по брега на реката.

Течението клатушкаше фенерите на лодките, завързани покрай пътеката. От едно от красивите имения по брега на Ейвъри се носеше тиха музика. Обитателите му празнуваха лятното слънцестоене.

Някога, в един друг живот, двамата с Дориан често посещаваха такива тържества, даже по няколко на вечер. Той самият не ги намираше за забавни, но придружаваше Дориан, за да го пази.

А трябваше да се забавлява. Трябваше да изживява докрай всяка секунда с приятеля си.

Не беше подозирал колко безценни бяха тези моменти на спокойствие.

Но... сега нямаше да мисли за това, за утрешната си мисия. За човека, с когото щеше да се сбогува.

Двамата повървяха в мълчание, накрая Несрин свърна по една странична уличка и се отправи към малкия храм, закътан между два склада. Сивите му каменни стени бяха очукани, а в колоните пред входа се виждаха парчета от мидени черупки и корали. От вътрешността му се изливаше златиста светлина, разкриваща кръгло, открито пространство със скромен фонтан в центъра.

Несрин изкачи няколкото стъпала и пусна една монета в затворения съд до по-близката колона.

– Ела с мен.

Дали защото не искаше да стои сам в апартамента си и да тъне в мрачни мисли за предстоящото, или защото посещението в храм, макар и безполезно, нямаше да му навреди... но Каол я последва.

По това време храмът на Морския бог пустееше. Малката вратичка в дъното му беше заключена с катинар. Дори жреците бяха отишли да поспят няколко часа, преди да се събудят призори, за да посрещнат моряците и рибарите, дошли да оставят даровете си, да помислят на спокойствие или да поискат благословията на бога, преди да отплават с първите лъчи на слънцето.

Два коралови фенера висяха от сводестия таван, озарявайки седефените плочки над тях като морска повърхност в пълнолунна нощ. Несрин седна на една от четирите пейки, наредени покрай извитите стени – по една за всяка от посоките, в които можеше да поеме морякът.

Тя избра южната.

– За Южния континент? – попита Каол и се настани до нея на гладкото дърво.

Несрин се загледа в малкия фонтан. Бълбукането на водата беше единственият звук наоколо.

– Посещавала съм Южния континент два пъти в детството си, когато гостувахме на роднини. И веднъж, за да погребем майка ми. През целия ù живот я улавях да се взира на юг. Сякаш го виждаше.

– Мислех, че само баща ти е оттам.

– Да. Но тя се влюби в онези земи и казваше, че чувствала тях като свой дом, не Рифтхолд. Баща ми така и не склони, колкото и пъти да го молеше да се върнат там.

– Ще ли ти се да беше склонил?

Черните ù като нощта очи се плъзнаха към него.

– Никога не съм се усещала у дома. Нито тук, нито в Милас Агиа.

– Божественият град – пророни той, спомняйки си уроците по история и география от военната си подготовка.

По-често се използваше другото му име – Антика – това беше най-големият град на Южния континент, дом на могъща империя, чиито поданици твърдели, че бил изграден от боговете. Дом и на Торе Сесме, най-вещите простосмъртни лечители на света. Каол не знаеше, че семейството на Несрин произхожда от прочутия южен град.

– Къде би се почувствала в свои води? – попита той.

Несрин облегна ръце на коленете си.

– Нямам представа – призна си тя и обърна глава към него. – Някакви предложения?

Заслужаваш да си щастлив, беше му казала по-рано тази вечер Елин. Като извинение и лека подкана навярно.

Каол не искаше да пилее безценните моменти на спокойствие.

Затова хвана ръката ù и преплете пръсти с нейните. Несрин се вгледа в сключените им ръце и поизправи гръб.

– Може би, след като всичко това... след като всичко приключи – подхвана дрезгаво Каол, – ще намерим отговор на този въпрос. Заедно.

– Обещай ми... – прошепна тя с разтреперани устни. И в очите ù заблещукаха сребристи сълзи, преди да ги затвори, за да се овладее. Несрин Фалик, разчувствана до сълзи. – Обещай ми – повтори тя отново, впервайки поглед в преплетените им ръце, – че утре ще си тръгнеш невредим от двореца.

Каол се чудеше защо го бе довела тук. Морският бог и Богът на клетвите. Той стисна пръстите ù. Тя му отвърна със същото. Златиста светлина затанцува по свещения фонтан и Каол вдигна очи в безмълвна молитва.

– Обещавам.

* * *

Роуан седеше в леглото и небрежно раздвижваше лявото си рамо с внимателни махове. Днес беше прекалил с тренировките и сега мускулите го боляха. Елин бе в дрешника и се приготвяше за лягане – нетипично мълчалива цял ден и цяла вечер.

Бяха скрили два варела с адски огън в една изоставена сграда на съседната пресечка, затова всички трябваше да са извънредно предпазливи. Една малка грешка и щяха да изгорят с такава сила, че дори пепел нямаше да остане от тях.

Но той се беше погрижил да не я намесва в това. Утре двамата с Едион щяха да пренесат варелите през лабиринта от канализационни тунели и оттам в двореца.

Елин бе проследила няколко от Копоите на Уирда до тайния им вход – онзи, който водеше право до часовниковата кула, а тъй като беше подлъгала Лоркан да ги избие до един, пътят щеше да е чист за двама им с Едион и спокойно щяха да укрият варелите, да нагласят фитилите и с помощта на елфическата си бързина да се изнесат от канализацията, преди кулата да е избухнала.

Тогава Елин... Елин и капитанът щяха да изиграят своята роля, най-опасната от всички. Особено като се имаше предвид, че не бяха успели да предадат посланието си до хората им в двореца.

А Роуан нямаше да е до нея.

Бяха преговорили плана многократно. Нещата можеха да се объркат толкова лесно, а по лицето ù не се четеше нито капка тревога, докато гълташе лакомо вечерята си. Но той я познаваше достатъчно добре, за да види бурята, която се вихреше под спокойния ù облик, да усети заряда ù дори от другия край на стаята.

Тихи стъпки затупаха по килима.

– Знаеш ли, мислех си... – подхвана Роуан, но в следващия момент забрави всичко и се изпъна като струна в леглото.

Елин стоеше облегната на входа на дрешника, облечена в нощница от злато.

Истинско металическо злато – точно като от фантазиите му. Нощницата изглеждаше като нарисувана върху нея, толкова плътно обгръщаше всяка извивка на тялото ù, не укриваше почти нищо.

Елин приличаше на жив пламък. Той не знаеше върху коя част да задържи погледа си, къде искаше да я докосне първо.

– Ако не ме лъже паметта – провлачи тя, – някой ми поръча да му напомня, че трябва да опровергае колебанията ми. Доколкото си спомням, имах две възможности – думи или език и зъби.

Дълбоко ръмжене отекна в гърдите му.

– Така било значи.

Тя направи крачка към него и силният мирис на желанието ù го удари като тухла в лицето.

Щеше да разкъса нощницата ù на парчета.

Не го интересуваше колко е прелестна, искаше голата ù кожа.

– Дори не си го помисляй – предупреди го тя, пристъпвайки още по-близо до него с движения, напомнящи разтопен метал. – Лизандра ми я даде назаем. Ускореният пулс закънтя в ушите му. Помръднеше ли дори със сантиметър, щеше да я нападне, да я грабне в ръцете си и да разбере кое караше Огнената наследница да гори.

Въпреки това стана от леглото, направи една рискована крачка към нея и попи с очи дългите ù голи бедра, плавните извивки на гърдите ù, щръкнали, независимо от топлата лятна нощ, лекото движение в гърлото ù, когато преглътна.

– Каза, че нещата са се променили, че ще се справим заедно. – Сега беше неин ред да стори още стъпка към него. И още една. – Няма да те моля за нищо, което не си готов да ми дадеш.

Елин спря точно пред него и Роуан замръзна. Тя вдигна глава да огледа лицето му и ароматът ù се усука около него, разбуди го. О, богове, този аромат! От момента, в който ухапа врата ù във Вендлин и вкуси кръвта ù, ненавиждайки прелъстителния див огън, лумтящ в нея, не успяваше да го прогони от съзнанието си.

– Елин, ти заслужаваш по-добро от това... от мен. – Тази мисъл го мъчеше от доста време.

Тя дори не трепна.

– Не ми казвай какво заслужавам и какво – не. Не ми говори за утре и за бъдещето... и за всичко останало.

Той взе ръката ù, пръстите ù бяха студени и трепереха леко. Какво искаш да ти кажа, Огнено сърце?

Елин се загледа в сключените им ръце и в златния пръстен около палеца ù. Той стисна пръстите ù нежно. Когато вдигна глава, очите ù пламтяха.

– Кажи ми, че ще преживеем утрешния ден. Че ще преживеем войната. Че... – Тя преглътна сухо. – Кажи ми, че дори да отведа всички ни в ада, с теб ще горим заедно.

– Не сме тръгнали към ада, Елин – отвърна той. – Но където и да отидем, ще бъдем заедно.

Устните ù потрепериха леко и тя разплете ръка от неговата, за да опре длан в гърдите му.

– Само веднъж – пророни. – Искам да те целуна само веднъж.

Всички мисли изхвърчаха от главата му.

– Звучи така, сякаш очакваш, че няма да ти се отдаде друг шанс.

Страхът в очите ù му казваше достатъчно – казваше му, че навярно приповдигнатото ù поведение на вечеря е имало за цел да успокои Едион.

– Знам какви са шансовете ни.

– Двамата с теб винаги сме обичали да надиграваме шансовете си.

Тя опита да се усмихне, но неуспешно. Той се приведе към нея, плъзна ръка около кръста ù и усети гладката коприна под пръстите си, топлото ù стегнато тяло, и прошепна в ухото ù:

– Дори когато сме разделени утре, ще бъда до теб във всеки един миг. И при всяка стъпка след това... накъдето и да се отправим.

Тя си пое треперлива глътка въздух и Роуан отдръпна лицето си назад, за да я погледне в очите. Елин погали устните му с разтреперани пръсти и самообладанието му едва не рухна на мига.

– Какво чакаш? – промълви гърлено той.

– Копеле – смъмри го тя и го целуна.

Устата ù беше мека и топла и той трудно сдържа стона, надигнал се от гърдите му. Тялото му застина – целият му свят застина – от пеперудената целувка, дала отговор на един съкровен, многовековен въпрос. Осъзна колко надълбоко се взира в нея чак когато Елин отдръпна леко лицето си. Пръстите му се стегнаха около кръста ù.

– Отново – прошепна той.

Тя се изхлузи от хватката му.

– Ще получиш останалото, ако оцелеем след утрешния ден.

Роуан не знаеше дали да се смее, или да вие.

– Подкупваш ме да оцелея ли?

По устните ù най-сетне изплува усмивка. И кротката радост по лицето ù почти го уби.

Бяха минали през тъмнина, болка и отчаяние заедно. И продължаваха да вървят по същия мрачен път. Затова усмивката ù... Взимаше му ума всеки път, когато я видеше и осъзнаеше, че е за него.

Роуан остана вкоренен в центъра на стаята, а Елин духна свещите и си легна.

Той я загледа в сумрака.

– Събуждаш у мен желанието за живот, Роуан. Не за оцеляване, не за съществуване. За живот – прошепна тя.

Неговите думи се губеха. Изповедта ù го поразяваше по-дълбоко дори от целувката ù.

Затова просто легна до нея и я държа в обятията си цяла нощ.

66.

Елин излезе на разсъмване да купи закуска от големия пазар на бедняшкия квартал. Слънцето вече затопляше тихите улици и пелерината с качулка бързо започна да я запарва. Поне се очертаваше ясен ден – добро начало. Независимо от граченето на гарваните край труповете по площадите за екзекуции.

Мечът тежеше до хълбока ù. Съвсем скоро щеше да го извади от ножницата му. Съвсем скоро щеше да се изправи пред мъжа, убил семейството ù и поробил кралството ù. Съвсем скоро щеше да прекрати живота на скъп приятел. А кой знае – може би никога нямаше да си тръгне от двореца. Или пък щеше да си тръгне с черен нашийник, в случай че Локан ги беше предал.

Всичко беше готово, всяко възможно затруднение бе премислено, всяко оръжие – наточено. Предишния ден Лизандра заведе Еванджелин да премахнат татуировките им, а после отидоха да съберат притежанията си от публичния дом. Нанесоха се в удобна странноприемница в другия край на града и Лизандра плати за стаята им с малкото си спестявания, скътани през годините. Приятелката ù предложи помощта си многократно, но Елин ù нареди да се изнесе от града час по-скоро и да тръгне към вилата на Несрин. Тя я предупреди да внимава, целуна я по двете бузи и потегли с повереницата си – и двете грейнали от щастие и волни като птички. Елин се надяваше вече да са напуснали града.

Тя купи една торба сладки и няколко пая с месо, без да обръща особено внимание на шумотевицата край себе си – пазарът вече кипеше от подранили гуляйджии, готови да отпразнуват лятното слънцестоене. Тази година бяха значително по-кротки от обикновено, навярно заради публичните екзекуции.

– Госпожице?

Елин се наежи и веднага посегна към меча си, преди да осъзнае, че продавачът на пайове още чака да получи парите си.

Той заотстъпва уплашено назад.

– Извинете – промълви тя и хвърли монетите в протегнатата му ръка.

Мъжът ù се усмихна плахо.

– Май всички са малко напрегнати тая заран.

Елин се пообърна към него.

– Още екзекуции?

Продавачът кимна със заоблената си брадичка към близката улица.

– Не видяхте ли съобщението? – Тя поклати рязко глава. Беше предположила, че тълпата, струпана край ъгъла, гледа някой уличен изпълнител. – Иди, та се сети.

Разправят, че било написано с нещо като кръв, ама по-тъмно...

Елин вече крачеше към улицата, посочена от търговеца, следвайки пълчищата, тръгнали към новия куриоз.

Присъедини се към тълпата от любопитни веселбари, търговци и стражи, докато всички вкупом не свърнаха към ярко осветена задънена уличка. Хората се рояха пред каменната стена в края ù и шушукаха трескаво.

„Какво значи това?“, „Кой го е писал?“, „Не ми звучи добре, особено навръх слънцестоенето“, „Има и още такива, същите, на всеки голям пазар из града“.

Елин си проправи път през тълпата, без да изпуска от очи оръжията и кесията си, в случай че на някой джебчия му хрумнеше глупава идея.

Посланието бе написано с грамадни черни букви. Смрадта, която излъчваха, ù беше повече от позната – валгска кръв, сякаш някой с много, много остри нокти бе разпорил някой от стражите, за да го използва като кофа с боя.

Елин се завъртя на пета и побягна.

Прелетя през оживените улици, пресечка след пресечка, докато не достигна порутената къща на Каол. Отвори вратата и изкрещя името му. Посланието на стената се състоеше от едно-единствено изречение и изкупваше доживотен дълг.

Едно-единствено изречение, предназначено само за Елин Галантиус, изречение, което променяше всичко:

УБИЙЦО НА ВЕЩИЦИ,

ЧОВЕКЪТ ОЩЕ Е В НЕГО

67.

Елин и Каол помогнаха на Роуан и Едион да внесат двата варела адски огън в канализацията. Сдържаха дъха си и никой от четирима им не говореше. Като стигнаха, дори не посмяха да запалят факли в студената воняща тъма заради опасните варели, които вече седяха на каменната пътека до тях. На Едион и Роуан така или иначе нямаше да им трябват с елфическото им зрение.

Роуан стисна ръката на Каол и му пожела успех. Когато се обърна към Елин, тя съсредоточи вниманието си върху съдраното крайче на пелерината му, явно го беше закачил на някое отдавна забравено препятствие. Прегърна го, без да откъсва очи от скъсаното място – бързо, силно, вдишвайки аромата му вероятно за последен път. Той задържа ръцете си върху нея, сякаш не искаше да я пуска от обятията си, но Елин се обърна към братовчед си.

Ашриверски очи посрещнаха нейните и тя докосна лицето му – обратната страна на собствената ù красива монета.

– За Терасен – пророни тихо.

– За семейството ни.

– За Мериън.

– За нас.

Едион извади бавно Меча на Оринт, коленичи пред нея и го вдигна във въздуха, свеждайки глава.

– Десет тъмни години свършват тук. Озарете мрака, Ваше Величество.

В сърцето ù нямаше място за сълзи, нямаше да ги допусне там. Тя пое меча на баща си от ръцете му и усети солидната му, окуражителна тежест.

Едион стана и се върна на мястото си до Роуан. Елин плъзна поглед по тримата мъже, които значеха всичко за нея – повече от всичко.

И се усмихна с храброст, жар, надежда за бленуваното бъдеще.

– Да вдигнем шум до небето.

68.

Каретата на Лизандра криволичеше през гъмжащите улици на града. Всяка пресечка отнемаше три пъти повече време от обичайното заради многолюдните тълпи, изливащи се към пазарите и площадите да ознаменуват лятното слънцестоене. Никой от празнуващите не подозираше какво предстои да се случи, кой крачи устремено през града им.

Дланите ù се изпотиха под копринените ръкавици. Еванджелин, уморена от утринната горещина, дремеше на рамото ù. Трябваше да потеглят още снощи, но... Но бе изпитала нужда да се сбогува. Ярко облечени хора се нижеха покрай каретата и кочияшът им крещеше да освободят пътя. Никой не му обръщаше внимание.

Богове, ако Елин искаше публика, то беше избрала най-подходящия ден от годината. Каретата спря на някакво кръстовище и Лизандра надникна през прозореца. Улицата предлагаше чудесен изглед към стъкления дворец, грейнал ослепително под утринното слънце. Върховете на кулите му пробождаха като копия безоблачното небе.

– Пристигнахме ли? – измърмори Еванджелин.

Лизандра я погали по ръката.

– Още малко, съкровище.

И отправи молитва към Мала, носителката на огъня, чийто празник започваше с толкова цвят и светлина, както и към Темис, който никога не забравяше поробените същества.

Но тя самата вече не беше робиня. Заради Еванджелин беше готова да не слезе от каретата и да напусне града. Макар да оставяше приятелите си.

* * *

Едион носеше тежкия варел със стиснати зъби. Чакаше ги дълъг път до двореца. Особено при положение че трябваше да минават през канали с вода и срутени камънаци, по които дори елфическото им равновесие можеше да ги предаде. Но оттук минаваха и Копоите на Уирда. Макар че Елин и Несрин не им бяха начертали подробна карта, вонята ги водеше безпогрешно.

– Внимавай – предупреди го Роуан през рамо и вдигна варела си по-високо, заобикаляйки една пропукана скала.

Едион едва се сдържа да не го охули за безсмислената заповед. Но все пак не можеше да вини принца. Изпуснеха ли някой от варелите, субстанциите в него можеха да се смесят с доста неприятен резултат.

Преди няколко дни, подбудени от недоверието си в качеството на стоките от Пазара на сенките, Каол и Едион намериха един изоставен хамбар извън града, където изпробваха взривната мощ на варел с адски огън, десет пъти по-малък от тези, които носеха сега.

Оказа се доста по-голяма от очакваната. Двамата хукнаха към Рифтхолд, преди да ги застигнат нежелани любопитни погледи. Димът се виждаше от километри. Едион настръхваше при мисълта какво можеше да предизвика варел с такъв размер, камо ли два, ако не внимаваха.

Но планът беше да избягат много, много надалеч, веднага след като заложеха взривните механизми и запалеха фитилите... Едион се молеше с Роуан да са достатъчно бързи.

Озоваха се в канализационен тунел, толкова тъмен, че дори на неговите очи им трябваше време да се приспособят. Роуан просто продължи напред. Имаха голям късмет, че Лоркан бе избил всички Копои на Уирда, както и че на Елин ù беше хрумнала безскрупулната, хитроумна идея да го подлъже така.

Нарочно не се замисли какво можеше да стане, ако безскрупулността и хитроумието ù ù изневеряха днес.

Свърнаха по друг проход, където ги обгърна задушаващо зловоние. Носовият звук, издаден от Роуан, беше единственият белег, че погнусата им е обща.

Портата.

Желязната порта беше в плачевно състояние, но Едион различи символите, издълбани по нея.

Знаците на Уирда. Древни. Нищо чудно самият Гавин да бе минавал оттук към храма на Грехоядеца.

Странната воня на съществата се гавреше с обонянието на Едион, но той спря да надникне в тъмния тунел пред тях.

Водата спираше дотук. В непрогледния мрак отвъд портата личаха очертанията на порутена скална пътека, по-древна от всички тунели зад тях.

– Гледай си в краката – нареди Роуан, обследвайки прохода. – Пътеката е осеяна с камънаци и отломки.

– Зрението ми по нищо не отстъпва на твоето – не успя да се стърпи този път Едион.

Завъртя рамото си и ръкавът на туниката му разкри Знаците на Уирда, които Елин ги беше накарала да нарисуват със собствената си кръв по телата, ръцете и краката си.

– Да вървим – отвърна просто Роуан, хванал варела си, сякаш тежеше колкото перце.

На Едион му накипя, но... може би точно затова принцът воин го обсипваше с досадни предупреждения. За да отвлече и неговото, и собственото си внимание от случващото се над тях. От опасния товар в ръцете им.

Така повеляваха древните традиции – да се грижат за кралицата и кралството си, но и един за друг.

По дяволите, направо му се дощя да прегърне кучия му син.

Но просто го последва през желязната порта.

И към катакомбите на двореца.

* * *

Веригите на Каол дрънчаха и белезниците вече протриваха болезнено кожата на китките му, докато Елин го дърпаше по оживената улица, допряла кинжал до ребрата му. Оставаше само една пресечка до желязната ограда около хълма, върху който се разполагаше дворецът.

Навалицата се стичаше покрай тях и никой не забелязваше окования мъж нито жената с черна пелерина, която го влачеше към двореца.

– Помниш плана, нали? – пророни Елин със сведена глава и притиснат към ребрата му кинжал.

– Да – отвърна тихо Каол. Само толкова можа да каже.

Дориан още го имаше – държеше се. А това променяше всичко. И нищо.

Тълпите стихваха край оградата, сякаш уплашени от стражите в черни униформи, които несъмнено следяха входа. Първото им препятствие.

Елин се напрегна почти незабележимо и спря толкова внезапно, че Каол едва не се блъсна в нея.

– Каол...

В многолюдието пред тях се образува пролука и той зърна оградата на двореца.

По високите решетки от ковано желязо висяха трупове.

Трупове в червено-златисти униформи.

– Каол...

Но той вече вървеше напред. Тя изруга и тръгна след него, преструвайки се, че го води с веригите, без да отлепя ножа от ребрата му.

Как не беше чул дърдоренето на гарваните, кълвящи мъртвата плът, закачена по всеки от металните стълбове? Вероятно заради глъчта около блъсканицата. А може би просто беше свикнал с граченето по улиците на града. Хората му.

Цели шестнадесет. Най-близките му спътници, най-преданите му стражи. Яката на първия беше отворена и разкриваше нашарените му с рани и белези от прогаряне и бичуване гърди.

Рес.

Колко ли време го бяха изтезавали – него и всички останали? Още от спасяването на Едион?

Каол се замисли кога за последно се бяха свързали с него. Предполагаше, че срещат трудности в контактите, защото гледаха да се спотайват. А не защото... защото през цялото това време са ги...

Погледът му отскочи към трупа, закачен до Рес.

Очите на Бруло бяха избодени – или от мъчителя, или от гарваните. Ръцете му бяха подпухнали и разкривени, една част от ухото му липсваше.

В главата на Каол настана мъртвешка тишина, тялото му сякаш изтръпна.

Това беше послание. Но не за Елин Галантиус нито за Едион Ашривер.

Вината беше негова. Негова.

Двамата с Елин наближиха безмълвно желязната порта, обгърнати от смъртта на приятелите си. Всяка стъпка тежеше. Всяка стъпка се случваше твърде бързо. Вината беше негова.

– Съжалявам – прошепна Елин и го побутна към портата, където стражи в черни униформи наистина оглеждаха всяко лице, минаващо по улицата. – Много съжалявам...

– Планът – пророни той с разтреперан глас. – Променяме го. Още сега.

– Каол...

Той ù каза какво трябва да направи. Като приключи, тя избърса сълзите си и стисна ръката му.

– Ще сторя всичко по силите си.

Щом се изтръгнаха от пълчището, от сълзите ù вече нямаше и помен. До познатата порта се ширеше само празен калдъръм.

Някога бе наричала това място свой дом.

Каол не разпозна стражите на портата, която някога бранеше с такава гордост, през която преди по-малко от година влезе, яхнал кон, от чието седло дрънчаха веригите на жена асасин, току-що освободена от Ендовиер.

Сега същата тази жена го превеждаше окован през портата, превърнала се в асасин за една последна мисия.

Походката ù стана горделива, гъвкава и като я видяха, стражите извадиха мечовете си. Черните им пръстени сякаш поглъщаха слънчевата светлина.

Селена Сардотиен спря на почтително разстояние и вирна брадичка.

– Съобщете на Негово Величество, че шампионът му се е завърнал и му носи жесток трофей.

69.

Черната ù пелерина летеше зад нея, докато Елин водеше някогашния капитан на Кралската гвардия през лъскавите коридори на двореца. На гърба ù, скрит в черен плат, тежеше мечът на баща ù. Никой от придружаващите я десет стражи не си направи труда да вземе оръжията ù.

И защо им беше, при положение че Селена Сардотиен се завръщаше с няколко седмици по-рано от очакваното, все така вярна на краля и короната?

Коридорите тънеха в тишина. Дори помещенията на кралицата бяха затворени и безшумни. Носеха се слухове, че след освобождаването на Едион се е уединила в планината заедно с половината си придворни. Останалите също бяха изчезнали – бягаха или от летните горещини, или от ужасите, превзели кралството им.

Каол не продумваше и дума, макар че умело играеше ролята на гневен беглец, отчаян да си върне благоволението на краля. От скръбта, обзела лицето му при вида на изкълваните от гарвани трупове на хората му, нямаше и следа.

За по-добър ефект той опъна ядно веригите си, а Елин се приведе към него и измърка:

– Няма да стане, капитане.

Каол не благоволи да ù отвърне.

Стражите я погледнаха. Множество Знаци на Уирда, изписани с кръвта на Каол, покриваха тялото ù – човешкият им мирис трябваше да замаскира собствения ù произход. За щастие, в този отряд имаше само два демона.

Светлите коридори на стъкления дворец сякаш не бяха свърталище на толкова голямо зло. Малкото слуги, с които се разминаха, извръщаха очи и ускоряваха крачка. Всички ли бяха избягали след случката с Едион?

Беше ù трудно да не се заглежда в Каол, като наближиха масивните врати от червено и златисто стъкло, отворени към аления мраморен под на кралската съвещателна зала.

Към краля, възседнал стъкления си престол.

И Дориан до него.

* * *

Лицата им.

Лицата им разбуждаха нещо в него.

Човешка измет, изсъска демонът.

Жената – позна лицето ù, като свали тъмната си качулка и коленичи пред подиума му.

– Ваше Величество – пророни тя.

Косата ù беше по-къса, отколкото си спомняше.

Не – не си спомняше. Не я познаваше.

А окованият мъж до нея, покрит с кръв и мръсотия...

Писъци, вятър и...

Достатъчно, сряза го демонът.

Но лицата им...

Не познаваше тези лица.

Не го интересуваха.

* * *

Кралят на Адарлан, убиецът на семейството ù, опустошителят на кралството ù, седеше в стъкления си трон.

– Какво интересно развитие на събитията, шампионе.

Тя се усмихна с надеждата, че гримът около очите ù притъпява яркостта на тюркоазено-златистите ù ириси, а пепелявото русо, в което бе боядисала косата си, ще му попречи да види приликата им с Едион.

– Искате ли да чуете една интересна история, Ваше Величество?

– Свързана ли е със смъртта на враговете ми от Вендлин?

– О, да, и с още много любопитни подробности.

– Тогава защо до ден днешен не съм получил вести?

Пръстенът на ръката му като че ли изсмукваше светлината. Но Елин не виждаше и следа от Ключовете на Уирда, не ги усещаше наблизо, както беше усетила онзи в амулета.

Каол бледнееше и непрестанно стрелкаше поглед към пода на залата.

Тук се беше случило всичко. Тук бяха убили Сорша. Тук бяха поробили Дориан.

Тук преди много време беше продала душата си на краля с фалшиво име, име на страхливка.

– Не обвинявайте мен за калпавите си вестоносци – отвърна тя. – Изпратих ви съобщение в деня, преди да замина. – Извади два предмета от пелерината си, надникна през рамо към стражите и кимна с брадичка към Каол. – Наблюдавайте го.

После отиде до трона и протегна ръка към краля. Той се пресегна и зловонието му...

Валг. Човек. Желязо. Кръв.

Тя пусна два пръстена в дланта му. Издрънчаването на метал в метал беше единственият звук в залата.

– Наследствените пръстени на краля и принца на Вендлин. Щях да донеса главите им, но... Граничарите са толкова свадливи понякога.

Кралят взе един от пръстените с каменно изражение на лицето. Бижутерът на Лизандра отново беше надминал себе си в изработката на кралския герб на Вендлин. След това беше протрил пръстените, така че да изглеждат древни, подобно на семейни реликви.

– И къде точно се намираше ти, когато Нарок нападна Вендлин?

– Къде другаде, освен по дирите на плячката си?

Черните очи на краля се вдълбаха в нейните.

– Избих колкото можах от тях – продължи Елин, скръствайки ръце, като внимаваше да не се покажат скритите остриета в костюма ù. – Прощавайте, че не го превърнах в кърваво зрелище. Може би другия път.

Дориан не помръдваше, а лицето му си оставаше леденостудено над черния нашийник около врата му.

– И как успя да заловиш капитана на Гвардията ми?

Каол продължаваше да се взира в Дориан. Смутеното му, умолително изражение едва ли беше престорено.

– Чакаше ме на пристанището като добро куче. Когато го видях без униформата, го накарах да си изпее и майчиното мляко. Призна си за всяко едно съзаклятие.

Кралят отмести очи към капитана.

– Така значи.

Елин устоя на желанието да погледне към големия часовник в далечния ъгъл на залата или към позицията на слънцето отвъд високия прозорец. Трябваше умело да премерят времето си. Но дотук се справяха добре.

– Питам се все пак – подхвана умислено кралят, облягайки се назад в трона си – кой е съзаклятничил повече – капитанът или ти, шампионе. Или предпочиташ да те наричам Елин?

70.

Това място вонеше на смърт, на ад, на черното пространство между звездите. Многовековното обучение помагаше на Роуан да стъпва предпазливо, да внимава с опасния товар в ръцете си, докато двамата с генерала вървяха бавно през сухия, древен проход.

По стръмната каменна пътека личаха следи от остри нокти и тя тънеше в такъв мрак, че дори очите на Роуан започваха да го предават. Генералът се катереше близо зад него, без да издава нито звук, макар че от време на време някое и друго камъче изхрущяваше под ботушите му.

Елин трябваше вече да е в двореца заедно с капитана – нейния билет към тронната зала.

Ако изчисленията им бяха верни, до няколко минути можеха да взривят смъртоносния си товар.

След още няколко минути щеше да е до нея, зареден с магия, чрез която възнамеряваше да изтръгне въздуха от дробовете на краля. А после с удоволствие щеше да погледа как Елин го изгаря жив. Съвсем бавно. Но неговата наслада щеше да бледнее пред тази на генерала. На всяко дете на

Терасен.

Минаха през врата от масивно желязо, отметната назад, сякаш грамадни ръце с жестоки нокти я бяха извадили от пантите ù. Отвъд нея ги чакаше пътека от гладък камък.

Едион вдиша рязко в същия момент, в който мозъкът на Роуан запулсира бясно в точката между очите му.

Камък на Уирда.

Елин го беше предупредила за кулата – че камъкът ù ù бе донесъл зверско главоболие, но това...

Тя поне е била в човешкото си тяло.

Болката беше непоносима, сякаш кръвта му се отдръпваше във вените при близостта с магическия камък.

Едион изруга и Роуан повтори думите му.

Но в каменната стена пред тях имаше широк процеп, през който навлизаше чист въздух.

Роуан и Едион се промъкнаха безшумно през него.

И се озоваха в голяма, кръгла зала с осем отворени железни врати. Основата на часовниковата кула, ако изчисленията им бяха верни.

Тук цареше почти непрогледен мрак, но Роуан не посмя да запали факлата си.

Едион подуши въздуха и носът му произведе мокър звук. Мокър, защото...

По устните и брадичката на Роуан се стичаше кръв. Носът му кървеше.

– Побързай – прошепна той и остави варела си в отсрещния край на помещението.

Само още няколко минути.

Едион разположи собствения си варел с адски огън срещу другия до входа на залата. Роуан коленичи, а главата му пулсираше все по-болезнено и по- болезнено.

Потискайки агонията, доколкото можеше, забоде фитила във варела си и провлачи дължината му чак до Едион. Единственият звук в помещението беше потропването на капките кръв от носовете им по черния каменен под.

– По-бързо – нареди Роуан и Едион изръмжа тихо, вече несъгласен да търпи предупрежденията му като тактика за отвличане на вниманието.

Роуан не му каза, че още преди минути я бе изоставил.

Той извади меча си и тръгна към входа, през който бяха влезли. Едион заотстъпва назад към него, развивайки съединените фитили. Трябваше да се отдалечат достатъчно, преди да ги запалят, в противен случай взривът щеше да ги изпепели.

Той се помоли безмълвно на Мала Елин да задържи фронта още малко, както и кралят да е твърде съсредоточен върху шампиона си и капитана, за да изпрати някого в подземието.

Едион го достигна с размотания шнур, прорязващ мрака като бяла резка. Другата ноздра на Роуан също прокърви. Свещени богове, как смърдеше това място! На смърт и голгота. Направо не можеше да мисли тук. Сякаш някой стискаше главата му в менгеме.

Двамата се оттеглиха в тунела, влачейки фитила след себе си – единствената им надежда за спасение.

Нещо капна на рамото му. И ухото му кървеше.

Той избърса кръвта със свободната си ръка.

Но не беше кръв.

Гърлено ръмжене изпълни прохода и ги накара да замръзнат на място.

Нещо се раздвижи по тавана.

Седем неща.

Едион пусна макарата на каменния под и извади меча си.

Парче плат – сиво, малко, съдрано – падна от пастта на съществото, висящо над главите им. Пелерината му – липсващото крайче от пелерината му.

Лоркан бе излъгал.

Не беше избил Копоите на Уирда.

Просто ги беше насъскал по Роуан.

* * *

Елин Ашривер Галантиус стоеше гордо пред краля на Адарлан.

– Селена, Лилиан, Елин – провлачи тя. – Не ме е грижа как ще ме наричате.

Стражите зад тях не помръдваха.

Тя усещаше погледа на Каол върху себе си, безпощадното внимание на валгския принц в Дориан.

– Да не мислиш – подхвана кралят с вълча усмивка, – че няма да надникна в съзнанието на сина си и да разбера какво знае, какво е видял в деня, когато братовчед ти ни се изплъзна?

Не беше предполагала и определено не планираше да му се разкрие по този начин.

– Изненадана съм, че ти отне толкова време да се досетиш кого си пуснал през парадния вход на двореца си. Даже съм малко разочарована.

– Навярно и поданиците ти са малко разочаровани. Какво беше усещането, принцесо, да си легнеш със сина ми? Смъртния си враг? – Дориан дори не потрепна. – Заради чувството си на вина ли сложи край връзката ви, или просто защото ти е подсигурил достъп до двореца и вече не ти е бил нужен?

– Бащина загриженост ли подушвам?

Гърлен смях.

– Май е време капитанът да спре да се преструва на окован пленник и да се приближи малко.

Каол се вцепени. Но Елин му кимна леко.

– Напуснете – заповяда кралят на стражите си, без дори да ги погледне.

Те се подчиниха като един и затвориха вратите след себе си. Тежкото стъкло простена и подът се разтресе от сблъсъка им. Оковите на Каол издрънчаха върху мрамора и той раздвижи китките си.

– Каква предателска сган е живяла под покрива ми. – Кралят се обърна към Елин. – А като се замисля, че някога клечеше окована пред мен, че бях на косъм да те екзекутирам, а вместо това те изпратих в Ендовиер. Кралицата на Терасен, робиня и мой шампион. – Кралят разтвори юмрук и погледна двата пръстена върху дланта си. После ги хвърли безцеремонно. Те издрънчаха върху червения мрамор и се плъзнаха с леко свистене по гладката повърхност. – Жалко, че точно сега не разполагаш с огньовете си, Елин Галантиус.

Елин разбули дръжката зад тила си и извади Меча на Оринт.

– Къде са Ключовете на Уирда?

– Поне не шикалкавиш. Но какво ще ми сториш, наследнице на Терасен, ако откажа да ти ги дам?

Той махна на Дориан и принцът слезе по стълбите на подиума.

Време – трябваше ù още време. Кулата още не беше рухнала.

– Дориан – обади се тихо Каол.

Принцът не откликна.

Кралят се изсмя.

– Днес няма ли да избягате, капитане?

Каол впери кръвнишки поглед в него и извади Дамарис – подаръка на Елин за него.

Кралят затупа с пръст по страничната облегалка на трона си.

– Чудя се какво ли би казал народът на Терасен, ако познаваше кървавото минало на Елин Дивия огън. Ако знаеше, че ми е служила. Как ли ще посърнат хорицата, ако научат, че дори отдавна изгубената им принцеса е била покварена?

– Май наистина обичаш звука на собствения си глас, а?

Пръстът на краля застина върху трона му.

– Признавам, учудвам се на собствената си слепота. Та ти си същата разглезена хлапачка, която крачеше напето из двореца си. А аз си въобразявах, че съм ти помогнал. Онзи ден проникнах в съзнанието ти, Елин Галантиус. Обичаше дома и кралството си, но толкова силно желаеше да си обикновена, да се отървеш от тежката си корона. Е, размисли ли? Преди десет години ти поднесох свободата на тепсия, а ти някак успя да се превърнеш в робиня. Много странно.

Време, време, време. Нека говори...

– Тогава имаше на своя страна елемента на изненадата – изтъкна Елин. – Но вече знаем що за сила си овладял.

– Така ли? А дали разбираш цената на Ключовете? В какво трябва да се преобразиш, за да ги използваш?

Тя стисна още по-здраво Меча на Оринт.

– Искаш ли да премериш сили с мен, Елин Галантиус? Да провериш дали заклинанията, които си научила от моите книги, ще са ти достатъчни? О, принцесо, това са панаирджийски трикове в сравнение с неудържимата мощ на Ключовете.

– Дориан – повтори Каол.

Принцът не откъсна очи от нея. По плътните му устни играеше гладна усмивка.

– Нека ти демонстрирам – каза кралят.

Стомахът на Елин се сви на топка, но тя напрегна сили.

Кралят посочи към Дориан.

– На колене.

Принцът падна на колене. Тя изтръпна от сблъсъка на кост с твърдия мрамор. Кралят свъси вежди. Около него се струпа тъмнина и запращя като светкавична буря.

– Не – промълви Каол и понечи да се спусне към него.

Елин го хвана за ръката, преди да е успял да направи нещо изключително глупаво.

Черно като нощта пипало блъсна Дориан в гърба и той се преви от болка.

– Смятам, че знаеш повече, отколкото разкриваш, Елин Галантиус – обяви кралят, докато познатата ù чернота се разрастваше край него. – Неща, в които само наследницата на Бранън Галантиус може да е посветена.

Третият Ключ на Уирда.

– Не би посмял – отвърна Елин.

Тъмнината продължи да бичува принца и задъхвайки се все повече, той изопна врат от болка.

Елин познаваше тази агония.

– Той ти е син... твой наследник.

– Забравяш, принцесо – отговори кралят, – че имам двама синове.

Черният камшик отново изплющя по гърба на Дориан и той изкрещя. Мрачна светкавица пробяга по оголените му зъби.

Елин се втурна към него, но заклинанията по собствената ù кожа я отблъснаха. Невидима стена от тъмна болка обграждаше Дориан и изтерзаните му крясъци вече не секваха.

Като звяр, скъсал синджира си, Каол се хвърли върху нея, ревейки името на Дориан. И отново, и отново, докато изпод ръкава му не текна кръв. Принцът ридаеше и от устата му се лееше тъмнина, която сякаш оковаваше ръцете му, жигосваше гърба му, шията му...

В следващия миг изчезна.

Дориан се свлече на пода с разбушувани гърди. Задъхан и пребледнял, Каол прекъсна поредната си атака.

– Стани – заповяда кралят.

Дориан се изправи на крака и черният нашийник проблесна върху врата му.

– Превъзходно – рече съществото в принца.

Горчива жлъчка прогори гърлото на Елин.

– Моля те – обърна се дрезгаво към краля Каол и сърцето ù се пропука от агонията и отчаянието в гласа му. – Освободи го. Кажи какво искаш в замяна.

Готов съм на всичко.

– Ще предадеш ли някогашната си любовница, капитане? Не виждам защо да губя едно оръжие, ако не се сдобия с ново. – Кралят махна към нея. – Ти унищожи генерала ми и трима от принцовете ми. Сещам се за няколко други Валги, които изгарят от желание да впият нокти в плътта ти, да проникнат в тялото ти.

Справедливо отмъщение.

Елин се осмели да надникне към прозореца. Слънцето се издигаше все по-нависоко в небето.

– Ти нахлу в дома ми и изби семейството ми – отвърна Елин. Големият часовник отброи дванадесет. След миг прозвуча и окаяният, фалшив звън на часовниковата кула. – Справедливо отмъщение е – продължи тя, отстъпвайки назад към стъклените врати, – да унищожа теб.

Тя извади Окото на Елена изпод костюма си. Синият камък сияеше като малка звезда.

Не беше просто талисман срещу зло.

А ключът за гробницата на Ераван.

Кралят се опули насреща ù и стана от трона си.

– Току-що допусна най-голямата грешка в живота си, момиче.

Сигурно имаше право.

Обедните камбани звъняха.

Но часовниковата кула още се издигаше на мястото си.

71.

Роуан замахна с меча си и проби каменната кожа на Копоя. Съществото падна назад с болезнен вой, но ударът не беше достатъчен да го спре, да го убие. Отнякъде изскочи втори Копой на Уирда. Роуан продължи да размахва меча си. Двамата с Едион бяха притиснати към стената и чудовищата постепенно ги изтласкваха от прохода – отдалечаваха ги все повече и повече от макарата, която

Едион бе пуснал на земята, за да извади меча си.

Из тунелите отекна неприятен стържещ звън.

До следващия Роуан вече беше нападнал два различни копоя със замах, който би изкормил повечето същества.

Часовниковата кула. Пладне.

Копоите на Уирда ги изблъскваха назад, умело избягвайки смъртоносните им удари.

Пречеха им да стигнат до фитила.

Роуан изруга и се впусна в атака срещу три от тварите, докато Едион го прикриваше. Но копоите не отстъпваха.

Пладне. А беше обещал на Елин, че преди слънцето да е достигнало зенита си, часовниковата кула ще се е превърнала в прах.

Проехтя и последният звън.

Минаваше дванадесет часът.

А неговото Огнено сърце, кралицата му, се намираше в двореца над тях и се бореше за живота си само с простосмъртното си тяло и остър ум. Но докога ли? Мисълта го порази толкова силно, толкова стихийно, че Роуан изрева от ярост, надвиквайки дори зверовете.

Ревът му коства неприкосновеността на брат му. Едно от съществата се стрелна свирепо покрай него и Едион залитна назад с крясък. Роуан подуши кръвта му, преди да я види.

Явно мирисът на полуелфическа кръв им действаше като сигнал за вечеря. Четири копоя се нахвърлиха едновременно на генерала, оголили гладни за плът каменни зъби.

Останалите три се втурнаха към Роуан и той загуби всякаква надежда да се докопа до фитила.

Да спаси кралицата, приютила сърцето му в белязаната си длан.

* * *

Елин заотстъпва към стъклените врати, както бяха планирали с Каол, виждайки мъртвите му хора.

Кралят съсредоточи цялото си внимание върху Окото на Елена, висящо на врата ù. Тя свали амулета и го вдигна с нетрепваща ръка.

– Това търсиш, нали? Горкият Ераван, заключен в тясната си гробница от толкова много време.

Каол остана на място, макар и с много усилия.

– Къде го намери? – процеди гневно кралят.

Елин подмина Каол, като го докосна с рамо – за утеха и благодарност, и сбогуване.

– Май и предците ти не са одобрявали избора ти на развлечения. Ние обаче, жените от рода Галантиус, се подкрепяме.

Каол за пръв път виждаше такова разочарование по лицето на краля.

– А каза ли ти невежата какво ще се случи, ако впрегнеш силата и на другия ключ, който притежаваш?

Беше толкова близо до вратите.

– Пусни принца или ще унищожа амулета на мига и Ераван ще си остане заключен завинаги.

Тя пъхна верижката в джоба си.

– Така да бъде – рече кралят. Погледна към Дориан, който изглеждаше така, сякаш не помни дори собственото си име, макар посланието на вещицата да твърдеше друго. – Върви. Доведи ми я.

От принца рукна тъмнина и се разми като кръв във вода покрай него. Свирепа болка избухна в главата на Каол.

Елин побягна през стъклените врати.

Дориан се спусна след нея с нечовешка скорост и подът на залата и стените ù се покриха с лед. Студът изтръгна въздуха от дробовете му. Принцът дори не го погледна, преди да излети през вратите.

Кралят пристъпи напред към първото стъпало на подиума си. Дъхът му излизаше на бели облаци.

Каол вдигна меча си и зае позиция между отворените врати и тиранина.

Кралят направи още една крачка.

– Още геройски подвизи? Не се ли отегчи, капитане?

Каол не помръдна от мястото си.

– Ти уби хората ми. И Сорша.

– И много други.

Трета стъпка. Кралят надникна над рамото му към коридора, където Елин и Дориан вече не се виждаха.

– Всичко приключва сега – заяви Каол.

* * *

Валгските принцове във Вендлин бяха неудържима сила. Но сега един от тях обитаваше тялото на Дориан, използваше магията му...

Елин летеше по коридора, обградена от стъкло, мрамор и открито небе.

А зад нея като гибелна черна буря се носеше Дориан.

Лед обгръщаше всичко край него, по стъклата плъзваше скреж.

Елин знаеше, че достигнеше ли я ледът, няма да направи нито крачка повече.

Беше наизустила всеки коридор, всяко стълбище в двореца от картите на Каол.

Затова напрегна всички сили, молейки се капитанът да ù спечели още малко време, и се стрелна нагоре по едно тясно стълбище.

Ледът пращеше по стъклото зад нея и студът хапеше петите ù.

По-бързо – по-бързо.

Нагоре и все по-нагоре. Минаваше пладне. Ако нещо се беше объркало с Роуан и Едион...

Тя достигна върха на стълбището, но се подхлъзна на вледенената площадка, залитна настрани и полетя надолу...

В последния момент се подпря с ръка на пода и част от кожата ù остана залепена на леда. Блъсна се в една стъклена стена и отскочи от нея, после пак хукна, обградена от мраз.

По-нависоко – трябваше се изкачи по-нависоко.

А Каол беше сам с краля...

Не си позволи да мисли за това. Ледени шипове се стрелнаха от стените и едва не я прободоха.

Дъхът гореше в гърлото ù.

– Казах ти – проехтя студен мъжки глас зад гърба ù, стабилен, сякаш собственикът му не тичаше подире ù. Скреж обгърна прозорците от двете ù страни като дебела паяжина. – Казах ти, че ще съжаляваш, задето си ме пощадила. Че ще унищожа всичко, което обичаш.

Елин достигна стъкления мост между две от най-високите кули. Беше напълно прозрачен и разкриваше с плашеща яснота всеки сантиметър от бездната под краката ù.

Още скреж плъзна по прозорците със скриптене...

Някое от стъклата се пръсна и от гърлото ù се изтръгна писък, когато парчетата се забиха в гърба ù.

Тя свърна настрани към счупения прозорец, към тънката му желязна рамка и пропастта отвъд нея.

И се хвърли през зейналата дупка.

72.

Слънчев простор, вятърът в ушите ù, а после...

Елин се приземи на крака върху открития стъклен мост на долното ниво и коленете ù изпукаха, поемайки удара. Превъртя се и тялото ù изпищя от болка заради тънките рани по ръцете и гърба ù, където стъклените парчета бяха прорязали костюма, но мигновено хукна към вратата на кулата в другия край на моста.

Надникна навреме да види как Дориан скача през счупения прозорец, вперил смъртоносен поглед в нея.

Елин отвори вратата тъкмо когато принцът кацна върху моста с трясък. Затръшна я след себе си, но дебелото ù стъкло не успя да изолира нарастващия студ.

Още малко.

Тя хукна по витото стълбище на кулата със сподавено ридание зад стиснатите зъби.

Роуан. Едион. Каол.

Каол...

Вратата в дъното на кулата изхвърча от пантите си и мразът влетя през нея, отмъквайки дъха ù.

Но Елин беше достигнала върха на кулата. Оттук започваше друг стъклен мост, тесен и гол, който се простираше чак до един от далечните шпилове.

Беше обгърнат в сянка, тъй като слънцето все още не успяваше да се подаде иззад другата страна на сградата. Най-високите кули на стъкления дворец я обграждаха като в клетка от тъмнина.

* * *

Елин бе избягала, вземайки Дориан със себе си.

Каол успя да ù спечели поне толкова време в отчаян опит да спаси и нея, и краля си.

Тази сутрин влетя в къщата му, смееща се през сълзи, и му разказа за посланието от Водачката на Крилото – как ù се отблагодаряваше вещицата, задето бе спасила живота ù. Дориан още го имаше, продължаваше да се бори.

Първоначалният ù план беше да се погрижат и за двамата едновременно – и за краля, и за принца, а Каол се съгласи да ù помогне, да опита да установи връзка с човешкото у Дориан, да го окуражи да се бори за себе си. Докато не видя хората си да висят по оградата на двореца.

Гледката прогони всякакво желание за преговори.

За да има Елин шанс – макар и малък – да освободи Дориан от проклетия нашийник, кралят трябваше да е вън от играта. Дори това да ù костваше дълго чаканото възмездие за семейството и кралството ù.

Каол с радост щеше да му отмъсти от нейно име, както и от името на още мнозина.

Кралят погледна меча му, после лицето му и се изсмя.

– Искаш да ме убиеш ли, капитане? Колко драматично.

Елин и Дориан се бяха отдалечили достатъчно. Блъфът ù се получи толкова добре, че дори Каол повярва в автентичността на Окото – така прецизно го насочи към слънцето, за да засияе синият камък. Той нямаше представа къде е скрила оригинала. Дали изобщо някога го е носила.

Всичко – всичко, което бяха постигнали, което бяха загубили, за което се бяха борили... Всичко се свеждаше до този момент.

Кралят продължаваше да пристъпва към него, а Каол държеше меча пред себе си, без да помръдва от мястото си.

За Рес. За Бруло. За Сорша. За Дориан. За Елин и Едион, и тяхното семейство, за хилядите, загинали в трудовите лагери. И за Несрин, която беше излъгал, която напразно щеше да чака завръщането му, съвместното им бъдеще. Не съжаляваше за нищо друго, освен за това.

Блъсна го черна вълна и Каол залитна назад. Защитните символи гъделичкаха кожата му.

– Ти губиш – пророни задъхано той.

Кръвта се ронеше под дрехите му и започваше да го сърби.

Още една черна вълна, същата като онази, която бе поразила Дориан – която самият принц не бе могъл да понесе.

Този път Каол усети пълната ù мощ – безкрайната агония, обещанието за непоносима болка.

Кралят го доближи. Каол вдигна меча си по-високо.

– Защитните ти символи вече не вършат работа, момче.

Каол се усмихна, вкусвайки кръвта в устата си.

– Добре че стоманата е по-издръжлива.

Слънцето, изливащо се през прозорците, стопли гърба му, сякаш го прегръщаше за утеха. Сякаш му казваше, че е настъпил моментът.

Ще направя всичко по силите си, беше обещала Елин.

А той ù спечели достатъчно време.

Черна вълна се надигна зад краля и погълна светлината в стаята.

Каол разтвори широко ръце и тъмнината го връхлетя, помете го, покоси го и от него остана само сияние – пламтящо синьо сияние, топло и приветливо.

Елин и Дориан се бяха измъкнали. Това му стигаше.

Затова посрещна болката без страх.

73.

Демонът щеше да я убие.

И той го подкрепяше.

Лицето ù... това лице...

Тръгна бавно към жената в другия край на тесния сенчест мост. Кулите високо над тях лъщяха ослепително.

Ръцете ù бяха облени в кръв и отстъпваше задъхано, свила юмруци пред себе си.

На единия ù пръст блестеше златен пръстен. Вече я подушваше – подушваше безсмъртната, могъща кръв във вените ù.

– Дориан – пророни жената.

Не знаеше това име.

А сега щеше да я убие.

74.

Време. Трябваше да си спечели повече време или да го открадне, докато мостът още тънеше в сянка, докато слънцето се изкачваше бавно, бавно в небесата.

– Дориан – повтори умолително Елин.

– Ще изтръгна вътрешностите ти – заплаши я демонът.

По моста плъзна лед. С всяка нейна стъпка към вратата на кулата парчетата стъкло в гърба ù се местеха, прорязваха още по-надълбоко плътта ù.

Часовниковата кула все още се издигаше.

Но поне краля го нямаше.

– В момента баща ти е в съвещателната си зала – подхвана Елин, мъчейки се да потисне режещата болка. – Там е с Каол, твоя приятел. И по всяка вероятност вече го е убил.

– Хубаво.

– Каол – повтори името му Елин. Единият ù крак се подхлъзна на леда и светът се килна настрани, преди да възвърне равновесието си. Стомахът ù се сви при вида на бездънната пропаст под нея, затова побърза да насочи очи към принца, макар че поредната вълна на агония проряза тялото ù. – Каол. Ти се жертва за него. Позволи им да ти сложат този нашийник... за да се спаси поне той.

– Ще позволя на краля да сложи същия и на теб, а после ще си поиграем.

Тя се блъсна във вратата към кулата и заопипва слепешком за дръжката.

Но и тя беше замръзнала.

Елин задращи с нокти леда, докато погледът ù прескачаше между принца и слънцето, което всеки момент щеше да надникне иззад един от високите шпилове.

Дориан се намираше на десетина крачки от нея.

Тя отново впери очи в него.

– Сорша... казваше се Сорша и те обичаше. Ти обичаше нея. А те ти я отнеха.

Пет крачки.

Нямаше нищо човешко в лицето му, нито следа от спомен в сапфирените му очи.

Елин зарида, а от носа ù шурна кръв заради опасната му близост.

– Върнах се за теб. Както обещах.

Леден кинжал се появи в ръката му и смъртоносното му острие проблесна като звезда на слънчевата светлина.

– Не ме интересува – отвърна Дориан.

Тя протегна ръка пред себе си, сякаш можеше да го изтласка с нея, и сграбчи една от неговите. Нямаше време дори да се учуди на студенината ù, преди Дориан да забие ножа под ребрата ù.

* * *

Съществото се блъсна в него със страшна сила, поваляйки го на земята, и от устата на Роуан бликна кръв. Четири от Копоите на Уирда лежаха мъртви, но от фитила го деляха още три. Едион изрева от болка и ярост, държеше трите изчадия настрана, докато Роуан забиваше меча си в каменната кожа...

Съществото върху него се отдръпна назад, избяга му.

Останалите три се обединиха отново, подивели от мириса на елфическа кръв, обливаща прохода. Неговата кръв. Кръвта на Едион. Лицето на генерала вече бледнееше от загубата ù. Нямаше да издържат още дълго.

Но трябваше да срути някак проклетата часовникова кула.

Сякаш с единна мисъл, с единно тяло трите Копоя на Уирда се спуснаха към тях и ги разделиха – първият се нахвърли на генерала, а другите два скочиха към него...

Каменни челюсти се впиха в крака му и Роуан падна на земята.

Костта му се строши със зловещ звук и го обгърна чернота...

Но той се опълчи на мрака, който неумолимо го влачеше към смъртта.

И заби бойния си нож дълбоко в окото на Копоя тъкмо когато вторият налиташе с оголени зъби на протегнатата му ръка.

В този миг нещо голямо блъсна звяра и го запрати в стената. След секунда тежестта на мъртвия се вдигна от тялото му и...

Лоркан изскочи от тъмнината с извадени мечове и боен вик на уста и се нахвърли на останалите копои.

Роуан стана на крака, мъчейки се да запази равновесие, независимо от жестоката болка под едното му коляно. Едион вече стоеше прав, с омазано в кръв лице, но бистър поглед.

Едно от съществата се устреми към него, но Роуан хвърли ножа си с безпощадна точност и го заби право в зейналата му паст. Копоят се стовари на петнадесетина сантиметра от краката на генерала.

Лоркан беснееше като вихрушка от стомана. Роуан извади другия си нож, готов да хвърли и него...

Когато Лоркан прободе черепа на съществото с меча си.

Тишина – съвършена тишина се възцари в окървавения тунел.

Едион закуцука към макарата с фитила на двадесетина крачки от него.

– Сега! – изкрещя Роуан.

Не го интересуваше дали ще оцелеят. Така или иначе...

Призрачна болка прободе ребрата му, свирепа и безпощадна.

Коленете му се подвиха. Жестоката рана не беше в неговото тяло, а в друго.

Не.

Не, не, не, не, не.

Не знаеше дали крещи думата на глас, дали не дере гърло в безумието си, но дори не изчака ледената агония да отшуми, преди да се втурне към изхода на тунела.

Всичко се беше объркало.

Направи едва стъпка, преди кракът му да го предаде, и само онази невидима връзка, опъната до краен предел, го задържаше в съзнание. Твърдо, окървавено тяло се блъсна в неговото, нечия ръка го хвана през кръста и го вдигна.

– Бягай, глупак такъв – извика му Лоркан и го завлачи надалеч от фитила.

Едион клечеше над него и удряше кремъците един в друг.

Веднъж. Два пъти.

Докато не изскочи искра и в тъмнината не лумна пламък.

После се втурнаха с всички сили.

– По-бързо! – крещеше Лоркан.

Едион ги настигна, хвана Роуан от другата страна и прибави силата и скоростта си към тяхната.

Надолу по тунела. През изметнатата желязна порта, а оттам – в канализацията.

Нямаше достатъчно време и разстояние между тях и часовниковата кула.

А Елин...

Нишката се опъна още по-силно и започна да се къса. Не.

Елин...

Чуха взрива, преди да го усетят.

Първо абсолютна тишина, сякаш светът бе застинал на място. А после и оглушителен гърмеж.

– Раздвижи се – пришпори го Лоркан.

Роуан се подчини сляпо на строгата заповед, както бе правил векове наред.

Тогава ги застигна и вятърът – сух, огнен вятър, който опърли кожата му.

Последван от ослепителна светлина.

И жега, толкова непоносима, че Лоркан изруга и ги дръпна към една ниша.

Тунелите се разтресоха, светът се разтресе.

Таванът се срути.

Когато прахолякът и отломките се уталожиха по земята, а тялото на Роуан вече пееше от болка и радост, и мощ, пътят им към двореца се оказа заприщен. А зад тях в непрогледния мрак на канализацията чакаха стотина валгски командири и войници със страховити оръжия и гибелни усмивки.

* * *

Манон и Астерин, целите оплискани във воняща валгска кръв, летяха обратно към Морат, когато...

Лек ветрец, трепетна вълна, тишина.

Астерин нададе вик и уивърнът ù направи вираж надясно, сякаш бе дръпнала поводите му. Абраксос изрева, но Манон погледна надолу към земята, където птиците отлитаха от короните на дърветата, уплашени от невидимия талаз...

От магията, която пробяга по света – най-сетне освободена.

Тъмнината прегърна Манон.

Магия.

Не я интересуваше какво е станало, как са успели да я пуснат от затвора ù.

Тегобата на простосмъртието напусна тялото ù. Могъща сила се разля в нея и обгърна костите ù като броня. Накара я да се почувства недосегаема, безсмъртна, неудържима.

Манон отметна глава към небето, разпери широко ръце и изрева с цяло гърло.

* * *

В Морат цареше хаос. Вещици и хора търчаха наоколо с крясъци.

Магията.

Магията бе освободена.

Невъзможно.

Но и тя я усещаше, дори с нашийника около врата си и зловещия белег на ръката си.

Усети как великият звяр в нея се изскубна от оковите.

И се сля с огъня от сенки.

* * *

Елин отстъпваше от стъклената врата, оплискана с нейната кръв, откопчвайки се от валгския принц, който се присмиваше на болката ù и кървавата диря след нея.

Слънцето още се мъчеше да надникне зад високата кула.

– Дориан – пророни тя, докато краката ù се плъзгаха по стъклото, а между замръзналите ù пръсти бликаше топла алена течност. – Спомни си.

Но валгският принц я дебнеше неумолимо и по лицето му се изписа усмивка, когато Елин се срути по корем в средата на моста. Обгърнатите в сянка кули на стъкления дворец се издигаха като гробница около нея. Нейната гробница.

– Дориан, спомни си – промълви немощно тя.

Ножът му я бе пробол на косъм от сърцето.

– Кралят ми нареди да те водя при него, но май първо ще се позабавлявам с теб.

В ръцете му се появиха два ножа с извити, страховити остриета.

Малък отрязък от слънцето започваше да се подава над кулата.

– Спомни си Каол – продължи умолително тя. – Спомни си Сорша. Спомни си мен.

Мощен взрив откъм другата страна на двореца разтърси стъклото под краката ù.

А после я обгърна тайнствен вятър, нежен вятър, великолепен вятър, сякаш понесъл на крилете си най-съкровената песен на света.

Тя затвори очи за миг, притисна длан към ребрата си и вдиша дълбоко.

– Ще оцелеем – прошепна Елин, натискайки още по-силно раната си, докато кръвта не секна, докато не останаха да бликат само сълзите ù. – Дориан, ще оцелеем след тази загуба, след сблъсъка с мрака. Ще оцелеем и аз се върнах за теб.

Вече ридаеше, ридаеше, а вятърът отшумяваше полека. И раната ù се затваряше.

Ножовете затрепериха в ръцете на принца.

На пръста му блестеше златният пръстен на Атрил.

– Бори се – окуражи го тя. Слънцето набъбваше в небето. – Бори се. Ще оцелеем.

Златният пръстен сияеше все по-ярко и по-ярко около пръста му.

Той залитна назад и лицето му се изкриви.

– Ти, човешки червей.

Погълнат от омраза, не бе забелязал как Елин му нахлузи пръстена, когато се бе вкопчила в ръката му уж за да го възпре.

– Свали го – изръмжа демонът, а като опита да го докосне, изсъска от болка като опарен. – Свали го!

Ледът продължаваше да се разстила към нея, все по-бързо и по-бързо, а слънчевите лъчи вече проникваха между двете кули, отразяваха се във всяка стъклена повърхност, изпълваха замъка с величествената светлина на Мала, носителката на огъня.

Мостът – същият мост, който двамата с Каол бяха избрали точно с тази мисъл, за този момент от зенита на лятното слънцестоене, – попадаше точно в центъра ù.

Светлината я озари и изпълни сърцето ù с могъществото на избухваща звезда. Валгският принц изрева и запрати вълна от ледени копия право към гърдите ù. Елин стрелна ръце към принца, към приятеля си и му отвърна с цялата мощ на магията си.

75.

Имаше огън и светлина, и мрак, и лед.

Но жената оставаше на мястото си по средата на моста, протегнала ръце напред, докато се изправяше на крака. От дупката в черния ù костюм, където я бе пронизало леденото острие, вече не шуртеше кръв. Кожата отдолу беше чиста и лъскава.

Зараснала – чрез магия.

Навсякъде около него се вихреха огън и светлина, дърпаха го от всички страни.

Ще оцелеем – беше казала. Все едно знаеше що за тъмнина цареше у него, какви ужаси бяха виждали очите му. – Бори се.

Светлината прогаряше пръста му – пращеше вътре в него.

Докато не пропука мрака.

Спомни си, беше го призовала.

Огньовете ù пореха тялото му и демонът в него виеше от болка. Но него не го болеше. Огньовете ù засягаха само демона.

Спомни си.

Светла пролука в чернотата.

Открехната врата.

Спомни си.

Демонът пишеше, а той напрегна сили – напрегна всички сили... и надникна през очите му. През собствените си очи.

И видя Селена Сардотиен пред себе си.

* * *

Едион изплю кръв върху отломките. Роуан едва запазваше съзнание, облегнат на един от срутените скални късове зад тях, докато Лоркан им проправяше път през стълкновението от валгски бойци.

Още и още се изливаха откъм тунелите, въоръжени и кръвожадни, надушили източника на взрива.

Тъй като Роуан и Лоркан бяха твърде изтощени да призоват магическите си сили, едва ли щяха да устоят на валгските атаки още дълго.

На Едион му оставаха два ножа и съзнаваше, че няма да се измъкнат живи от канализацията.

Войниците нахлуваха в тунела като безкрайна вълна. Празните им очи светеха от ярост.

Дори толкова дълбоко под земята Едион чуваше писъците на хората по улиците, породени или от експлозията, или от магията, заляла града им. А вятърът... за пръв път подушваше такова нещо и едва ли някога щеше да му се случи отново. Бяха взривили кулата. Справили се бяха.

Кралицата му си беше върнала магията. И може би вече имаше шанс да успее. Едион изкорми най-близкия валгски командир, чиято тъмна кръв окъпа ръцете му, и се хвърли към двамата, изскочили на негово място. Роуан хриптеше зад него.

Магията на принца угасваше поради тежката му кръвозагуба и вече не успяваше да изтръгва въздуха от дробовете на войниците. Сега просто ги отблъскваше като студен вятър и държеше повечето настрана. Първоначално Едион не усети магията на Лоркан, която извираше от него на почти невидими тъмни вълни. Но застигнатите от тях Валги падаха мигновено. И не ставаха повече.

За жалост обаче и тя гаснеше лека-полека.

Едион с трудност въртеше меча си. Още съвсем малко, само няколко минути трябваше да задържат войниците, за да не отклоняват кралицата от мисията ù. Поне петима тъмни бойци се нахвърлиха едновременно на Лоркан и го изтласкаха към непрогледния мрак.

Едион продължи да размахва меча си, докато не останаха Валги пред него и не осъзна, че войниците са се отдръпнали назад, за да се прегрупират. Накрая се озова пред непробиваем взвод валгски стражи, чиито задни редици се губеха в мрака. Държаха мечовете си в очакване на заповед. Твърде много бяха. Нямаше как да ги преборят.

– За мен беше чест да се бия до теб, принце – заяви Едион на Роуан.

Роуан му отвърна с немощен хрип.

Валгският командир излезе на предна линия с меч в ръка. Някъде откъм дълбините на тунела се чуха писъците на войници. Лоркан – себичното копеле – явно си беше проправил път през тях. И вече бягаше.

– Атакувайте по мой сигнал – нареди командирът и вдигна ръка. Черният му пръстен проблесна смътно.

Едион застана пред Роуан, макар и напразно. Убиеха ли него, щяха да докопат и принца. Но така щеше да умре в битка, защитавайки брат си. Поне това му оставаше.

Хората по улиците над тях продължаваха да крещят панически. Виковете им като че ли се приближаваха, засилваха се.

– Готови! – обърна се командирът към воините си.

Едион пое глътка въздух – една от последните му. Роуан се изправи, доколкото можа, непоколебим пред смъртта, която ги зовеше. Едион можеше да се закълне, че прошепна името на Елин. От крайните вражески редици долетяха още писъци.

Няколко войници от предните се обърнаха да видят какво се случва.

Едион не се интересуваше. Не и при положение че стоеше пред низ от мечове, лъснали като зъбите на някой свиреп звяр.

Командирът спусна ръка.

И призрачният леопард я откъсна от тялото му.

* * *

За Еванджелин, за свободата ù, за бъдещето ù.

Лизандра помиташе войниците със зъби и нокти.

Стигнаха до средата на града, преди да изскочи от каретата. Инструктира Еванджелин да продължи до вилата на Фалик, да бъде добро момиче и да се пази. Беше преодоляла на бегом две пресечки в посока към замъка, без да я е грижа, че не може да им помогне много в боя, когато вятърът я блъсна и събуди дива песен в кръвта ù.

Тогава Лизандра съблече човешката си кожа, клетката, в която бе живяла толкова дълго, и се спусна по дирите на приятелите си.

Войниците в тунела крещяха от ужас, докато ги разкъсваше – отнемаше по един живот за всеки ден, прекаран в ада, за загубеното ù детство и за това на Еванджелин. Чисто въплъщение на гнева, на яростта, на отмъщението.

Намери Едион и Роуан притиснати към срутени скали, запушили изхода им. Гледаха с окървавени, смаяни лица как се нахвърля на един войник и изтръгва гръбнака му.

О, това тяло определено ù харесваше.

Още войници влетяха в тунела и Лизандра се устреми към тях, отдавайки се напълно на звяра, в който се беше превърнала. Развилня се като същинско олицетворение на смъртта.

Усмири се чак когато не останаха живи Валги и светлата ù козина се накваси с кръв – гнусна, черна кръв.

– Дворецът – пророни задъхано Роуан от мястото си до камъните. Едион притискаше с длан дълбоката рана в крака му. Роуан посочи към разчистения път, осеян с кървави трупове. – Кралицата.

Заповед и молба.

Лизандра кимна и от муцуната ù се проточи черна, лепкава кръв. Завъртя се и хукна по същия път, откъдето беше дошла.

Хората крещяха при вида на призрачния леопард, който летеше като стрела през улиците и заобикаляше ловко цвилещи коне и файтони. Стъкленият дворец се издигаше насреща ù, полуобгърнат от пушилката на срутената часовникова кула. Светлина – огън – лумтеше между кулите му. Елин. Елин беше жива и сееше погром.

По желязната порта на двореца висяха гниещи трупове. Огън и тъмнина се сблъскаха със страшна сила между високите кули и тълпата наоколо замлъкна от удивление. Лизандра се спусна към портата и всички по пътя ù се отдръпваха с ужасени писъци чак до отворения вход. На който стояха тридесет валгски стражи, въоръжени с лъкове и готови за стрелба.

Всички насочиха оръжията си към нея.

Тридесет стражи със стрели, а отвъд тях я чакаше дворецът. И Елин.

Лизандра скочи в атака. Най-близкият войник стреля право към гърдите ù.

Сетивата на леопарда ù подсказваха, че стрелата ще попадне в целта си.

Но Лизандра не забави крачка. Не спря.

За Еванджелин. За бъдещето ù. За свободата ù. За приятелите, които ù се бяха притекли на помощ.

Стрелата летеше неумолимо към сърцето ù.

Докато нечия чужда стрела не я отклони в полет.

Лизандра повали войника и раздра лицето му с нокти.

Познаваше само един стрелец с толкова точен мерник.

Леопардът нададе яростен рев и се превърна в буря от смърт за най-близките врагове, докато по останалите се забиваха стрелите на нейните приятели.

Лизандра вдигна поглед тъкмо навреме да види как Несрин Фалик опъва лъка си на съседния покрив, обградена от бунтовници. Стрелата ù попадна право в окото на последния жив страж по пътя ù към двореца.

– Върви! – чу се викът ù над глъчката на ужасената тълпа.

Огън и нощ воюваха между най-високите кули и земята трепереше.

Лизандра препусна нагоре по стръмната лъкатушеща пътека в гората.

Усещаше единствено тревата и дърветата, и въздуха.

И гъвкавото си, могъщо тяло, пламналото си сърце, пеещо с всяка стъпка, с всяко движение. Най-сетне – бърза като вятъра и свободна.

Дивият устрем изпълваше вените ù с радост дори докато кралицата ù се бореше за кралството и света им високо, високо над нея.

76.

Елин дишаше тежко и водеше битка с болезненото туптене в главата си. Твърде скоро. Беше употребила твърде много сила твърде скоро. Не си беше дала време да я попие постепенно и бавно да достигне дълбините ù. Трансформирането в елфическа форма не ù помогна, само направи вонята на Валга още по-нетърпима.

Дориан стоеше на колене и дращеше ръката си, където пръстенът сякаш гореше, жигосвайки плътта му.

Изпращаше към нея нови и нови вълни мрак, а тя всеки път ги отблъскваше със стена от огън.

Но кръвта ù започваше да кипи.

– Опитай, Дориан – продължаваше да го умолява, макар да чувстваше езика си като пергамент в пресъхналата си уста.

– Ще те убия, елфическа кучко.

Гърлен смях се разнесе зад нея.

Елин се обърна само наполовина – предпочиташе да застане с гръб към откритата пропаст, отколкото към някого от двама им.

Кралят на Адарлан стоеше пред отворената врата в другия край на моста.

Каол...

– Колко благородно от страна на капитана да ти спечели време, за да имаш шанс да спасиш сина ми.

Тя опита... опита, но...

– Накажи я – изсъска демонът от отсрещната страна на моста.

– Търпение. – Но кралят се вцепени осезаемо, като видя горящия златен пръстен на ръката на Дориан. Суровото му, жестоко лице се вкамени. – Какво си сторила?

Принцът се загърчи и нададе толкова оглушителен писък, че елфическите ù

уши зазвъняха.

Елин извади меча на баща си.

– Убил си Каол – пророни с кухи думи.

– Дори веднъж не замахна с меча си. – Той се подсмихна към нейното острие. – Съмнява ме и ти да успееш.

Дориан замлъкна.

– Убил си го – озъби се Елин на краля.

Той тръгна към нея и стъпките му отекнаха глухо по стъкления мост.

– Съжалявам единствено – отвърна кралят, – че нямах време да го поизмъчвам.

Тя направи крачка назад – само една.

Кралят извади Нотунг.

– Но за теб ще намеря.

Елин вдигна меча си с две ръце.

И тогава...

– Какво каза?

Дориан.

Гласът му беше дрезгав, пресеклив.

Кралят и Елин извърнаха погледи към принца.

Дориан се взираше в баща си и очите му искряха като звезди.

– Какво каза? За Каол?

– Замълчи – викна му кралят.

– Убил си го. – Този път думите му не прозвучаха въпросително.

Устните на Елин затрепериха и тя потъна дълбоко, дълбоко, дълбоко в себе си.

– И какво от това? – вирна вежди кралят.

– Уби ли Каол?

Светлината върху ръката на Дориан гореше все по-ярко и по-ярко...

Но нашийникът си оставаше около врата му.

– Ти – провикна се кралят.

Елин осъзна, че говори на нея, тъкмо когато едно копие от мрак полетя към нея...

И се разби в стена от лед.

* * *

Дориан.

Името му беше Дориан.

Дориан Хавилиард, принцът наследник на Адарлан.

А Селена Сардотиен – Елин Галантиус, негова скъпа приятелка... му се беше притекла на помощ.

Тя се обърна към него с древния меч в ръце.

– Дориан? – промълви.

Демонът в него виеше и се молеше, дращеше бясно, увещаваше го.

Черна вълна се блъсна в ледения щит, който се беше издигнал между принцесата и баща му. Скоро кралят щеше да го пробие.

Дориан вдигна ръце към нашийника от Камък на Уирда – студен, гладък, пулсиращ.

Недей – изпищя демонът. – Недей!

По лицето на Елин вече се стичаха сълзи, когато Дориан вкопчи пръсти в черния камък около гърлото си.

И го счупи с рев на тъга, ярост и болка.

77.

Нашийникът от Камък на Уирда се строши на две – точно по линията, пропукана от силата на пръстена.

Дориан дишаше тежко и от носа му шуртеше кръв, но...

– Елин – пророни той със собствения си глас.

Наистина беше той.

Тя се спусна към него, прибирайки Меча на Оринт в ножницата му, и го достигна тъкмо когато ледената стена избухна под удара на страховит чук от тъмнина.

Кралят запрати цялата си мощ по тях, а Елин просто вдигна ръка към него.

Огнена стена лумна пред двама им с Дориан и отблъсна мрака.

– Няма да си тръгнете живи от тук – промъкна се през пламъците сухият глас на краля.

Дориан залитна към нея и Елин преметна ръка през кръста му.

В стомаха ù запърха болка и кръвта ù затрептя. Нямаше да издържи дълго, не и толкова неподготвена, макар слънцето да се застояваше на най-връхната си точка, сякаш Мала го караше да поостане още малко, за да подкрепи силата, с която отдавна беше дарила принцесата на Терасен.

– Дориан – рече Елин и по гръбнака ù се стрелна болката на изтощението.

Той обърна глава към нея, без да отлепя поглед от буйните пламъци. Толкова страдание и мъка, и гняв имаше в очите му. Но под всичко това надничаше и старият му дух. Искрица надежда.

Елин протегна ръка – въпрос, предложение и клетва.

– За по-светло бъдеще – пророни тя.

– Ти се върна за мен – отвърна той, сякаш това беше достатъчен отговор.

Двамата сключиха ръце.

Светът свърши.

И се роди следващият.

* * *

Бяха всевечни.

Началото и краят, и вечността.

Пред смаяния поглед на краля огнената стена угасна, разкривайки Елин и Дориан, хванати за ръце, сияещи като възродени богове в единението на магиите им.

– Ти си мой – изрева яростно кралят.

И се превърна в мрак. Сля се с черната си сила и от него остана само облак злост.

Тогава ги връхлетя, погълна ги.

Но те се вкопчиха още по-силно един в друг, подчиниха на магията си миналото, настоящето и бъдещето. В миг прелетяха от древна зала в планински дворец, кацнал над Оринт, до стъклен мост между стъклени кули и друго място, съвършено и странно, където ги бяха изваяли от звезден прах и светлина.

Стена от черна нощ ги тласна назад. Но никой и нищо не можеше да ги надвие.

Тъмнината спря да си поеме дъх.

А те избухнаха в лицето ù.

* * *

Роуан примигна срещу слънчевата светлина, която го обля иззад Едион. Отново ги чакаше стена от валгски войници, дори след като Лизандра бе спасила жалките им кожи. Лоркан се беше върнал окървавен от глава до пети с новината, че изходът им е блокиран и мястото, през което се беше промъкнала Лизандра, вече гъмжи от врагове.

Роуан беше впрегнал нищожните останки от силата си и с воинска умелост бе успял да изцери поразения си крак. Докато костите и кожата му зарастваха с бързина, която го караше да вие от болка, а канализационните тунели отново се изпълваха с бойните ревове на валгските стражи, Едион и Лоркан смогнаха да отворят тесен проход през срутените скални късове. Стигнаха до подземията на двореца, където отново се натъкнаха на срутване. Едион се нахвърли на камънаците с бесни крясъци, сякаш очакваше да ги премести със силата на волята си.

Накрая успя да отвори малка дупка. А на Роуан толкова му трябваше.

Стиснал зъби срещу жестоката болка в крака си, той замени крайниците си с крила и хищни нокти. От гърлото му се изтръгна остър, яростен писък. И през малкия отвор до Едион излетя белоопашат ястреб.

Роуан обгърна с поглед земята под себе си. Намираше се някъде из градината на двореца. Силната миризма на пушека от рухналата часовникова кула заприщваше сетивата му.

От най-високите кули на замъка избухна светлина, толкова ярка, че за момент го заслепи.

Елин.

Жива. Беше жива. Той размаха криле, подчинявайки ветровете на волята си с последните остатъци от елфическата си сила, и се устреми към стъкления дворец. Запрати полъх и към часовниковата кула, за да отклони пушилката към реката. А като свърна зад ъгъла на стъклената грамада...

Остана без дъх.

* * *

Кралят на Адарлан изрева, когато Елин и Дориан пропукаха силата му. Съвместната им мощ разгроми всяко заклинание, всяка капка зло, което държеше в подчинение.

Необятно – могъществото на Дориан беше необятно.

Двамата кипяха от светлина и огън, и звезден прах, и слънце. Всесилната им енергия скъса и последната нишка от властта на краля, разсече тъмнината му, превърна я в пепел.

Кралят падна на колене и стъкленият мост се разтърси от сблъсъка.

Елин пусна ръката на Дориан и я връхлетя студена празнота, толкова свирепа, че я повали. Трябваше да напълни гърдите си с въздух, да се върне в реалността, да си спомни коя е.

Дориан се взираше в баща си, в мъжа, който го бе пречупил, поробил.

С глас, какъвто не бе чувала от него досега, кралят прошепна:

– Момчето ми.

Дориан не откликна.

Кралят вдигна широки, пламнали очи към сина си и повтори:

– Момчето ми.

После извърна поглед към нея.

– Идваш да ме спасиш ли, Елин Галантиус?

78.

Елин Галантиус гледаше недоумяващо убиеца на семейството си, потисника на народа и континента ù.

– Не слушай лъжите му – предупреди я Дориан с равен, празен глас.

Елин плъзна очи към ръката на краля, освободена от черния пръстен. На мястото му личеше само линия от по-бледа кожа.

– Кой си ти? – попита го тихо.

Човек – все повече и повече кралят заприличваше на... човек. Чертите му сякаш се смекчаваха с всяка изминала секунда.

Той се обърна към Дориан и разпери широките си длани.

– Направих всичко това... за да те опазя. От него.

Елин застина.

– Намерих Ключа – продължи кралят с нова енергия. – Намерих Ключа и го занесох в Морат. А той... Перингтън. Още бяхме млади, когато ме отведе в подземието на Крепостта, за да ми покаже криптата, макар да беше забранено.

Отворих я с Ключа... – Сълзи, истински и чисти, се зарониха по червендалестото му лице. – Отворих я и той дойде, облада тялото на Перингтън... и... – Той сведе поглед към разтрепераната си ръка. – И даде моето на верния си слуга.

– Достатъчно – спря го Дориан.

Сърцето на Елин прескочи един удар.

– Ераван е свободен – прошепна тя.

Не просто свободен – Ераван беше Перингтън. Мрачният владетел я беше измъчвал, беше живял в двореца с нея... но дали заради чист късмет, по повеля на съдбата или благодарение на закрилата на Елена, така и не бе разбрал, че точно с нея си е имал работа. Тя също не бе подозирала кой е. Свещени богове, самият Ераван я бе принудил да сведе глава онзи ден в Ендовиер, а никой от двама им не бе усетил кой стои насреща.

Кралят кимна и по туниката му покапаха сълзи.

– Окото... може да бъде затворен с Окото...

Изражението по лицето на краля, когато му показа амулета... Не го бе възприемал като средство за унищожение, а за спасение.

– Как е възможно да живее в Перингтън толкова време, без никой да забележи? – попита Елин.

– Умее да се спотайва в чуждо тяло като охлюв в черупка. Но това заприщва способността му да усеща същества като теб. А сега и ти се завръщаш... всички играчи от недовършената игра отново са тук. Родовете Галантиус... и Хавилиард, към които питае яростна омраза от толкова векове насам. Затова и си отмъщава на семействата ни.

– Ти опустоши кралството ми – процеди Елин. В нощта, когато загинаха родителите ù, в стаята витаеше онази смрад... Миризмата на Валгите. – Изкла милиони.

– Опитах да го спра. – Кралят се хвана за моста, сякаш търсеше опора под тежестта на срама, който обгръщаше думите му. – Надушваха ви само по магията ви и искаха най-силните от вас за себе си. А когато ти се роди... – Грубите му черти сякаш се набърчиха още повече, като обърна очи към Дориан. – Беше толкова силен, толкова безценен. Нямаше да им позволя да те вземат. Борих се колкото можах.

– Как? – попита с пресипнал глас Дориан.

Елин погледна пушека, който се носеше към реката.

– Наредил е да построят кулите – отвърна вместо краля, – за да заключат вътре магията.

А сега, когато я бяха освободили... валгските демони щяха да надушат всеки един магьосник в Ерилея.

Кралят въздъхна насечено.

– Той обаче не подозираше как съм го сторил. Мислеше, че боговете ни са ни отнели магията като наказание, и нямаше представа каква роля изпълняват кулите. През цялото това време криех с всички сили тази тайна. С всички сили... затова не можех да се преборя с демона, да го спра, когато... когато правеше онези неща. Но успях да спотая истината от него.

– Той е лъжец – отсече Дориан и се завъртя на пета. В гласа му нямаше нито капка милост. – Все пак използвах магията си... не ме е защитил. Ще ни наговори какво ли не, за да спаси кожата си.

Понякога злите хора ни казват неща, с които да тровят мислите ни дълго след като сме се изправили срещу тях, беше я предупредила Нехемия.

– Не знаех – продължи умолително кралят. – Явно, като съм използвал кръвта си в заклинанието, някак съм възпрял ефекта му върху собствения си род. Станала е грешка. Съжалявам. Съжалявам. Момчето ми... Дориан...

– Нямаш право да го наричаш така – озъби му се Елин. – Дойде в дома ми и изби цялото ми семейство.

– Дойдох да търся теб. За да изгориш съществото в тялото ми! – простена кралят. – Елин Дивия огън. Опитах да те предизвикам. Но майка ти те прати в безсъзнание, преди да ме убиеш, а след това демонът... Демонът реши да заличи цялото ти семейство, за да няма кой да го прогони с огън от мен.

Кръвта ù се вледени. Не... не можеше да е истина, изключено.

– Исках единствено да те намеря – продължи кралят, – за да ме избавиш от него, да сложиш край на мъките ми. Моля те. Направи го.

Кралят вече ридаеше и тялото му като че ли измършавяваше малко по малко, бузите му хлътваха, ръцете му изтъняваха.

Сякаш жизнената му сила и демонският принц в него наистина бяха свързани – и не можеха да съществуват разделени.

– Каол е жив – пророни кралят през съсухрените си пръсти. Като ги свали от лицето си, очите му бяха поръбени с червено, старчески мътни. – Нараних го, но не го убих. Около него имаше... светлина. Оставих го жив.

От гърлото на Елин се изтръгна стон. Толкова се надяваше, молеше се все пак да е оцелял...

– Ти си лъжец – повтори студено Дориан. Леденостудено. – И заслужаваш това.

От пръстите му бликна светлина.

Елин изрече името му, опита да си върне самообладанието. Демонът в краля я бе преследвал не защото Терасен представляваше заплаха за него, а заради огъня във вените ù. Огънят, който можеше да изпепели и двама им.

Вдигна ръка да спре Дориан. Трябваше да разпитат краля още, да научат повече...

Принцът наследник отметна глава към небето и нададе яростен рев – като бойния вик на някой гневен бог.

И стъкленият дворец започна да се руши.

79.

Мостът рухна под краката ù и светът се превърна в рояк хвърчащи стъкла. Елин полетя надолу, докато стъклените кули се сгромолясваха край нея.

Впрегна магията си и се обгърна в защитен пашкул, който прогаряше парчетата стъкло, докато тя пропадаше в нищото под себе си.

Дориан сееше разруха заради Каол, заради Сорша и запращаше приливна вълна от стъклени отломки към града, огласен от ужасените писъци на хората.

Елин летеше надолу, а земята сякаш се издигаше да я посрещне. Сградите около нея рухваха и милионите стъкълца отразяваха ослепително слънчевата светлина...

Тя призова всяка капка магия, останала в тялото ù, докато гибелната вълна се разливаше към Рифтхолд.

Дивият огън се устреми към портата, срещу вятъра, срещу смъртта.

И тъкмо когато стъкленият талаз преваляше желязната порта, прорязвайки закачените по решетките ù тела, сякаш бяха от хартия, огнена стена се извиси пред него. И го възпря.

Блъсна я вятър, жесток и безпощаден, но вместо да я повали, я заиздига. Не я беше грижа – не и докато насочваше целия си запас от магия, цялото си същество към огнената преграда, закриляща Рифтхолд. Само още няколко секунди, и щеше да се отдаде на смъртта.

Вятърът я брулеше свирепо и сякаш ревеше името ù. Вълна след вълна от стъклени парчета връхлитаха дивия ù огън. Но тя крепеше стената от буйни пламъци – за Кралския театър. И за цветарките на пазара. За робите и куртизанките, за семейство Фалик. За града, дарил я с радост и болка, смърт и прераждане. За града, дарил я с музика, Елин разпалваше стената все по-ярко и по-ярко.

Сред стъклата валеше кръв – кръв, която прегаряше по огнения ù пашкул и излъчваше миризма на мрак и агония.

Вятърът продължи да духа, докато не отнесе надалеч тъмната кръв. Но Елин не свали защитната стена, не прекрачи последното си обещание към Каол.

Ще дам всичко от себе си.

Продължи така, докато земята не се надигна да я прегърне...

После падна върху меката трева.

И тъмнината я блъсна в тила.

* * *

Светът сияеше ярко.

Елин Галантиус простена и се надигна на лакти върху тревистата могилка, останала невредима и зелена. Беше загубила съзнание само за миг. Изправи пулсиращата си от болка глава, отметна разпуснатите кичури коса от лицето си и огледа последиците от действията си.

От действията на Дориан.

Стъкления дворец го нямаше.

Само каменният се издигаше под топлите лъчи на обедното слънце.

А градът, който щеше да бъде унищожен от стъклена стихия, стоеше непокътнат зад гигантска лъскава стена.

Стена от стъкло, чийто горен ръб бе извит като гребена на вълна.

Стъкления дворец го нямаше. Краля го нямаше. А Дориан...

Елин стана трескаво и лактите ù едва не се огънаха под нея. Дориан лежеше на тревата със затворени очи.

Но гърдите му се издигаха и спадаха.

До него, сякаш по волята на някой благосклонен бог, лежеше и Каол.

Лицето му беше окървавено, но дишаше. По тялото му не се виждаха рани.

Елин затрепери. Чудеше се дали е усетил как пъхва Окото на Елена в джоба му на излизане от тронната зала.

Връхлетя я познатият аромат на заснежени борове и чак тогава осъзна как бяха оцелели след падането.

Тя стана на крака и се олюля.

Склонът към града беше опустошен – стълбовете на фенерите, дърветата и всичката друга растителност лежаха посечени от стъкления талаз.

Не искаше да си представя какво бе сполетяло хората, озовали се на пътя му...нито пък онези в двореца.

Насили се да тръгне.

Към стената. Към потопения в паника град. Към новия свят, който я зовеше.

Два мириса се сляха, застигна ги и трети. Странен, див мирис, принадлежащ на всичко и нищо.

Но Елин не погледна към Едион, Роуан и Лизандра, а продължи да крачи надолу по склона.

Всяка стъпка изискваше напън, всяка глътка въздух я караше да се отдръпне от бездната, да се върне в настоящето и да направи каквото е нужно.

Достигна грамадната стъклена стена, отделяща замъка от града, смъртта от живота.

И заби таран от сив пламък в средата ù.

Огънят прояде стъклото, образувайки арка.

Елин премина през вратата, а хората отвъд нея спряха да плачат, да се прегръщат, да се държат смаяно за главите и се умълчаха.

Бесилото още стърчеше до външната страна на стената, по-високо от всичко наоколо.

Е, и това беше нещо.

Елин се изкачи на платформата за екзекуции, следвана от свитата си. Роуан куцаше, но тя не си позволи да го огледа, дори да го попита как е. Имаше време и за това.

Спря на ръба на платформата със сурово, непреклонно изражение и изпъна рамене.

– Кралят ви е мъртъв – обяви с висок глас. Тълпата се раздвижи неспокойно. – Принцът ви е жив.

– Да живее Дориан Хавилиард – провикна се някой от улицата, но остана сам.

– Името ми е Елин Ашривер Галантиус – продължи тя. – И съм кралицата на Терасен.

Сред многолюдието се разнесе шепот, няколко души заотстъпваха от платформата.

– Принцът ви е в траур. Докато той се възстанови, градът е мой.

Абсолютна тишина.

– Ако някой си позволи да граби и размирничи – тя погледна няколко от присъстващите в очите, – ще го намеря и ще го изпепеля. – Тя вдигна едната си ръка и по пръстите ù затанцуваха пламъци. – Ако се бунтувате срещу новия си крал, ако опитате да превземете двореца му, тази стена – тя посочи с горяща ръка, – ще се превърне в потоп от разтопено стъкло и ще залее улиците ви, домовете ви, вас.

Елин вдигна брадичка, стисна сурово устни и плъзна поглед сред тълпата. Хората протягаха вратове да я видят, да зърнат елфическите ù уши и удължените кучешки зъби, пламъците по пръстите ù.

– Аз убих краля ви. Потисничеството му приключи. Робите ви вече са свободни хора. Хвана ли някой да държи роби в пленничество, мъртъв е. Чуя ли, че някой бичува роб или опитва да търгува с плът, мъртъв е. Съветвам ви да  разпространите тази новина сред приятелите, семействата и съседите си. Да се държите като благоразумни, интелигентни хора. И да спазвате поведение до коронясването на новия ви крал, а аз се кълна, че в този миг ще предам града в негови ръце. Ако някой не одобрява мерките ми, нека отправи оплакванията си към свитата ми. – Тя посочи зад себе си. Роуан, Едион и Лизандра, окървавени, осеяни с рани и мръсни, се ухилиха като дяволи. – Или пък – продължи Елин, угасявайки пламъците по пръстите си, – директно към мен.

Никой не продума. Елин се зачуди дали публиката ù изобщо диша. Не че я интересуваше. Слезе от платформата, мина през арката и се заизкачва по голия хълм към каменния дворец. Още щом влезе през масивните дъбови врати, се свлече на колене и зарида.

80.

Елида стоеше в тъмницата от толкова дълго, че накрая загуби представа за времето. Но дори в подземието усети вълната от енергия и можеше да се закълне, че чува вятъра да пее името ù сред паническите писъци на хората в крепостта.

После настана пълно затишие.

Никой не ù обясни какво е станало и никой не я потърси. Никой нямаше да ù се притече на помощ.

Чудеше се колко ли ще чака Върнън, преди да я даде на някое от онези същества. Опита да отчита времето, броейки храненията, но ù подхвърляха една и съща помия и за закуска, и за вечеря, пък и не спазваха точен час... Сякаш умишлено я държаха в неведение. Сякаш искаха да се свие на кълбо в мрака и когато дойдеше моментът, да е готова на всичко в отчаяното си желание да зърне слънцето отново.

Вратата на килията ù се отвори и тя се изправи немощно на крака. Върнън влезе, без да затвори след себе си, и тя примигна срещу ослепителната факелна светлина. Каменният коридор пустееше. Явно не водеше стражи със себе си. Знаеше, че е загубила надежда да му избяга. – Радвам се да видя, че те хранят. Жалко за лошата миризма обаче. Нямаше да му позволи да я засрами. Лошата миризма беше най-малката ù грижа.

Елида се притисна към влажната каменна стена. С малко късмет можеше и да намери начин да го удуши с веригата си.

– Утре ще изпратя някой да те почисти.

Върнън се обърна, приключил с проверката.

– Защо? – попита Елида с прегракнал от мълчанието глас.

Той надникна през костеливото си рамо.

– Магията се завърна...

Магия. Ето каква беше онази невидима вълна.

– Така че искам да проуча какво крие кръвта ти... нашата кръв. Херцогът е още по-любопитен.

– Моля те – подхвана тя. – Ще изчезна. Повече никога няма да ти създавам грижи. Перант е твой, само твой. Печелиш. Просто ме пусни.

Върнън изцъка с език.

– Обичам да ме молиш. – Надникна в коридора и щракна с пръсти. – Кормак.

Млад мъж се показа през пролуката.

Притежаваше неземна красота, съвършено лице и огненочервена коса, но зелените му очи бяха студени и празни. Ужасяващи.

Около гърлото му имаше черен нашийник.

Тялото му бълваше тъмнина. А когато очите му срещнаха нейните...

Загризаха я спомени, страховити спомени за бавно счупен крак и години на терзания, и...

– Овладей се – нахока го Върнън. – Или утре няма да ти е забавно с нея.

Червенокосият погълна тъмнината обратно в себе си и спомените секнаха.

Елида повърна последната порция храна върху каменния под.

Върнън се изсмя.

– Не драматизирай, Елида. Малък разрез, няколко шева и всичко ще е наред.

Демонският принц ù се усмихна.

– След това ще те поверим на неговите грижи, за да сме сигурни, че тялото ти ще реагира правилно. Не че се съмняваме. Все пак във вените ти тече силна магия. Нищо чудно да засенчиш Жълтоногите. А след първия път – замисли се Върнън – може би Негово Височество ще проведе някой от собствените си експерименти с теб. Човекът, който ни насочи към Кормак, споменаваше в писмото си, че докато живеел в Рифтхолд, нашият приятел обичал да... си играе с млади жени.

О, богове. О, богове.

– Но защо? – простена Елида. – Защо?

Върнън сви рамене.

– Защото мога.

После напусна килията, вземайки демонския принц – годеника ù – със себе си.

Веднага щом вратата се затвори, Елида се спусна към нея и задърпа дръжката, докато металът не протри дланите ù до кръв, докато гърлото ù не се раздра от викове за помощ.

Но никой не я чуваше.

* * *

Манон нямаше търпение най-сетне да се отпусне в леглото си. След всичко случило се... Надяваше се младата кралица да е останала в Рифтхолд и да е разбрала посланието ù.

Коридорите на Крепостта тънеха в хаос и гъмжаха от пратеници, които не смееха да я погледнат. Не я интересуваше за какво беше цялата олелия. Искаше само да се изкъпе и да се зарови в леглото. И да спи дни наред.

Като се събудеше, щеше да разкаже на Елида какво е научила за кралицата ù.  С това щеше да се изплати на Елин веднъж завинаги.

Манон отвори вратата на стаята си с рамо. Сламеното легло на Елида беше оправено и всичко блестеше от чистота. Момичето сигурно се спотайваше някъде и проучваше от кого може да извлече някаква полза.

Малко преди да влезе в банята, Манон усети миризмата.

Или по-скоро липсата на такава.

Мирисът на Елида беше стар, отдавнашен. Сякаш не беше влизала в стаята от дни.

Манон надникна към камината. Вътре нямаше даже въглени. Протегна ръка над нея. Не излъчваше никаква топлина.

Очите ù обходиха стаята.

Нямаше следа от борба. Но...

Манон излетя през вратата и тръгна надолу по стълбището.

Още на третото стъпало гордата ù походка премина в стремглав бяг.

Последните три метра от стълбището взе със скок и сблъсъкът с каменния под разтърси краката ù чак до костите. След завръщането на магията ги чувстваше толкова опияняващо силни.

Ако на Върнън му бе хрумнало да ù отмъсти, задето му бе отмъкнала Елида, то несъмнено щеше да го направи точно в нейно отсъствие. А ако във вените на момичето освен кръвта на Железни зъби течеше и магия... Освобождаването ù можеше да е събудило нещо в нея.

Искат крале, беше ù казала Калтейн.

Манон преодоляваше коридор след коридор, стълбище след стълбище, впивайки железните си нокти в ъглите, за да взема завоите със засилка, без да убива скоростта си. Слуги и стражи отскачаха от пътя ù.

Стигна до кухнята с извадени железни зъби и директно се стрелна надолу по стълбището към помещението на главния готвач.

– Къде е тя?

Червендалестото лице на мъжа пребледня.

– К-кой?

– Момичето, Елида. Къде е?

Лъжицата на готвача издрънча на пода.

– Не знам, не съм я виждал от дни, Водачке на Крилото. Понякога работи доброволно в пералнята, така че може да е...

Манон вече препускаше натам.

Главната перачка, нагла крава, изсумтя и заяви, че не е зървала сакатото девойче и сигурно си е получило заслуженото. Манон я остави да пищи на пода с издрано лице.

После хукна нагоре по стълбището и прекоси открития каменен мост между две от кулите.

Тъкмо достигаше другата му страна, когато женски глас изкрещя зад гърба ù:

– Водачке на Крилото!

Манон спря толкова рязко, че едва не се блъсна в стената на кулата. Като се обърна, видя човешка жена в рокля от грубо сукно да търчи към нея, обгърната в миризма на сапун или каквито препарати използваха в пералнята. Като спря, загълта големи глътки въздух с пламнало смугло лице. Наложи ù се да опре ръце на коленете си, за да си поеме дъх, а като се съвзе, вдигна глава и рече:

– Една от перачките се вижда с тъмничар. Разправя, че били заключили Елида там. Пускат само чичо ù при нея. Не знам какво мислят да я правят, ама едва ли е добро.

– В коя тъмница е?

В Крепостта имаше три различни тъмници, освен катакомбите, в които държаха Жълтоногите.

– Не знае. Приятелят ù не казва друго. Няколко от момичетата опитахме да... да ù помогнем някак, ама...

– Не казвай на никого, че си говорила с мен.

Манон ù обърна гръб. Три тъмници, три възможности.

– Водачке на Крилото – провикна се младата жена зад нея. Манон надникна през рамо. Жената сложи ръка на сърцето си. – Благодаря ти.

Манон не си даде време да обмисля благодарността на перачката, нито пък колко ли усилия бе коствало на нея и слабите ù, безпомощни приятелки дори да опитат да спасят Елида.

Но при всички случаи не смяташе, че точно нейната кръв ще е водниста и с вкус на страх.

Тя препусна с бясна скорост, но не към тъмниците, а към вещерския щаб.

Към Тринадесетте.

81.

Чичото на Елида изпрати две слугини с каменни лица и с по две кофи вода да я почистят. Тя опита да ги отблъсне, когато започнаха да я събличат, но жените бяха като железни стени. Ако във вените ù течеше черноклюнска кръв, явно беше разредена. Като остана гола, я поляха с водата и я нападнаха с четки и сапуни, изтърквайки всяка част от тялото ù, колкото и да им викаше да спрат.

Чувстваше се като жертвено агне.

Разтреперана, изтощена от съпротивата покрай къпането, Елида нямаше сили да им се опълчи, докато решеха косата ù толкова грубо, че очите ù се насълзиха. Оставиха я разпусната, а върху тялото ù наметнаха обикновена зелена роба. Без долни дрехи.

Елида ги молеше за помощ през цялото време. Но имаше чувството, че говори на глухи.

Като си тръгваха, опита да се промъкне през вратата след тях. Стражите я тикнаха обратно вътре с презрителен смях.

Елида заотстъпва назад, докато не опря гръб в стената на килията си. Всяка следваща минута я приближаваше до последната в живота ù. Нямаше да им се даде без бой. Принадлежеше към клана на Черноклюните и щеше да им се съпротивлява до последно, също като майка си. Предпочиташе да я измъчват, да я изкормят, отколкото да им позволи да я докоснат с мръсните си ръце, да ù присадят от онези черни камъни, да я принудят да роди някое от онези чудовища...

Вратата се отвори. На входа изникнаха четирима стражи.

– Принцът те чака в катакомбите.

Елида падна на колене и оковите ù издрънчаха по каменния под.

– Моля ви. Моля ви...

– Веднага.

Двама от тях влязоха в килията и тя не успя да отблъсне ръцете, които я сграбчиха под мишниците и я повлякоха към вратата. Макар и окована с верига, тя зарита бясно, раздирайки босите си крака по каменния под. Колкото и да се мяташе, стражите я влачеха неумолимо към отворената врата на килията.

Двамата, които чакаха до входа, се подсмихваха, впили очи в разголените ù бедра и корем. Елида ридаеше жално, макар да знаеше, че сълзите няма да ù помогнат. Стражите просто се смееха и попиваха голотата ù с погледи...

Докато ръка с лъскави железни нокти не проби дупка в гърлото на единия. Двамата до нея замръзнаха, а онзи на вратата се завъртя към шуртящата от врата на колегата му кръв...

Той изпищя, но в следващия миг една ръка раздра очите му, а друга изтръгна гръкляна му.

Двамата мъртъвци се стовариха на земята, разкривайки Манон Черноклюна. По ръцете ù се стичаше кръв, а златистите ù очи просветнаха като живи въглени към стражите, хванали Елида. Към насъбраната около кръста ù роба. Стражите я пуснаха, за да грабнат оръжията си, и тя се свлече на пода.

– Вече сте мъртви – обяви лаконично Манон.

И им налетя.

Елида не знаеше дали е магия, но за пръв път виждаше някого да се движи така... като призрачен вятър.

Манон счупи врата на първия страж с жестоко изпращяване. Когато вторият се спусна към нея, тя просто се изсмя, после се завъртя като фъртуна, озовавайки се зад гърба му, и забоде ръка право в тялото му.

Писъкът му отекна в килията. Изпод плътта му се показа низ от белеещи се кости – гръбначният му стълб, – който Манон сграбчи и прекърши на две. Четвъртият труп се стовари на земята като окървавена марионетка, а вещицата стоеше над него, задъхана в триумфа си. Вещицата, дошла за нея.

– Трябва да побързаме – рече Манон.

* * *

Манон съзнаваше, че спасявайки Елида, се противопоставя на херцога – и че не е сама в бунта си. Но още докато препускаше към Тринадесетте, в Крепостта цареше суматоха. Разчула се беше голямата новина. Кралят на Адарлан беше мъртъв. Унищожен от Елин Галантиус. Кралицата бе срутила стъкления му дворец, с огнената си мощ бе защитила града от смъртоносна вълна от стъклени отломки и бе обявила Дориан Хавилиард за крал на Адарлан.

Убийцата на вещици бе възтържествувала.

Хората се лутаха панически, дори вещиците я гледаха въпросително. Какво щяха да правят сега, когато простосмъртния крал го нямаше вече? Къде щяха да отидат? Освобождаваше ли ги смъртта му от досегашния им дълг? Но Манон възнамеряваше да им отговори по-късно. Сега я чакаше работа. Като намери Тринадесетте, им заповяда да оседлаят уивърните си.

Три тъмници.

Побързай, Черноклюна – прошепна странен, нежен женски глас в главата ù, едновременно стар и млад, и мъдър. – Зла участ те застига. Манон връхлетя първата тъмница, придружена от Астерин, Сорел, Веста и зеленооките близначки демони, и стражите започнаха да измират като мухи – бързо и кръвопролитно. Нямаше време за спорове, не и при положение че човеците веднага извадиха оръжията си.

В тази тъмница държаха бунтовници от всички кралства, измъчени до такава степен, че молеха да ги убият. От Елида обаче нямаше и следа. Прегледаха всяка килия и оставиха Фалин и Фалон да се уверят, че не са  пропуснали нищо. Във втората тъмница намериха същото. Този път Веста остана за по-щателна проверка.

По-бързо, Черноклюна – подкани я отново мъдрият женски глас, сякаш само с толкова можеше да ù помогне. – По-бързо... Манон летеше като вятъра.

Третата тъмница се намираше над катакомбите и охраната ù беше толкова засилена, че ги обгърна мъгла от черна кръв, докато прерязваха гърлата на редица след редица стражи.

Нито една повече. Нямаше да им позволи да вземат нито една вещица повече.

Сорел и Астерин се гмурнаха в стълкновението от войници, за да ù проправят път. Астерин разкъса гърлото на един със зъби, докато изкормваше друг с нокти.

После посочи към стълбището и изрева с кървава уста:

– Върви!

Манон остави Втората и Третата си и хукна надолу по витото стълбище.

Трябваше да има таен вход от тъмницата към катакомбите, някой незабележим начин да преведе Елида...

По-бързо, Черноклюна! – викна в главата ù женският глас.

Едва доловим ветрец подухна в краката ù, сякаш можеше да ускори темпото ù. Манон знаеше, че над рамото ù наднича богиня, господарката на мъдростта, която навярно бе бдяла над Елида през целия ù живот, а гласът ù е бил заглушен поради секването на магията, но след освобождаването ù... Манон достигна най-ниското ниво на тъмницата, един етаж над катакомбите. И наистина в дъното на коридора имаше врата към друго стълбище. От нея я деляха двама стражи, които се хилеха злорадо пред една отворена килия, докато млада жена ги умоляваше за пощада.

Елида ридаеше – момичето, мълчаливо като стомана, хитро като лисица, което не бе проронило нито сълза по себе си и окаяния си живот, което посрещаше всяка трудност със смирена решимост. Манон озверя.

Уби стражите за броени секунди.

И видя на какво са се присмивали – момичето висеше между двама други стражи, а робата ù се беше надигнала и разкриваше голотата ù, обезобразения ù крак...

Ето на какви хора ги беше продала баба ù.

Манон принадлежеше към клана на Черноклюните, не беше ничия робиня.

Ничия кобила за разплод.

Същото важеше и за Елида.

Гневът запя във вените ù, а от устата ù се търкулна „Вече сте мъртви“, и то още преди да им връхлети. Като хвърли и тялото на последния страж на земята, обляна в черна и синя кръв, Манон насочи поглед към момичето. Елида подръпна надолу зелената си роба, толкова разтреперана, че Манон очакваше всеки момент да повърне. Подушваше, че няма да ù е за пръв път.

Безкрайно дълго я бяха държали на това противно място.

– Трябва да побързаме – подкани я Манон.

Елида опита да стане, но не успя дори да се изправи на колене.

Тя отиде да ù помогне, омазвайки ръката ù с кръв. Момичето залитна, но Манон вече гледаше веригата около глезените ù.

Замахна с железните си нокти и я разсече.

По-късно щеше да разкопчае пръстените.

– Веднага – рече Манон и я задърпа към коридора.

От посоката, от която бе дошла, се чуваха още крясъци на войници и бойните викове на Астерин и Сорел. А зад тях, откъм стълбището към катакомбите...

Ехтяха гласовете на още валгски стражи, тръгнали да проучат шумотевицата на горния етаж. Ако Елида се озовеше в касапницата, имаше голяма вероятност да я убият, но ако войниците от катакомбите ги нападнеха в гръб... И още по-лошо – ако сред тях имаше валгски принц...

Разкаяние. Беше я обзело разкаяние в нощта след убийството на крочанката.

Разкаяние и чувство за вина и срам, задето се подчини сляпо, задето постъпи като страхливка, когато крочанката ù съобщи истината с гордо вдигната глава. Превърнали са ви в чудовища. Чудовища, Манон! И на нас ни е жал за вас. С разкаяние изслуша и историята на Астерин. Разкаяние, задето толкова години не бе заслужила доверието ù.

И за онова, което бе позволила да се случи с Жълтоногите. Не искаше дори да си представя какво би изпитала, ако Елида умреше пред нея. Или я сполетеше още по-лоша съдба.

Жестокост. Дисциплина. Сляпо подчинение.

Не ù се струваше проява на слабост да защитаваш беззащитните. Били те нечистокръвни вещици. И дори непознати.

– Ще трябва да се бием – обяви Манон.

Но момичето гледаше изцъклено към входа на килията.

Там, с рокля, диплеща се край тялото ù като водниста нощ, стоеше Калтейн.

82.

Елида се взираше в тъмнокосата млада жена.

Калтейн се взираше в нея.

Манон изръмжа предупредително.

– Ако ти е мил животът, изчезни от пътя ни.

– Идват – пророни Калтейн. Косата ù беше разпусната, а лицето ù – бледо и изпито. – Идват да проверят защо се бави.

Манон сграбчи ръката на Елида с лепкави от кръв пръсти и я поведе към вратата. Първата свободна стъпка, без тежестта на оковите около глезените ù... едва не я разплака.

Но пред тях се долавяше екотът от битката. А зад тях, откъм тъмното стълбище в другия край на коридора, долитаха забързаните стъпки на още стражи. Калтейн отстъпи встрани и Манон излетя през вратата на килията.

– Почакай – извика Калтейн. – Ще претърсят всяко кътче на Крепостта, за да те намерят. Дори да излетиш, ще изпратят собствените ти хора по теб, Черноклюна.

Манон пусна ръката на Елида, чийто дъх секна, когато вещицата каза:

– Кога успя да унищожиш демона в нашийника си, Калтейн?

Гърлен, насечен смях.

– Преди доста време.

– Знае ли херцогът?

– Тъмният ми господар вижда само онова, което иска да види. – Тя извърна очи към Елида. В дълбините им се сливаха умора, празнота, страдание и гняв. – Съблечи робата си и ми я дай.

Елида отстъпи назад.

– Какво?

– Не можем да ги подлъжем така – обади се Манон.

– Виждат каквото искат да видят – повтори Калтейн.

Войниците прииждаха от двете страни на коридора.

– Това е лудост – пророни Елида. – Няма да се получи.

– Съблечи робата и я дай на Калтейн – нареди ù Манон. – Веднага.

Нямаше място за неподчинение. Затова Елида се съблече и опита да прикрие голотата си с ръце.

Калтейн просто плъзна презрамките на черната си рокля надолу по раменете си и тя се свлече на пода.

Тялото ù беше обезобразено, осеяно със синини, измършавяло...

Тя нахлузи зелената роба и лицето ù отново придоби типичното си празно изражение. Елида облече нейната рокля. Платът ù се стори ужасяващо студен, а трябваше да е затоплен... Калтейн коленичи пред един от мъртвите стражи – о, богове, по пода лежаха трупове – и прокара ръка по дупката в гърлото му. После намаза лицето, шията и ръцете си с кръвта му. Преплете пръсти в косата си и я издърпа напред, скривайки лицето си, преви рамене и...

И накрая заприлича на Елида.

Двете сте като сестри, беше казал Върнън. Е, сега приличаха на близначки.

– Моля те... ела с нас – прошепна Елида.

Калтейн се засмя тихо.

– Кинжалът, Черноклюна.

Манон извади кинжала си. Калтейн го доближи до ръката си и проряза с него грозната бучка, обгърната със зараснала плът.

– Бръкни в джоба си, момиче – рече на Елида.

Тя бръкна в роклята и извади парче тъмен плат, оръфано и съдрано по краищата, сякаш бе откъснато от нещо. Протегна ръка да го даде на Калтейн, която бръкна в дупката в плътта си без нито капка болка по красивото си, окървавено лице и измъкна оттам лъскаво късче тъмен камък. Червената ù кръв се стичаше по него. Постави го внимателно върху парчето плат в дланта на Елида и сключи пръстите ù около него.

Глух, странен пулс пробяга през ръката ù.

– Какво е това? – попита Манон, душейки въздуха.

Калтейн просто стисна пръстите на Елида.

– Намери Селена Сардотиен и ù го дай. Само на нея. На никого другиго. Кажи ù, че ако Ключът е у теб, можеш да отвориш всяка врата. И да не забравя обещанието си към мен – да ги накаже до един. Като попита защо, ù предай, че не са ми позволили да взема пелерината, която ми даде, но съм запазила парче от нея. За да ми напомня за обещанието ù. Че един ден трябва да ù се отблагодаря за топлата пелерина в онази студена тъмница.

Калтейн отстъпи назад.

– Можем да те вземем с нас – опита отново Елида.

Малка, ненавистна усмивка.

– Нямам желание да живея. Не и след всичко, което ми причиниха. Не мисля, че тялото ми може да оцелее без силата им. – Калтейн се засмя отново. – Но поне това ще ми е забавно.

Манон придърпа Елида до себе си.

– Ще видят, че нямаш окови...

– Ще са мъртви преди това – увери я Калтейн. – Съветвам ви да тръгвате.

Манон не ù зададе повече въпроси, а Елида нямаше време да ù благодари.

Вещицата просто я сграбчи и я повлече със себе си.

* * *

Тя беше вълк.

Тя бе смърт, опустошителят на светове.

Стражите я намериха свита на кълбо в килията, разтреперана от ужас сред кървавата сеч около нея. Не ù задаваха въпроси, дори не я погледнаха в лицето, преди да я повлекат към катакомбите. Колко смразяващи писъци имаше тук. Колко страх и отчаяние. Но извращенията под другите планини бяха още по-жестоки. Много по-жестоки.

Жалко, че нямаше да ù се отдаде възможността да избави и тамошните жертви от мъките им. Чувстваше се като кухина без късчето сила, което изграждаше и поглъщаше, и рушеше светове в нея. Безценен дар, Ключ – така го наричаше той. Живителен излаз. Беше се заканил скоро да намери и другия. А накрая и третия. За да възвърне кралят в него господството си. Вкараха я в стая, в чийто център имаше маса, покрита с бял чаршаф – олтар.

Наоколо стояха мъже и гледаха как я качват отгоре ù, как я приковават към нея. Цялото ù тяло беше толкова окървавено, че не забелязаха раната в ръката ù, нито чие лице носи. Един от мъжете я доближи с нож – чист, остър и лъскав. – Ще отнеме само няколко минути. Калтейн му се усмихна. Усмихна му се широко, доволна, че най-сетне я бяха довели в недрата на ада.

Мъжът спря.

Червенокос младеж влезе в стаята. Излъчваше жестокост, родена в човешкото му сърце и усилена от демона в него. Като я видя, застина.

И отвори уста.

Калтейн Ромпие освободи огъня от сенки.

Не призрака му, с който бе убивала за тях, заради който я бяха привлекли с измама в стъкления дворец, а истинския огън от сенки. Онзи, който таеше в себе си от завръщането на магията, макар че златните му пламъци сега бумтяха в черно.

Стаята се превърна в пепелище.

Калтейн смъкна оковите си, сякаш бяха паяжини, и стана.

На излизане от стаята съблече зелената роба. Нека видят какво ù бяха причинили... обезобразеното ù тяло.

Направи две крачки в коридора, преди стражите да я забележат, да вперят смаяни погледи в черните пламъци около нея. Смърт, опустошителят на светове. Коридорът се превърна в черна пепел. Калтейн тръгна към стаята, откъдето идваха най-силните писъци, през чиято желязна врата се процеждаха най-окаяните женски вопли. Желязото не се нажежи, не се поддаде на магията ù. Затова си направи вход през каменната стена.

Чудовища, вещици, мъже и демони се извърнаха към нея. Калтейн влезе в стаята, разтвори ръце и се преобрази в огън от сенки, в свобода и триумф, в обещание, прошепнато в студена тъмница под стъклен дворец. Накажи ги всичките.

Тя изгори люлките. Изгори чудовищата в тях. Изгори мъжете и демонските им принцове. А накрая изгори и вещиците, които с благодарност посрещнаха тъмните пламъци. Калтейн освободи и последния огън от сенки в тялото си, вдигайки лице към тавана, към небето, което повече нямаше да види. Разруши всяка стена, всяка колона. Докато всичко се сгромолясваше покрай нея, Калтейн се усмихна и превърна и себе си в пепел, понесена от призрачен вятър.

* * *

Манон препускаше. Но Елида беше толкова бавна, толкова мъчително бавна заради осакатения си крак.

Ако Калтейн освободеше огъня си от сенки, преди да са напуснали Крепостта...

Манон грабна Елида, преметна я през рамо и се втурна нагоре по стълбището. Декоративните камъчета по роклята на момичето се впиха болезнено в ръката ù. Като достигна стълбищната площадка, Астерин и Сорел тъкмо довършваха и последните войници.

– Бягайте! – изрева им.

Бяха окъпани в черна кръв, но живи.

Устремиха се нагоре към изхода от тъмниците, макар че Елида се превръщаше в отпуснато тяло, което все по-малко се бунтуваше срещу смъртта, прииждаща откъм долните етажи.

Подземието се разтресе...

– По-бързо!

Втората ù достигна гигантската порта на тъмницата, хвърли се върху нея с всички сили и я отвори. Манон и Сорел изхвърчаха напред, а Астерин затвори двете ù крила с трясък, но дори това щеше да забави огъня само със секунда. Продължиха нагоре и все по-нагоре към гнездото. Още един трепет и гръм...

Писъци, горещина...

Вещиците летяха по коридора, сякаш богът на ветровете ги тласкаше напред. Достигнаха дъното на кулата. Останалите от Тринадесетте се бяха събрали в подножието на стълбището и ги очакваха.

– Излитаме – нареди Манон и всички хукнаха нагоре по стълбите.

Елида ù натежаваше толкова, че се боеше да не я изпусне. Само още няколко метра до върха на кулата и оседланите уивърни.

Манон се спусна към Абраксос, докато останалите вещици препускаха към своите уивърни, и закрепи разтрепераното момиче върху седлото. После се качи зад нея, обгърна я с ръце и заби пети в ребрата на Абраксос.

– Лети! – извика му.

Абраксос изскочи през свода и полетя напред, а уивърните на Тринадесетте го последваха с бясно размахани криле.

Морат се взриви.

Черни пламъци избухнаха от камък и метал, издигайки се все по-нависоко и по-нависоко. Чуха се хорски писъци, които бързо заглъхнаха. Взривът сякаш изсмука въздуха, а после го блъсна в ушите на Манон и тя обгърна с тяло Елида, извъртайки я така, че мощната гореща вълна да удари само нейния гръб.

Кулата, приютила гнездото, рухна зад тях. Жарката, суха ударна вълна ги помете със страховита сила, но Манон стисна здраво момичето и вкопчи бедра в седлото Абраксос изпищя, кривна и се понесе с въздушната струя.

Когато Манон се осмели да погледне зад себе си, една трета от Морат се беше превърнала в димящи руини. От катакомбите, от измъчваните, пречупени Жълтоноги и чудовищните изчадия не беше останало нищо.

83.

Елин спа три дни.

Три дни, през които Роуан седя до леглото ù с бавно заздравяващ крак, докато необятната му сила се възвръщаше.

Едион пое контрола върху двореца и арестува всички оцелели стражи.

Повечето, както Роуан бе научил със свирепо задоволство, бяха загинали в бурята от стъкла, предизвикана от Дориан. Каол бе оцелял по чудо – навярно заради Окото на Елена, което откриха в джоба му. Лесно се досетиха кой го е пъхнал там. Но Роуан се питаше дали, когато се свестеше, на капитана нямаше да му се прииска да си е бил отишъл. Доста войници изпитваха подобни чувства.

След като Елин с един замах обузда народа на Рифтхолд, намериха Лоркан до портата на каменния дворец. Кралицата дори не го беше забелязала, докато ридаеше, коленичила на земята. Роуан я грабна на ръце и с леко накуцване я пренесе през потъналите в хаос коридори до някогашните ù покои. Нямаше къде другаде да отидат. По-безопасно беше да се установят в бившата крепост на врага си, отколкото да се върнат в жилището ù над склада. Помолиха слугиня на име Филипа да се погрижи за принца, който беше изпаднал в несвяст последния път, когато Роуан го бе зърнал. Тогава той бе политнал към земята и единствено вятърът на Роуан бе смекчил падането му.

Нямаше представа какво се е случило в двореца. Елин ридаеше толкова неутешимо, че не успя да каже и дума. Докато Роуан я отведе в охолните ù покои, тя вече беше в безсъзнание и не помръдна дори когато той разби с ритник заключената врата. Кракът му гореше от болка, бързото лечение, което му бе провел в тунелите, се оказваше недостатъчно, но не го интересуваше. Тъкмо беше оставил Елин на леглото, когато мирисът на Лоркан го връхлетя отново и той се завъртя с оголени зъби.

Но някой друг вече заприщваше пътя му към покоите на кралицата. Лизандра.

– Мога ли да ти помогна? – попита любезно куртизанката.

Роклята ù беше съдрана, а по тялото ù имаше засъхнала черна и червена кръв, но стоеше гордо пред него. Беше стигнала чак до по-високите етажи на каменния дворец, преди стъкленият да рухне над него. И като че ли нямаше намерение да си тръгва скоро.

Роуан обгърна стаята на Елин със защитен купол от твърд въздух, докато Лоркан се взираше равнодушно в Лизандра.

– Махни се от пътя ми, хамелеон.

Лизандра вдигна фина ръка срещу него и Лоркан спря. Другата сложи на корема си и лицето ù пребледня. След миг обаче се усмихна с думите:

– Забрави да кажеш „моля“.

Тъмните вежди на Лоркан се сключиха.

– Нямам време за това.

Той понечи да я заобиколи, да я избута настрани.

Лизандра повърна черна кръв върху него.

Роуан не знаеше дали да се смее, или да я съжали. Лизандра погледна кръвта, с която бе обляла врата и гърдите му. Бавно, съвсем бавно Лоркан сведе очи към дрехите си.

Тя покри с длан устата си.

– Много... много съжалявам...

Лоркан дори нямаше време да се отдръпне, преди Лизандра да повърне върху него отново, изцапвайки и него, и мраморния под с черна кръв.

Тъмните очи на Лоркан просветнаха. Роуан реши да направи услуга и на двама им и излезе при тях в антрето. Затвори вратата на спалнята зад себе си и заобиколи внимателно локвата от кръв, жлъчка и парчета месо. На Лизандра ù се догади отново, но този път се стрелна към тоалетната отвъд фоайето. Явно всичките човеци и демони, които бе погубила, не понасяха на стомаха ù.

Измъчените ù звуци се понесоха към тях изпод вратата на тоалетната.

– Заслужаваш си го – обади се Роуан.

Лоркан дори не мигна.

– Така ли ми се отблагодарявате?

Роуан се облегна на стената, за да облекчи заздравяващия си крак, и скръсти ръце.

– Знаел си, че ще използваме тунелите – подхвана той, – но все пак излъга, че си убил Копоите на Уирда. Трябва да изтръгна проклетото ти гърло.

– Давай. Опитай, да те видим.

Роуан остана на мястото си, пресмятайки всеки следващ ход на някогашния си командир. Сбиеха ли се тук, възникваше голяма опасност за спящата в стаята кралица.

– Нямаше да ме е грижа, ако бях сам. Но като ми позволи да вляза в онзи капан, застраши живота на кралицата ми...

– Нищо ù няма...

– ... и този на мой брат от свитата ù.

Лоркан стисна устни едва осезаемо.

– Затова ни се притече на помощ, нали? – попита Роуан. – Видял си Едион, като излязохме от апартамента.

– Не знаех, че синът на Гавриел ще идва с теб в онзи тунел. Докато не стана твърде късно.

Разбира се, Лоркан за нищо на света нямаше да ги предупреди за капана, след като бе разбрал, че и Едион ще влезе в него. В никакъв случай не би си признал, че е допуснал грешка.

– Не предполагах, че те е грижа.

– Гавриел си остава мой брат – отвърна с искрящи очи Лоркан. – Как щях да го погледна, ако бях позволил на сина му да умре?

Беше го направил само заради честта, заради кръвната връзка помежду им, не заради континента. Същата тази връзка сега го тласкаше да унищожи ключовете, преди Майев да се е докопала до тях. Роуан не се съмняваше, че Лоркан е решен да го стори, въпреки че Майев щеше да го убие след това.

– Какво правиш тук, Лоркан? Не получи ли каквото искаше?

Справедлив въпрос – и предупреждение. Мъжът бе проникнал в покоите на кралицата му, по-близо до нея, отколкото повечето хора от кралския двор дръзваха да пристъпят. Роуан започна да отброява секундите наум. Тридесет му се струваха предостатъчно. После щеше да изрита Лоркан оттук.

– Нищо не е приключило – заяви воинът. – Краят е далеч.

Роуан вдигна вежди.

– Празни заплахи?

Но Лоркан само сви рамене и напусна, облян в повръщаното на Лизандра. Дори не погледна назад, преди да свърне по коридора. Това се беше случило преди три дни. Оттогава Роуан не беше видял нито усетил Лоркан. За щастие, Лизандра спря да бълва вътрешностите си. Или както му струваше – нечии чужди вътрешности. Избра си стая в отсрещната страна на коридора, намираща се между помещенията, в които принцът наследник и Каол още спяха.

След всичко, което Елин и Дориан бяха сторили, след магическата мощ, изляла се от тях, тридневният им сън не го учудваше. Въпреки това вече се побъркваше. Имаше да ù казва толкова много неща, макар че вероятно първо щеше да я попита как, по дяволите, я бяха наръгали в ребрата. Беше се излекувала сама и Роуан едва ли щеше да разбере за раната ù, ако ги нямаше разрезите по черния ù костюм в областта на ребрата, гърба и ръцете.

Като прегледа спящата кралица, лечителката установи, че бе излекувала раните си твърде бързо и безразсъдно, благодарение на което беше запечатала в плътта на гърба си парчета стъкло. Докато гледаше как лечителката я съблича и старателно отваря десетките ù зараснали ранички, за да извади стъклата от тях, му идеше да изпотроши стените.

Елин проспа всичко и поне това го радваше, като се имаше предвид колко надълбоко трябваше да бърка жената, за да извади късовете стъкло. Има късмет, че не са поразили никой важен орган, беше заключила. Щом извадиха всички стъкълца, Роуан впрегна жалките остатъци от магията си и бавно, прекалено бавно, дявол да го вземе, затвори раните ù. Татуировката на гърба ù се набразди от новите белези.

Щеше да я попълни, когато Елин се съвземеше. И да я научи това-онова за лекуването на рани на бойното поле.

Ако изобщо се съвземеше.

Седнал в стола до леглото ù, Роуан изхлузи ботушите си и разтри ранения си крак. Едион току-що му беше докладвал за състоянието на двореца. Бяха минали три дни, а генералът още не проронваше и дума за случилото се – за това, че бе готов да жертва собствения си живот, за да защити Роуан от валгските войници, и че кралят на Адарлан беше мъртъв. За първото Роуан му се отблагодари по единствения начин, който му хрумваше – подари му един от кинжалите си, изработен от най-великия доранелски ковач. Отначало Едион му отказа, твърдейки, че не се нуждае от благодарности, но в крайна сметка го прие и сега изкусният нож неизменно висеше на хълбока му.

Но що се отнасяше до второто... Роуан го беше попитал само веднъж какво смята за смъртта на краля. Едион отвърна просто, че му се искало копелето да страда повече, но след като така или иначе бил мъртъв, и това го устройвало.

Роуан се питаше дали говори искрено, но Едион щеше да му сподели, когато се почувстваше готов. Не всички рани се лекуваха с магия. Знаеше го от горчив личен опит. Но и сами заздравяваха. Рано или късно. Раните на двореца, на града също щяха да заздравеят. Беше стоял в пропитата с кръв земя на много бойни полета и бе наблюдавал как с годините животът полека се връща към нормалното. С Рифтхолд също щеше да стане така. Колкото и плашещо да звучеше последният доклад на Едион. Повечето слуги бяха оцелели, както и няколко придворни, но явно голям брой от останалите в кралския двор – безполезни интриганти – не бяха имали този късмет. Сякаш принцът бе прочистил двореца си с един замах.

Роуан изтръпна при мисълта и надникна към вратата, през която бе излязъл Едион. Принцът наследник притежаваше огромна сила. Роуан не познаваше друг с такава. Но трябваше да намери начин да я овладее, да я опитоми, в противен случай тя можеше да го погуби.

А Елин – възхитителната му, безумна глупачка – бе поела страшен риск, обединявайки силата си с неговата. Принцът носеше в себе си първична магия, която можеше да придобие всякаква форма. Елин можеше да изгори като въглен.

Роуан обърна глава към нея.

Елин се взираше в него.

* * *

– Спасявам света – проговори Елин с дрезгав глас, – а ти пак си кисел.

– Беше съвместно начинание – отвърна Роуан от близкия стол. – И съм кисел поради двадесетина причини, повечето свързани с най-безразсъдните решения, които съм те виждал да...

– Дориан – изстреля тя. – Как е Дориан?

– Добре. Спи. И той не се е събуждал.

– Каол...

– Спи. Възстановява се. Но е жив.

От раменете ù сякаш падна товар. А после... огледа елфическия принц и се увери, че е невредим, осъзна, че се намира в някогашната си стая, че нямат окови и нашийници, че кралят... Последните думи на краля...

– Огнено сърце – промълви Роуан и скочи от стола си, но тя поклати глава. От движението черепът ù запулсира.

Пое си успокоителна глътка въздух и избърса очите си. О, богове, болеше я ръката, болеше я гърбът, боляха я ребрата...

– Край на сълзите – обяви тя. – Край на терзанията. – Отпусна ръце върху завивката. – Разкажи ми всичко.

И той ù разказа. За адския огън и Копоите на Уирда, за Лоркан. А после и за изминалите три дни, за организирането и лечението и как Лизандра изкарваше акъла на всички, като се превръщаше в призрачен леопард всеки път, когато някой от придворните на Дориан си позволеше твърде много.

След това Роуан каза:

– Ако на теб не ти се говори, недей да...

– Имам нужда да говоря. – С него, макар и само с него. Думите се затъркаляха от устата ù и успя да му сподели без сълзи какво бе казал кралят. Какво бе сторил Дориан въпреки това. Лицето на Роуан остана сериозно и умислено през цялото време. Накрая Елин попита: – Три дни?

Роуан кимна мрачно.

– Добре че изпратих Едион да управлява замъка, иначе щеше да изгризе мебелите.

Тя се вгледа в зелените му очи с цвят на бор и Роуан отвори уста да каже още нещо, но тихият звук от гърлото ù го спря.

– Преди да продължим... – Тя надникна към вратата. – Трябва да ми помогнеш да стигна до тоалетната, защото рискувам да се подмокря.

Роуан избухна в смях.

Елин му хвърли кръвнишки поглед и се надигна в леглото с едно болезнено, изтощително движение. Осъзна, че е гола, като се изключеше чистото бельо, което някой ù беше нахлузил, но май все пак имаше достатъчно благоприличен вид. А и Роуан познаваше всеки сантиметър от тялото ù. Продължавайки да се смее, той ù помогна да стане и ù предложи опора, докато краката ù – безполезни и олюляващи се като на новородено еленче – се мъчеха да я задържат изправена. Толкова време ù отне да направи три стъпки, че не възрази, когато Роуан я взе на ръце и я пренесе до банята. Щом понечи да я сложи върху тоалетната обаче, Елин му изръмжа и той напусна помещението с вдигнати ръце и поглед, който казваше: Не ме обвинявай, че се старая да ти помогна. Нищо чудно да паднеш в тоалетната чиния.

Роуан се засмя още веднъж на немите ругатни в очите ù, а когато Елин приключи, стана от тоалетната и извървя трите стъпки до вратата, той отново я грабна. Вече не куцаше – за щастие, кракът му почти се бе възстановил. Докато я носеше към леглото, тя обгърна раменете му с ръце и притисна лице към шията му, вдишвайки успокоителния му аромат. Когато опита да я остави, тя го стисна с безмълвна молба.

Затова Роуан седна на леглото, облегна се на възглавниците и опъна крака, за да я настани удобно в скута си. Известно време никой от двамата не проговори.

– Значи, тук си живяла някога – подхвана накрая той. – И тук се е намирал тайният проход.

В един друг живот, когато беше съвсем друг човек.

– Не звучиш впечатлен.

– Просто след всичките ти истории очаквах мястото да е по-... необикновено.

– Повечето хора не биха нарекли този замък обикновен.

Той се засмя и дъхът му стопли косата ù. Тя погали с нос голата кожа на врата му.

– Мислех, че умираш – заяви сурово той.

Тя се притисна към него, макар че гърбът я заболя от движението.

– Наистина умирах.

– Моля те, не го прави повече.

Сега беше неин ред да се засмее.

– Другия път ще помоля Дориан да не ме наръгва.

Роуан се отдръпна от нея, за да огледа лицето ù.

– Усетих го... усетих цялата болка. Обезумях от ужас.

Тя помилва бузата му с палец.

– И аз мислех, че нещо се е случило с теб... че си мъртъв или тежко ранен. И това, че не можех да съм с теб, ме убиваше.

– Следващия път, когато се наложи да спасяваме света, ще го направим заедно.

Тя се поусмихна.

– Съгласна съм.

Роуан премести едната си ръка, за да отметне косата ù назад. Пръстите му останаха върху челюстта ù.

– И ти събуждаш у мен желание да живея, Елин Галантиус. Не да съществувам, а да живея. – Обхвана брадичката ù в длан и си пое успокоителна глътка въздух, сякаш беше обмислял и премислял думите си през последните три дни. – Векове наред скитах по света, през империи до кралства и пусти земи, и нито веднъж не се почувствах у дома... нито за миг. Погледът ми вечно беше устремен към хоризонта, мислите ми вечно блуждаеха отвъд следващия океан, следващата планина. Но като че ли... като че ли през цялото това време, през всички тези векове просто съм търсел теб.

Елфическият воин избърса сълзата, търкулнала се по бузата ù, и Елин впери поглед в него – в своя верен приятел, минал през мрак и отчаяние, и лед, и огън заедно с нея.

Не знаеше кой от двама им направи първата стъпка, но в следващия миг устните на Роуан се сляха с нейните. Елин вкопчи пръсти в ризата му и го придърпа към себе си, защото ù принадлежеше, както тя на него. Ръцете му я обвиха по-плътно, но все така нежно, сякаш познаваха всяка от раните по гърба ù. Езикът му докосна нейния и тя отвори уста да го посрещне. Всяко движение на устните ù беше прошепнато обещание за онова, което щяха да преживеят заедно, след като телата им оздравееха.

Целувката беше бавна, дълбока. Сякаш имаха цялото време на света. Сякаш бяха единствените хора в него.

* * *

Осъзнал, че е забравил да каже на Роуан за писмото, което бе получил от Гибелния легион, Едион Ашривер влезе в покоите на Елин тъкмо навреме, за да види, че братовчедка му най-сетне се е събудила и се взира в лицето на Роуан. Седеше в скута му на леглото, а елфическият воин я прегръщаше силно и я гледаше така, както заслужаваше да я гледат. А когато се целунаха страстно, без колебание...

Роуан дори не надникна към Едион, преди внезапен вятър да профучи през спалнята и да затръшне вратата в лицето му.

Ясно.

Странен, летлив женски аромат достигна до носа му и Едион зърна Лизандра да се подпира на вратата в коридора. Усмихваше се и в очите ù блестяха сълзи.

Взираше се в затворената врата на спалнята, сякаш все още виждаше принца и кралицата от другата ù страна.

– Ето това... – пророни, но повече на себе си, отколкото на него – ... това ще намеря и аз някой ден.

– Приказен елфически воин? – попита Едион и зае горда стойка.

Лизандра се изкиска, избърса сълзите си и го погледна многозначително, преди да си тръгне.

* * *

Очевидно златния пръстен на Дориан го нямаше и Елин знаеше кой е отговорен за моментната загуба на съзнание при сблъсъка ù със земята, докато дворецът рухваше, кой я бе запратил в несвяст с удар в тила. Нямаше представа защо Лоркан не я беше убил, не че я интересуваше – така или иначе отдавна си беше отишъл. Пък и не си спомняше да е обещавал, че няма да си върне пръстена.

Не си спомняше и да е питал дали Амулетът на Оринт е истински. Жалко, че нямаше да види лицето му, когато осъзнаеше как са го изиграли. Мисълта я накара да се усмихне въпреки напрежението, което я бе обзело, като стигна вратата. Роуан я чакаше в дъното на коридора и охраняваше единствения вход и изход.

Кимна ù окуражително и дори от такова разстояние Елин прочете думите в погледа му: Тук съм. Само извикай, и ще дойда. Тя врътна очи. Превъзнесен, свадлив елфически звяр. Не помнеше колко време се бяха целували, за колко дълго се беше изгубила в него. Но накрая взе ръката му и я сложи върху гърдите си, а той изръмжа по начин, който накара пръстите на краката ù да се свият от удоволствие и да извие гръб... и да подскочи от болка.

Неволната ù реакция го подтикна да се отдръпне, а когато опита да го поощри, той ù отговори, че няма желание да спи със саката жена и тъй като и бездруго били чакали толкова време, можела да охлади страстите си и да почака още малко. За да има сила да издържи на темпото му, беше добавил със закачлива усмивка.

Елин прогони мисълта с още един сърдит поглед към Роуан, пое си дъх и натисна дръжката на вратата.

Той стоеше до прозореца с изглед към съсипаната градина, където слугите се бореха с бедствието, което беше причинил.

– Здравей, Дориан – пророни тя.

84.

Дориан Хавилиард се събуди сам в непозната му стая. Но беше свободен, макар по кожата на врата му да личеше бледа линия. За момент остана в леглото и се ослуша. Не се чуваха писъци. Нито плач. Само плаха птича песен до прозореца му, откъдето се разливаше лятното слънце и... тишина. Мир. Чувстваше главата си празна. Тялото си – кухо. Дори долепи ръка до сърцето си, за да провери дали бие. Последните дни тънеха в мъгла и той предпочете да се загуби в нея, вместо да мисли за празнотата. Изкъпа се, облече се и проведе разговор с Едион Ашривер, който го гледаше така, сякаш има три глави, и който очевидно отговаряше за сигурността на двореца.

Извести го, че Каол бил жив, но се възстановявал. Още спял непробудно, а това беше добре, защото Дориан не знаеше как ще погледне стария си приятел в очите, как ще му обясни всичко. Макар спомените му да бяха крайно откъслечни, навярно щеше да рухне още повече, когато дойдеше време да сглоби малкото парчета от пъзела.

Минаха часове, но Дориан не напусна стаята, събирайки смелост да посрещне последиците от собствената си разрушителна сила. Унищоженият дворец, човешките жертви. Беше видял стената – доказателство за мощта на врага му... и милостта ù.

Не на врага му.

На Елин.

– Здравей, Дориан – чу гласа ù зад себе си и се обърна към вратата.

Тя остана до входа, облечена в туника в тъмносиньо и златисто, небрежно разкопчана около врата. Косата ù се стелеше разпусната около раменете, а ботушите ù бяха очукани. Но уверената ù стойка, съвършената ù неподвижност...

Пред него стоеше кралица.

Не знаеше какво да ù каже. Откъде да започне.

Тя тръгна с бавни крачки към него.

– Как се чувстваш?

Дори говорът ù му се струваше леко променен. Беше чул речта ù пред народа му, заплахите, с които бе въдворила ред.

– Добре – смогна да изрече той.

Магията започна да тътне надълбоко в него, но съвсем тихо, сякаш бе изтощена.

Празна като него самия.

– Нали не се криеш тук? – попита го кралицата и седна на един от ниските столове върху разкошния, богато украсен килим.

– Хората ти ме затвориха в тази стая, за да ме държат под око – отвърна той, без да помръдне от мястото си до прозореца. – Не знаех, че ми е позволено да я напускам.

А като се имаше предвид какво го бе карал да прави демонският принц, май наистина беше най-разумно да остане затворен.

– Свободен си да излезеш, когато пожелаеш. Това е твоят дворец, твоето кралство.

– Дали? – осмели се да попита.

– Сега ти си кралят на Адарлан – отвърна Елин с тих, но суров глас. – Всичко това е твое.

Баща му беше мъртъв. Дори тялото му не беше останало, за да разкрие какво му бяха причинили онзи съдбовен ден.

Елин заяви публично, че тя го е убила, но Дориан знаеше, че той е сложил край на живота му, когато разруши двореца. Беше го направил заради Каол, заради Сорша, а Елин пое отговорност, защото, ако кажеше на народа му... ако кажеше на народа му, че той е убиецът на баща си...

– Още не съм коронясан – промълви накрая Дориан.

Баща му изговори толкова невероятни неща в последните мигове от живота си. Неща, които променяха всичко и нищо. Елин кръстоса крака и се облегна назад в стола си, но лицето ù остана сериозно.

– Казваш го така, сякаш се надяваш никога да не се случи.

Дориан потисна внезапното желание да докосне врата си, да се увери, че нашийника наистина го няма. Вместо това сключи ръце зад гърба си.

– Заслужавам ли да бъда крал след всичко, което сторих? След всичко случило се?

– Само ти можеш да отговориш на този въпрос.

– Повярва ли му?

Елин вдиша през зъби.

– Не знам на какво да вярвам.

– Перингтън ще ми обяви война... на всички нас. Дори да стана крал, няма да удържа армията му.

– Ще намерим начин. – Тя въздъхна. – Но коронясването ти е първата стъпка.

Отвъд прозореца цареше слънчев, ясен ден. Светът свърши и се роди отново, а всичко си оставаше същото. Слънцето щеше да изгрява и залязва както преди, сезоните щяха да се сменят, независимо от това дали той беше свободен, или обладан, принц или крал... без значение от това кой бе оцелял и кой вече го нямаше. Светът продължаваше да се върти. А това му се струваше някак нередно.

– Тя умря – процеди Дориан с насечен дъх. Стените сякаш го притискаха. – Заради мен.

Елин стана с едно плавно движение, отиде до него и го накара да седне на дивана с нея.

– Ще е нужно малко време. И сигурно нищо няма да е като преди. Но ти... – Тя стисна ръката му, сякаш не я беше използвал да вреди и наранява, да я прободе. – Ти ще се научиш да живееш така, ще преглътнеш мъката. Нямаш никаква вина за случилото се, Дориан.

– Напротив. Опитах да те убия. А Каол...

– Каол сам го избра. Избра да ти спечели време... защото баща ти беше виновникът. Баща ти и валгският принц в него ти причиниха всичко това. На теб и на Сорша.

Дориан едва не повърна, като чу името ù. Щеше да е несправедливо спрямо нея повече никога да не го изрече, да не я споменава, но просто не знаеше дали е способен да произнесе тези две срички, без някоя част от него да загине.

– Няма да ми повярваш – продължи Елин. – Няма да повярваш на думите ми.

Знам, но не се сърдя. Не го очаквам от теб. Когато си готов, аз ще бъда до теб.

– Ти си кралицата на Терасен. Невъзможно е.

– Кой казва? Сами ковем съдбите си... сами решаваме накъде да продължим. –

Тя стисна ръката му. – Ти си ми приятел, Дориан.

В мъглата от тъмнина и болка, и страх просветна спомен. Върнах се за теб.

– И двамата се върнахте – пророни той.

Тя преглътна сухо.

– Ти ме спаси от Ендовиер. Реших да ти върна услугата.

Дориан загледа килима, всички онези нишки, преплетени в него.

– Какво да правя сега? – Нямаше ги. И жената, която обичаше, и мъжа, когото мразеше. Той вдигна поглед към нея. В тюркоазените ù очи не се открояваше и следа от задни мисли, студенина, съжаление. Единствено непоколебима искреност, както от самото начало. – Какво да правя?

Тя преглътна отново и каза:

– Освети мрака.

* * *

Каол Уестфол отвори очи.

Отвъдното приличаше ужасно много на една от спалните в каменния дворец.

Поне не изпитваше болка. Не и като онази, която го бе връхлетяла преди сблъсъка на чернотата със синята светлина. И нищото след това. Вероятно щеше да се поддаде на умората, която заплашваше да го повлече обратно към безсъзнанието, ако някой – някакъв мъж – не бе въздъхнал дрезгаво до него. Каол обърна глава по посока на звука.

В гърлото му не се зароди нито една дума, като видя Дориан в стола до леглото. Под очите му тъмнееха синкави сенки, косата му беше разрошена, сякаш много пъти бе прокарвал пръсти през нея, но... но под разкопчаната му яка не се виждаше нашийник. Само бледа линия по бронзовата му кожа.

А очите му бяха... изтерзани, но бистри. Живи. Зрението на Каол като че пламна и се замъгли.

Беше успяла. Елин беше успяла.

– Не предполагах, че изглеждам чак толкова зле – промълви Дориан с пресипнал глас.

Каол веднага разбра, че демона вече го няма.

И заплака.

Дориан скочи от стола си и падна на колене до леглото. Хвана ръката на Каол и я стисна, допирайки чело до неговото.

– Беше мъртъв – обади се принцът с пресекващ глас. – Мислех, че си мъртъв.

Каол най-сетне успя да се овладее и Дориан се отдръпна назад, за да огледа лицето му.

– Май наистина бях мъртъв – отвърна той. – Какво... какво се случи?

Дориан му разказа.

Елин бе спасила града му.

И живота му, пъхвайки Окото на Елена в джоба му.

Дориан стисна ръката му още по-силно.

– Как се чувстваш?

– Уморен – призна си Каол и раздвижи свободната си ръка.

Гърдите го боляха от сблъсъка с мрака, но усещаше тялото си...

Не усещаше нищо.

Не усещаше краката си. Пръстите им.

– Според оцелелите лечители е цяло чудо, че си жив – подхвана тихо Дориан. – Гръбнакът ти... мисля, че баща ми го е счупил на няколко места. Амити можела да... – В очите му просветна гняв. – Но тя е мъртва.

Мудна, ледена паника нахлу във вените му. Не можеше да помръдне, не можеше да...

– Роуан излекува две от травмите в горната част на гръбнака ти. Иначе щеше да останеш парализиран – Дориан сякаш се задави с думата – от врата надолу. Но по-долното счупване... Роуан каза, че е твърде сериозно, и не посмя да го лекува от страх да не го влоши.

– Надявам се, че следва „но“ – скалъпи Каол.

Ако не можеше да ходи... да се движи...

– Твърде рисковано е да те изпращаме във Вендлин, като се имат предвид отношенията ни с Майев. Но лечителите от Торе Сесме може и да ти помогнат.

– Няма да ходя в Южния континент. – Не и сега, когато най-сетне си беше върнал Дориан, когато всичките му приятели бяха тук. – Ще изчакам някой от тукашните лечители.

– Нито един не е останал. Не и с магически способности. Баща ми и Перингтън ги унищожиха.

Сапфирените му очи като че ли замръзнаха за миг. Каол знаеше, че принцът няма да забрави скоро последните думи на баща си и собствената си постъпка независимо от тях.

Не принцът – кралят.

– Торе Сесме може да е последната ти надежда да проходиш отново – заяви Дориан.

– Няма да те изоставя. Не и отново.

Дориан стисна устни.

– Никога не си ме изоставял, Каол. – Той поклати глава и по бузите му се търкулнаха сълзи. – Никога.

Каол стисна ръката на скъпия си приятел.

Дориан погледна към вратата, секунда преди някой да почука колебливо, и се усмихна леко. Каол се зачуди колко ли изостряше сетивата му магията, която притежаваше. Кралят избърса сълзите си и каза:

– Един човек идва да те види.

Някой натисна плахо дръжката и вратата се открехна, разкривайки завеса от мастиленочерна коса и красиво бронзово лице. Като зърна Дориан, Несрин се поклони дълбоко и лъскавата ù коса се люшна от движението. Дориан стана и ù махна да се изправи.

– Едион е новият отговорник за сигурността на двореца, но госпожица Фалик е временният капитан на гвардията ми. Оказва се, че стражите намират водачеството на Едион за малко... Каква беше думата, Несрин?

Устата на Несрин потрепна, но очите ù не се откъсваха от Каол, сякаш виждаше чудо, илюзия.

– Противоречиво – отвърна Несрин и тръгна право към него. Златисточервената униформа ù пасваше отлично.

– Досега не е имало жена капитан на кралската гвардия – обяви Дориан, докато крачеше към вратата. – Но тъй като ти вече си лорд Каол Уестфол, Ръка на краля, някой трябва да заеме предишната ти позиция. Нови традиции за ново кралство. Каол извърна очи от омагьосаното лице на Несрин, за да погледне приятеля си.

– Моля?

Но Дориан вече отваряше вратата.

– Щом аз съм вързан за кралския престол, и ти си вързан за него. Така че отивай да се лекуваш в Торе Сесме, Каол. Защото ни чака работа. – Кралят стрелна поглед към Несрин. – За щастие, вече имаш добре осведомен съветник.

После напусна стаята.

Каол впи очи в Несрин, която го гледаше с ръка на устата.

– Май в крайна сметка наруших обещанието си към теб – продума той. – Все пак не мога да си тръгна невредим от двореца.

Тя избухна в сълзи.

– Напомни ми повече никога да не се шегувам – добави, макар тежката, смазваща паника да се загнездваше отново в душата му.

Краката му... не. Не... нямаше да замине за Торе Сесме, освен ако не му гарантираха, че има кой да го изправи на крака. В противен случай не отиваше.

Тънките рамене на Несрин се тресяха от мълчаливи вопли.

– Несрин – рече дрезгаво той. – Несрин... моля те.

Тя се свлече на пода до леглото и зарови лице в ръцете си.

– Когато дворецът рухна – подхвана с пресекващ глас, – реших, че си мъртъв. А когато видях вълната от стъкла да лети към мен, си помислих, че и аз скоро ще умра. Но тогава избухна огънят и започнах да се моля... Молех се да е спасила и теб.

Роуан се беше погрижил за това, но Каол нямаше намерение да я поправя.

Тя свали ръце от лицето си и погледна към тялото му, скрито под завивките.

– Ще те оправим. Ще отидем в Южния континент и ще ги принудим да те излекуват. Виждала съм какви чудеса сътворяват и съм сигурна, че ще ти помогнат. А...

Той се пресегна за ръката ù.

– Несрин.

– А и вече си лорд – продължи тя, клатейки глава. – И преди беше лорд, но... вече си дясната ръка на краля. Знам, че е... знам, че с теб...

– Ще намерим решение – помогна ù Каол.

Тя най-сетне посрещна погледа му.

– Не очаквам нищо от теб...

– Ще измислим нещо. Пък и може да не искаш сакат мъж.

Несрин се отдръпна назад.

– Обиждаш ме, ако наистина смяташ, че съм толкова повърхностна и придирчива.

Той се засмя.

– Към следващото приключение тогава, Несрин Фалик.

85.

Елида не можеше да спре сълзите си, докато вещиците летяха на север.  Не я интересуваше, че лети или че смъртта я дебне отвсякъде. Постъпката на Калтейн... Тя не смееше да отвори юмрука си от страх, че камъчето, увито в плат, ще изхвърчи от дланта ù. По залез кацнаха някъде в Оуквалд. И това не я интересуваше. Легна и веднага потъна в дълбок сън, облечена в роклята на Калтейн, стиснала парчето от пелерина в ръката си.

Някой я загърна през нощта, а като се събуди, намери на земята до себе си комплект дрехи – кожен костюм за летене, риза, панталони и ботуши. Вещиците спяха, обградени от уивърните си като със стена от мускули и смърт. Елида отиде до близкото поточе, където съблече роклята си, седна във водата и загледа как течението си играе с двете разхлабени парчета от веригата около глезените ù, докато зъбите ù не затракаха от студ.

Като облече оставените ù дрехи – малко големи, но топли, – пъхна частицата плат и камъчето в един от вътрешните джобове.

Селена Сардотиен.

Никога не бе чувала това име, не знаеше къде да я търси. Но за да се отблагодари на Калтейн...

– Не пилей сълзи по нея – обади се Манон от няколко метра разстояние. В чистите си ръце държеше торба. Явно беше измила кръвта и мръсотията от тях предишната вечер. – Знаеше какво прави и не го правеше заради теб.

Елида избърса лицето си.

– И все пак спаси живота ни... и избави клетите вещици в катакомбите от мъките им.

– Стори го заради себе си. За да се освободи. И имаше пълното право. След онова, което ù причиниха, имаше право да разкъса целия свят на парчета. Вместо това беше срутила една трета от Морат.

Манон не грешеше. Калтейн не я интересуваше дали те бяха успели да избягат от взрива.

– А сега какво?

– Връщаме се в Морат – отвърна просто Манон. – Но без теб.

Елида се опули насреща ù.

– Само до тук можем да те доведем, без да ни заподозрат в нещо – обясни вещицата. – Като се върнем, ако чичо ти е оцелял, ще му кажа, че навярно си загинала с другите в подземието.

Взривът бе заличил всички доказателства за онова, което Манон и Тринадесетте ù бяха извършили, за да измъкнат Елида от тъмницата.

Но ако останеше тук... съвсем сама в широкия, жесток свят...

– Къде да отида? – прошепна Елида. Обграждаха ги необятни гори и хълмове. – Не мога да... не мога да чета, а и нямам карта.

– Върви където щеш, но ако бях на твое място, бих тръгнала на север през гората. Стой настрана от планините. Продължавай напред, докато не достигнеш Терасен.

Това не присъстваше в плановете ù.

– Но... кралят... Върнън...

– Кралят на Адарлан е мъртъв – обяви Манон. Светът спря край нея. – Елин Галантиус го уби и разруши стъкления му дворец.

Елида покри устата си с ръка и заклати глава. Елин... Елин...

– Помогнал ù е принц Едион Ашривер – допълни Манон.

Елида зарида.

– Освен това се носят слухове, че лорд Рен Олсбрук е станал бунтовник и живее някъде на север.

Елида зарови лице в дланите си. И усети здрава ръка с железни нокти върху рамото си.

Колеблив допир.

– Надежда – прошепна Манон.

Елида свали ръцете си, за да я погледне. Вещицата я посрещна с усмивка – съвсем лека, но нежна и красива. Елида се зачуди дали Манон знаеше, че се усмихва.

Терасен...

– Ще става още по-страшно, нали? – попита Елида.

Манон кимна едва забележимо.

Все още можеше да избяга на юг – далеч, далеч от всичко. Върнън я смяташе за мъртва, така че никой нямаше да я потърси. Но Елин беше жива. И силна. И май бе дошло време да остави мечтите за бягство. Да намери Селена Сардотиен в името на Калтейн и на нейния дар, на момичетата като тях, заключени в кули, беззащитни и забравени.

Но Манон не я бе забравила.

Не – нямаше да бяга повече.

– Върви на север, Елида – повтори Манон, сякаш прочела решението в очите ù, и ù подаде торбата. – Сега са в Рифтхолд, но едва ли ще се задържат там. Стигни до Терасен и се покрий. Стой настрана от големи пътища и странноприемници. В торбата има пари, но те съветвам да ги използваш разумно. Лъжи и кради, ако трябва, но стигни до Терасен. Кралицата ти ще е там. На твое място не бих ù споделила какви са корените на майка ти.

Елида преметната торбата през рамо.

– Май не е толкова ужасно във вените ти да тече кръвта на Черноклюните – рече тихо.

Златистите очи се присвиха насреща ù.

– Не – отвърна Манон. – Не е.

– Как да ти се отблагодаря?

– Дължах услуга някому – отговори вещицата и поклати глава, когато Елида отвори уста да попита нещо.

Манон ù даде три кинжала – първия пъхна в единия ù ботуш, втория скъта в торбата ù, а третия прибра в ножницата на хълбока ù. Накрая я накара да свали ботушите си, за да разкрие натиканите в тях остатъци от оковите ù. Извади малък шперц от джоба си и отключи широките железни пръстени около глезените ù. Хладен, мек ветрец погали голата ù кожа и Елида прехапа устна, за да спре сълзите си. След миг нахлузи отново ботушите.

В гората уивърните се прозяваха и ръмжаха сънено, а Тринадесетте се смееха. Манон надникна към тях и бледата усмивка се завърна на лицето ù. Като погледна отново Елида, наследницата на вещерския клан на Черноклюните каза:

– Когато се разрази войната, а това е неминуемо, ако Перингтън е оцелял, се надявай да не ме виждаш отново, Елида Локан.

– Въпреки всичко – каза Елида – се надявам да те видя отново.

И се поклони на Водачката на Крилото.

За нейна огромна изненада Манон ù отвърна със същото.

– На север – рече вещицата и Елида предположи, че по-красноречиво сбогуване не може да очаква.

– На север – повтори Елида и тръгна към гората.

След няколко минути Оуквалд я погълна напълно, заглушавайки звуците на вещиците и уивърните им.

Тя стисна презрамките на торбата си и продължи напред.

Внезапно животните се умълчаха, а листата зашумоляха. След миг тринадесет гигантски сенки прелетяха над главата ù. Една от тях – най-дребната – закръжи в кръг над нея... сякаш за сбогом.

Елида не знаеше дали Абраксос вижда през гъстите корони на дърветата, но въпреки това вдигна ръка да му помаха. Отвърна ù радостен, пронизителен рев и сянката изчезна.

На север.

Към Терасен. Бе дошло време за битка, не за бягство.

Към Елин, Рен и Едион – натрупали опит, силни и живи.

Нямаше представа колко път я чакаше, но щеше да го извърви. Без да поглежда назад. Крачейки през кипящата от живот гора, Елида притисна длан към вътрешния джоб на кожения си жакет и усети твърдата изпъкналост в него. Помоли се на Анийт за мъдрост и закрила и можеше да се закълне, че усети топла милувка по челото си, която я накара да изправи гръбнак и да вдигне брадичка.

Така започна дългото ù пътешествие до дома.

86.

– Това са последните ти дрехи – обяви Лизандра, побутвайки с крак сандъка, който един от слугите току-що беше донесъл. – А си мислех, че аз съм пристрастена към парцалките. Никога нищо ли не изхвърляш?

Елин ù се оплези от кадифеното канапе в центъра на огромния дрешник.

– Благодаря ти, че си ги взела всичките – подхвърли после.

Нямаше смисъл да разопакова дрехите, които Лизандра беше донесла от старото ù жилище, също както нямаше смисъл да се връща там. А и не смееше да остави Дориан. Макар че най-сетне беше успяла да го изкара от онази стая.

Приятелят ù изглеждаше като труп, особено със светлата линия около златистата му шия. И това не я учудваше.

Беше го изчакала пред стаята на Каол. Когато чу гласа на капитана и успя да овладее сълзите на облекчение, които заплашваха да рукнат по лицето ù, извика Несрин. След като Дориан излезе от стаята и усмивката му посърна при вида ù, Елин го отведе в спалнята му и остана с него дълго време.

Чувството за вина щеше да е не по-леко бреме за новия крал от скръбта му.

Лизандра сложи ръце на хълбоците си.

– Да имаш други задачи за мен, преди да тръгна към Еванджелин утре?

Елин ù беше безкрайно задължена, но...

Тя извади малка кутийка от джоба си.

– Само още една – отвърна и ù подаде кутийката. – Сигурно по-късно ще ти се прииска да ме убиеш заради това. Но като начало просто кажи „да“.

– Предлагаш ми брак? Колко неочаквано.

Лизандра взе кутийката, но не я отвори.

Елин махна с ръка. Сърцето ù препускаше лудо.

– Ох, просто я отвори.

Лизандра вдигна капачето с мнителна гримаса, а като видя пръстена вътре, килна учудено глава – типично котешко движение.

– Наистина ли ми предлагаш брак, Елин Галантиус?

Елин впери очи в нейните.

– На север има едно парче плодородна земя, която някога принадлежеше на семейство Алсбрук. Едион ме уведоми, че те вече не я използвали и седяла безстопанствена от известно време. – Елин сви рамене. – Една стопанка ще ù се отрази добре.

Лицето на Лизандра пребледня.

– Какво?

– Гъмжи от призрачни леопарди, затова и гравюрата на пръстена е такава. Но предполагам, че ако някой е способен да се справи с тях, това си ти.

Ръцете на Лизандра затрепериха.

– Ами... ами ключето над леопарда?

– То ще ти напомня кой държи свободата ти. Само ти.

Лизандра покри устата си с длан, загледана в пръстена, после вдигна очи към Елин.

– Да не си полудяла?

– Повечето хора смятат така. Но тъй като семейство Алсбрук официално се е отказало от земята, имам право да те провъзглася за нейна стопанка. А Еванджелин – за твоя наследница, стига да си съгласна.

Приятелката ù като че ли нямаше други планове за бъдещето, освен да вземе Еванджелин. Не беше молила да тръгне с тях, да започне нов живот на ново място, в ново кралство. Елин се надяваше, че иска да е с тях в Терасен, но...Лизандра седна на дебелия килим, вперила очи в пръстена.

– Знам, че по имота ще има много работа...

– Не го заслужавам. Никой никога няма да иска да служи точно на мен. Народът ти ще те упреква, задето го поверяваш на една куртизанка.

Елин също седна на земята, опряла коляно до приятелката си, и взе кутийката от разтрепераните ù ръце. Извади златния пръстен, който бе поръчала още преди седмици. Тази сутрин двамата с Роуан се измъкнаха да го вземат от бижутера, както и истинския Ключ на Уирда от скривалището ù.

– Никой не го заслужава повече от теб – увери я Елин, грабна ръката ù и ù сложи пръстена. – И на никого другиго нямам повече вяра да пази гърба ми. Ако народът ми не оценява жена, прекарала години в робство, за да спаси едно дете, и бранила ме най-неустрашимо, значи, не е мой народ. И може да върви по дяволите.

Лизандра прокара пръст по емблемата, измислена от Елин.

– Как се нарича земята?

– Нямам представа – отвърна тя. – Лизандрия звучи добре. Лизандриум също.

Или пък Лизандраландия.

Приятелката ù се пулеше насреща ù.

– Наистина си полудяла.

– Е, приемаш ли я?

– Нямам никакъв опит в управлението на земи, нито в благородническите дела.

– Аз пък нямам никакъв опит в управляването на кралство. Ще се учим заедно. – Хвърли ù съзаклятническа усмивка. – Е, съгласна ли си?

Лизандра погледа пръстена, после вдигна очи към нея и я прегърна силно. Елин прие реакцията ù за положителен отговор. Тъпата болка в тялото ù я накара да сбърчи чело, но не пусна приятелката си.

– Добре дошла в кралския двор, милейди.

* * *

Тази вечер Елин искаше единствено да се зарови в леглото, за предпочитане с Роуан до себе си. Но докато приключваха с вечерята, първата им като истинско кралско семейство, на вратата се почука. Едион я отвори, още преди Елин да остави вилицата си на масата.

Върна се с Дориан, който огледа всички присъстващи и каза:

– Исках да проверя дали сте се нахранили...

Елин посочи с вилица към празното място до Лизандра.

– Заповядай при нас.

– Не искам да се натрапвам.

– Сложи си задника на оня стол – заповяда тя на новия крал на Адарлан.

Същата сутрин беше подписал указ, по чиято сила освобождаваше всички завоювани кралства от адарланска власт. Направи го пред нейните очи, докато Едион стискаше здраво ръката ù. Искаше ù се и Нехемия да можеше да го види. Дориан седна на масата с лека искрица на веселост в изтерзаните си сапфирени очи. Елин отново го представи на Роуан, който сведе глава в поклон, по-дълбок, отколкото бе очаквала. После го запозна с Лизандра, като му обясни коя е и какво бе направила за Елин и за свитата ù.

Едион ги наблюдаваше с безизразно лице и стиснати устни. Погледите им се срещнаха. Всички отново се събираха след цели десет години, но вече не като деца, а като владетели. Цели десет години, а още бяха приятели, независимо от унищожителните сили, нахлули в живота им.

Елин се взря в зрънцето надежда, поникнало в трапезарията на двореца, и вдигна чаша.

– Да пием за един нов свят – каза кралицата на Терасен.

Кралят на Адарлан вдигна своята чаша и някъде там, сред необятните сенки в очите му, сякаш проблесна живец.

– За свободата.

87.

Херцогът беше жив. Върнън също.

Взривът отнесе една трета от Морат заедно с голям брой стражи и слуги, както и две вещерски сестринства и Елида Локан. Голяма загуба, но не толкова съкрушителна, колкото можеше да бъде. Манон проля три капки от кръвта си в знак на благодарност към Триликата богиня, задето повечето от сестринствата бяха на обучение извън Крепостта онзи ден.

Сега стоеше в съвещателната зала на херцога, сключила ръце зад гърба си, докато Перингтън беснееше. Огромно поражение... не спираше да се гневи той пред мъжете около масата – военачалници и съветници. Щяха да са нужни месеци да закърпят Морат, а тъй като и много от провизиите им бяха унищожени, трябваше да отложат плановете си.

Слугите денонощно прехвърляха камъните, затрупали катакомбите – Манон знаеше, че издирват тялото на жена, която се бе превърнала в пепел, и парчето камък, скрито под кожата ù. Не беше споделила дори с Тринадесетте си кой го носеше на север в момента.

– Водачке на Крилото – кресна херцогът и Манон извърна лениво очи към него. – Баба ти пристига след две седмици. Искам вещиците ти да са подготвени за последните военни планове.

Тя кимна.

– Както заповядаш.

Война. Щеше да има война, защото дори сега, когато Дориан Хавилиард беше крал, херцогът нямаше намерение да се отказва, не и с такава армия зад гърба си. Веднага щом издигнеше онези вещерски кули и намереше нов източник на огън от сенки, Елин Галантиус и силите ù щяха да бъдат заличени.

Манон тайно се надяваше Елида да не присъства на бойното поле. Срещата приключи бързо, а Манон спря при Върнън на път към вратата. Сложи ръка на рамото му, впивайки нокти в кожата му, и той изскимтя от болка. После доближи железните си зъби до ухото му.

– Не си въобразявай, лорде, че само защото е мъртва, ще забравя какво опита да ù причиниш.

Върнън пребледня.

– Нищо не можеш да ми направиш.

Манон заби ноктите си още по-надълбоко.

– Така е, не мога – измърка тя в ухото му. – Но Елин Галантиус е жива. И подочух, че имала да урежда сметки с вас.

Тя прибра ноктите си и стисна рамото му, докато зелената му туника не се напои с кръв, сетне излезе от стаята.

* * *

– Какво следва? – попита Астерин, докато оглеждаха новото гнездо, което си бяха присвоили от едно от по-нисшите сестринства. – Чакаме баба ти да дойде и се впускаме във войната му?

Манон отправи поглед към пепеливото небе отвъд открития свод.

– Засега ще останем тук. Ще изчакаме баба ми да докара кулите.

Не знаеше как ще постъпи, като види Майка Черноклюна. Погледна косо Втората си.

– Твоят ловец... Как е умрял?

Очите на Астерин просветнаха. След кратко мълчание отвърна:

– Беше стар... много стар. Мисля, че един ден е отишъл в гората, легнал е някъде и повече не се е върнал. Поне ми се струва, че така би му харесало. Така и не намерих тялото му.

Но го беше търсила.

– Какво беше чувството? – попита тихо Манон. – Да обичаш?

Защото наистина бе обичала – навярно само тя от всички вещици от клана Железни зъби бе вкусила любовта.

– Като да умираш по малко всеки ден. Но и да си истински жив. Радост, толкова пълна, че граничеше с болка. Унищожи ме и ме погуби... и ме възроди отново.

Мразех я, защото знаех, че не мога да ù избягам и ще ме промени завинаги. А дъщеричката ми... и нея обичах. Обичах я толкова, че не мога да ти опиша дори... но по-силно чувство не съм изпитвала никога. По-силно от гнева, от страстта, от магията. – По устните ù разцъфна нежна усмивка. – Изненадвам се, че още не си ме погнала с речта за сляпото подчинение, дисциплината и жестокостта.

Превърнали са ви в чудовища.

– Нещата се променят – отвърна Манон.

– Радвам се – рече Астерин. – Все пак сме безсмъртни. Ако всичко си стои същото, ще умрем от скука.

Манон вдигна вежди, а Втората ù се усмихна широко.

Манон поклати глава и отвърна на усмивката ù.

88.

Когато часовникът удари дванадесет, Роуан кръжеше над двореца, който призори щяха да напуснат, а Елин реши да посети за последно гробницата на Елена.

Но така и не успя. Взривът беше предизвикал срутване точно пред входа ù. Петнадесет минути търси начин да влезе, използвайки и ръцете, и магията си, но без успех. Молеше се поне Морт да е оцелял, макар и нещо да ù подсказваше, че чукалото с форма на череп би посрещнало с радост края на странното си, безсмъртно съществувание.

Валги не бяха останали нито в канализацията на Рифтхолд, нито в тунелите и катакомбите под двореца, сякаш бяха избягали след смъртта на краля. Поне за момента градът беше в безопасност.

Елин излезе от тайния проход, изтупвайки праха от дрехите си.

– Толкова шум вдигате, че направо не е за вярване.

Елфическият ù слух беше доловил присъствието им още преди минути. Дориан и Каол седяха пред камината ù, а капитанът се разполагаше в специален стол с колела.

Кралят погледна заострените ù уши, удължените ù кучешки зъби и вдигна вежди.

– Изглеждате добре, Ваше Величество.

Явно не беше забелязал вида ù онзи ден на стъкления мост, а оттогава ходеше в човешки образ. Тя му отвърна с усмивка. Каол обърна глава към нея. Лицето му беше изпито, но в очите му проблясваше решимост. Надежда. Нямаше да позволи на травмата да го надвие.

– Винаги изглеждам добре – изтъкна Елин и се пльосна в креслото пред това на Дориан.

– Намери ли нещо интересно? – попита Каол.

Тя поклати глава.

– Реших все пак да надникна за последно. Заради доброто старо време.

И може би да отхапе главата на Елена. След като получеше отговори на всичките си въпроси. Но от древната кралица нямаше и следа.

Тримата се спогледаха и помежду им се спусна тишина.

Гърлото на Елин пламна, затова се обърна към Каол.

– Като се има предвид, че Майев и Перингтън ни дишат във врата, вероятно съвсем скоро ще ни потрябват съюзници, особено ако моратската им армия ни попречи да влезем в Ейлве. Една съюзническа войска от Южния континент може да прекоси Тясно море само за няколко дни и да ни даде опора, като притисне Перингтън от юг, докато ние нападаме от север. – Тя скръсти ръце. – Затова те назначавам за официален посланик на Терасен. Не ме е грижа какво мисли Дориан. Сприятели се с кралското семейство, ухажвай ги, целувай им задниците, направи каквото трябва. Но този съюз ни е нужен.

Каол погледна въпросително Дориан. Кралят кимна едва забележимо.

– Ще се постарая. – На по-добър отговор не можеше да се надява. Каол бръкна в джоба на туниката си и ù хвърли Окото на Елена. Тя го хвана с една ръка.

Металът беше изкривен, но синият камък си стоеше на мястото. – Благодаря ти – добави дрезгаво той.

– Носил го е месеци наред – обади се Дориан, докато Елин прибираше амулета в джоба си, – а нито веднъж не се е задействал, дори в опасност. Защо точно сега?

Гърлото ù се стегна.

– Безстрашие – отвърна тя. – Елена ми каза, че безстрашието е рядкост... и трябвало да се доверя на своето. Когато Каол е избрал да... – Не можа да изрече думите. Затова опита отново. – Мисля, че безстрашието го е спасило, съживило е амулета.

Рискована игра, и то глупава, но беше подействала.

– Ето докъде ни доведе съдбата – рече умислено Дориан.

– До края на пътя – поусмихна се Елин.

– Не – обади се Каол с бледа, колеблива усмивка. – До началото на следващия.

* * *

На следващата сутрин Елин стоеше облегната на сивата си кобила в двора на замъка и се прозяваше.

След като Дориан и Каол си тръгнаха миналата вечер, Лизандра влезе в стаята ù и припадна на леглото, без да ù обясни какво е правила преди това. И тъй като веднага изпадна в несвяст, Елин просто легна до нея. Не знаеше къде е замръкнал Роуан, но нямаше да се изненада, ако погледнеше през прозореца и видеше белоопашат ястреб на парапета на терасата си.

Призори Едион влетя през вратата и им се развика, че не били готови за тръгване – за пътешествието към дома. Лизандра се преобрази в призрачен леопард и го изгони от стаята. А после, без да си връща човешкия облик, отново се просна в леглото до Елин. Успяха да поспят още тридесетина минути, преди Едион да се върне и да ги залее с кофа вода.

Имаше късмет, че отърва кожата.

Но беше прав, нямаха причина да се бавят. Не и при положение че ги чакаше толкова работа на север, толкова планиране, подготвяне и обмисляне. Щяха да пътуват до смрачаване до вилата на семейство Фалик, откъдето щяха да вземат Еванджелин и да продължат на север, чак до Терасен, ако всичко минеше нормално.

Терасен.

Елин си отиваше у дома.

Стомахът ù се свиваше от страх и тревога, но покрай тях пърхаше и радост. Бързо се стегнаха за път. Оставаше само сбогуването. Състоянието на Каол му пречеше да слезе по стълбите, затова Елин се промъкна в стаята му, където намери Едион, Роуан и Лизандра да си приказват с двама им с Несрин. Когато и четиримата излязоха от стаята, капитанът просто стисна ръката на Елин с думите:

– Може ли да видя?

Тя веднага разбра за какво говори и протегна ръце напред.

Вълнички и дъги, и цветя от червен и златист огън затанцуваха из стаята му, ярки, великолепни и изящни.

Когато пламъците угаснаха, очите на Каол сияеха в сребристо.

– Прекрасно е – промълви той.

Тя само му се усмихна и остави огнена роза на нощното му шкафче, където щеше да гори без топлина, докато не се отдалечеше прекалено.

Остави подарък и за Несрин, която бяха извикали по работа. Стрелата от чисто злато, която ù бяха връчили миналата Юледа като благословия от Деанна, нейната предшественица. Струваше ù се, че изкусен стрелец като Несрин щеше да оцени стрелата повече от нея самата.

– Трябва ли ви друго? Още храна? – попита Дориан, спирайки до Елин.

Роуан, Едион и Лизандра вече яхваха конете си. Носеха малко багаж, само най-необходимото. Главно оръжия, включително Дамарис, който Каол беше дал на Едион, тъй като настояваше древният меч да остане на континента. Другите им притежания щяха да пристигнат с керван в Терасен.

– Предполагам, че спътниците ми ще се надпреварват кой ще улови повече дивеч – отвърна Елин.

Дориан се засмя. Помежду им се спусна кратка тишина, докато Елин не изцъка с език.

– Носиш същата туника, с която беше и преди няколко дни. Май никога не съм те виждала да обличаш една дреха два пъти. Сапфирените му очи просветнаха.

– В момента си имам по-важни грижи.

– Ще... ще се справиш ли?

– Имам ли избор?

Тя докосна ръката му.

– Ако се нуждаеш от нещо, изпрати ни вест. Ще ни трябват няколко седмици да стигнем до Оринт, но... все пак магията се завърна, така че несъмнено ще намериш вестоносец, който да ни настигне бързо.

– Благодарение на теб и приятелите ти.

Тя надникна през рамо към тях. И тримата се преструваха, че не подслушват разговора им.

– Благодарение на всички ни – поправи го тихо. – На теб включително.

Дориан отправи поглед към града и хълмистото подножие на планината отвъд него.

– Ако преди девет месеца ме беше попитала дали... – Той поклати глава. – Толкова неща се промениха.

– И ще продължават да се променят – увери го тя, стисвайки ръката му. – Но...

Има и такива, които ще останат непроменени. Винаги ще съм до теб.

Той преглътна сухо.

– Иска ми се да можех да я видя за последно. Да ù кажа... да ù кажа какво чувствам.

– Тя знае – успокои го Елин. В очите ù запариха сълзи.

– Ще ми липсваш – рече Дориан. – А и се съмнявам следващата ни среща да е в толкова… цивилизована обстановка. – Елин опита да не мисли за това. Той посочи с ръка свитата ù. – Не им вгорчавай живота. Просто искат да ти помогнат.

Тя се усмихна. За нейна изненада кралят отвърна на усмивката ù.

– Ако попаднеш на някоя хубава книга, изпрати ми я – каза му.

– Същото важи и за теб.

Елин го прегърна за сбогом.

– Благодаря ти... за всичко – прошепна.

Дориан я притисна към себе си и отстъпи назад. Елин яхна кобилата си и я подкара напред към черния жребец на Роуан. Застана до него и елфическият принц посрещна погледа ù. Добре ли си?

Тя кимна. Не смятах, че сбогуването ще е толкова трудно. А като знам какво ни предстои... Ще го преодолеем заедно. По един или друг начин. Елин протегна ръка и хвана здраво неговата. Двамата тръгнаха със сключени ръце по чакълената пътека, минаха през свода в стъклената стена и продължиха напред по градските улици, където хората спираха да ги погледат и шушукаха разпалено. Но докато яздеха през Рифтхолд, града, който чувстваше и като дом, и като ад, и като спасителен кораб, докато запечатваше в паметта си улици и сгради, лица и магазини, миризми и свежестта на речния ветрец, не видя нито един роб. Не чу нито един камшик.

А като минаваха покрай Кралския театър, до ушите им долетя музика – красива и изящна.

* * *

Дориан не знаеше какво го бе събудило. Може би секналата песен на летните насекоми или хладният полъх, който пропълзя в каменната кула, разлюлявайки пердетата. Озареният от лунна светлина часовник показваше три часа сутринта. Градът още спеше.

Дориан стана от леглото и по навик докосна врата си – за всеки случай. Винаги когато се изтръгваше от кошмарите си, му бяха нужни няколко минути да прецени дали наистина е буден, или всичко е било просто сън, както и дали още е заклещен в собственото си тяло, пленник на баща си и на валгския принц. Не беше споделил нито с Елин, нито с Каол за кошмарите си. И донякъде съжаляваше за това.

До ден днешен почти не си спомняше какво се беше случвало, докато носеше нашийника. Беше навършил двадесет, а не помнеше рождения си ден. В паметта му витаеха само откъслечни моменти, всичките изпълнени с ужас и болка. Опитваше да не мисли за това. Така или иначе не искаше да си спомня нищо. Каол и Елин не знаеха и това.

Кралицата и шумната ù свита вече му липсваха. Сега дворецът му се струваше  твърде голям, твърде тих. А и Каол заминаваше след два дни. Дори не му се мислеше какво ще е чувството да остане и без най-близкия си приятел. Дориан тръгна към балкона. Имаше нужда да усети речния полъх по лицето си, да се увери, че всичко това е истина, че е свободен.

Спря бос върху студения каменен под, отвори вратите и загледа опустошението наоколо. Негово дело. Въздъхна тежко и обърна очи към стъклената стена, проблясваща на лунната светлина.

Отгоре ù бе кацнала гигантска сянка. Дориан замръзна. Не сянка, а грамаден звяр. Беше вкопчил хищни нокти в ръба на стената, а огромните му криле, прибрани плътно до тялото му, блестяха слабо под сиянието на пълната луна. Проблясваха като бялата коса на ездачката му. Дори от това разстояние той знаеше, че гледа право в него, докато косата ù се вееше на една страна като ивица лунна светлина, грабната от речния полъх.

Дориан вдигна едната си ръка за поздрав, а с другата докосна врата си. Нашийника го нямаше. Ездачката се приведе напред върху седлото и прошепна нещо на звяра си. Той разгърна внушителните си, лъскави криле и скочи във въздуха. Всеки размах запращаше глух, тътнещ повей към него. Съществото се издигна нависоко и косата на ездачката се разля зад нея като бляскава магия, а накрая се изгубиха в нощта и Дориан спря да чува пърпоренето на крила. Никой не вдигна тревога. Сякаш светът бе извърнал очи за няколкото мига, в които погледите им се срещнаха. В мрака на спомените му, сред болката и отчаянието, и ужаса, които се мъчеше да забрави, отекна едно име.

* * *

Манон Черноклюна плаваше в звездното нощно небе. Под себе си усещаше топлото, пъргаво тяло на Абраксос, а над нея грееше ярката луна, пълната утроба на Майката. Не знаеше какво я накара да отлети до двореца и защо изпитваше такова любопитство.

Но видя принца без нашийник около врата му.

И той ù махна с ръка за поздрав, сякаш за да ù каже: Помня те.

Ветровете измениха посоката си и Абраксос се пусна по тях, издигайки се още по-нависоко в небето. Притъмнялото кралство под тях се размиваше от скоростта му.

Променливи ветрове – за един променящ се свят.

Може би и Тринадесетте се променяха. И тя самата.

Още не знаеше какво им носи промяната.

Но Манон се надяваше да е за добро.

Надяваше се.

89.

Три седмици яздиха право на север, избягвайки главните пътища и селата. Нямаше смисъл да обявяват, че Елин се завръща в Терасен. Не и докато не видеше кралството с очите си и не разбереше какво я чака – както в неговите граници, така и откъм Морат. Не и докато не намереше сигурно скривалище за великото, ужасно нещо в дисагите си. Благодарение на магията никой не усещаше Ключа на Уирда. Но Роуан често поглеждаше към дисагите ù и килваше въпросително глава. Всеки път Елин го уверяваше безмълвно, че е добре и че не се чувства странно в близост до амулета. И до Окото на Елена, което отново бе окачила на врата си. Питаше се дали Лоркан наистина е тръгнал да издирва втория и третия Ключ, навярно към мястото, където Перингтън – Ераван – ги бе държал през цялото време. Ако можеше да се вярва на краля.

Имаше чувството, че Лоркан ще започне с Морат. И се молеше елфическият воин да се пребори с всички трудности, които го очакваха, и да възтържествува. Така несъмнено щеше да улесни живота ù. Макар и един ден да се върнеше, за да срита задника ù, задето го беше измамила.

Колкото повече напредваха на север, толкова по-хладовити ставаха летните дни. Еванджелин се справяше похвално и нито веднъж не се оплака, че трябва да спи на постелка на земята. Напротив, с радост се гушкаше с Лапичка, новата ù пазителка и предана приятелка.

Лизандра реши да изпробва способностите си по време на пътешествието – летеше с Роуан или тичаше с Лапичка, преобразена в красиво черно куче, а понякога прекарваше дни наред като призрачен леопард и нападаше Едион, когато принцът най-малко очакваше.

Три седмици уморителен път, но и три от най-щастливите седмици в живота на Елин. Е, от време на време ù се приискваше с Роуан да останат насаме особено когато я гледаше с онзи възпламеняващ поглед. Понякога, ако наоколо нямаше никого, Роуан се прокрадваше зад гърба ù и погъделичкваше врата ù с нос или захапваше нежно ухото ù, или просто я прегръщаше силно и вдишваше аромата ù.

Една нощ – само една проклета нощ с него ù стигаше.

Но не смееха да пренощуват в някоя странноприемница, затова Елин беше принудена да сдържа пламъка си и да търпи тихите подигравки на Лизандра. Пътят им ставаше все по-стръмен и хълмист и светът се обгръщаше в още по-тучна, яркозелена растителност, прошарена с назъбени гранитни скали. Един ден, когато слънцето току-що бе изпълзяло иззад хоризонта, Елин вървеше до коня си, за да не се налага да носи и нея по един особено стръмен хълм. Вече беше закусила два пъти, потеше се обилно и се чувстваше мръсна. А това не помагаше на настроението ù. Оказваше се, че огнената магия им служи доста добре – топлеше ги в хладните нощи, помагаше им да разпалят огньовете си и да кипнат вода. Можеше да убие човек за една голяма вана, в която да се кисне с часове, но глезотиите трябваше да почакат.

– Отвъд този хълм е – обади се Едион от лявата ù страна.

– Кое? – попита го тя, метна небрежно огризката от ябълката си и най-случайно уцели преобразената в гарван Лизандра, която изграчи възмутено. – Извинявай – викна ù.

Лизандра гракна отново и се издигна към небето. Лапичка залая радостно по нея, докато Еванджелин се кискаше върху дългокосместото си пони. Едион посочи билото пред тях.

– Ще видиш.

Елин погледна към Роуан, който цяла сутрин бе летял пред тях като белоопашат ястреб. Сега вървеше до нея, водейки черния си жребец. Той вдигна вежди в отговор на безмълвния ù въпрос. Няма да ти кажа. Тя го изгледа свирепо. Хвърчаща гад.

Роуан се ухили. А Елин се зае да изчислява от колко време вървяха и...

Изкачиха се до билото на хълма и спряха. Елин пусна повода на кобилата си и пристъпи колебливо напред в меката смарагдова трева.

Едион докосна рамото ù.

– Добре дошла у дома, Елин.

Пред очите ù се простираше земя на величествени планини – Еленови рога, осеяна с долинки, реки и хълмове. Земя на необуздана, дива красота.

Терасен.

Земя с аромат на заснежени борове... Как досега не бе осъзнала, че Роуан ù ухае на Терасен, на дома? Той я доближи и пророни:

– Имам чувството, че цял живот съм търсил това място.

И наистина – с буйните ветрове, фучащи волно между сивите зъбери на Еленови рога, с гъстата зеленина на Оуквалдския лес отляво, с реките и долините, ширнали се към внушителните планини на север – Терасен беше същински рай за един ястреб. Рай за нея.

– Натам. – Едион посочи един малък, загладен от стихиите гранитен камък, по чието сиво тяло бяха издълбани спирали и завъртулки. – Подминем ли онзи камък, сме на терасенска територия.

Като насън Елин тръгна към камъка, отправяйки тиха благодарствена песен към Мала, носителката на огъня, задето я бе довела до това място, до този момент.

Прокара ръка по грубата му, затоплена от слънцето повърхност и тя сякаш ù отвърна с гъделичкащ поздрав.

После пристъпи отвъд камъка.

Елин Ашривер Галантиус най-сетне си беше у дома.

БЛАГОДАРНОСТИ

Май вече е общоизвестно, че не би ме имало без моята близначка по душа, съпилот на „Джейгър“ и посестрима в занаята Сюзан Денард. Суз, ти си светлината ми в мрака. Вдъхновяваш ме да бъда не само по-добър писател, но и по-добър човек. Приятелството ти ми дава сила, смелост и надежда. Каквото и да се случи, каквото и да ме чака отвъд ъгъла, знам, че мога да го преодолея и да възтържествувам, защото ти си до мен. А по-велика магия от това не съществува. Изгарям от желание да покорим вечността като величествени тигрици вампирки.

На любимата ми сестра по оръжие и ценителка на всичко диво и хамелеонско Алекс Бракен: как да ти се отблагодаря, задето прочете тази книга (и всичките ми останали) толкова пъти? И за безбройните имейли и обеди/питиета/вечери, и задето вечно ми пазиш гърба? Не мисля, че без теб бих извлякла такова удоволствие от приключенията си дотук – и че бих оцеляла без мъдростта, добрината и великодушието ти. Вдигам тост за сцените с неоснователно присъствие на полуголи симпатяги.

Книгите ми нямаше да съществуват (нито пък аз!) без трудолюбивите ми, страхотни екипи от Литературна агенция „Лора Дейл“, „Си Ей Ей“ и „Блумсбъри“. Затова изказвам вечната си любов и благодарност към Тамар Ридзински, Кат Ондър, Маргарет Милър, Джон Касир, Синди Лох, Кристина Гилбърт, Каси Хоумър, Ребека, Макнели, Натали Хамилтън, Лора Дейл, Катлийн Фарар, Ема Хопкин, Иън Ламб, Ема Брадшоу, Лизи Мейсън, Соня Палмисано, Ерика Бармаш, Емили Ритър, Грейс Ули, Чарли Хейнс, Кортни Грифин, Ник Томас, Алис Григ, Елиз Бърнс, Джени Колинс, Линет Ким, Бет Елър, Кери Джонсън и неуморния, прекрасен екип по защита на авторските права в чужбина.

На съпруга ми Джош: всеки ден с теб е безценен дар и чисто щастие. Голяма късметлийка съм, че имам толкова любящ, забавен и невероятен приятел, с когото да пътешестваме из целия свят. Пожелавам си още много, много години с теб.

На Ани, позната още като най-страхотното куче на света: извинявай, че без да искам изядох всичката ти пуешка пастърма. Да забравим случая. (Освен това да знаеш, че винаги ще те обичам. А сега хайде да се погушкаме.) На невероятните ми родители: благодаря ви, че ми четохте толкова много вълшебни приказки – и задето нито веднъж не ми казахте, че съм прекалено голяма да вярвам в магията. Тези книги съществуват благодарение на вас. На семейството ми: признателна съм ви за безусловната любов и подкрепа. На Тринадесетте на Маас: приятели, фантастични сте! Страшно съм ви благодарна за подкрепата и ентусиазма и за това, че разнесохте поредицата ми по целия свят. На Луис Анг, Елена Ип, Джейми Милър, Алекса Сантяго, Ким Подлесник, Дамарис Кардинали и Никола Уилкинсън: всичките сте неописуемо отзивчиви и прекрасни – благодаря ви за усърдния труд!

На Ерин Бауман, Дон Крокос, Дженифър Л. Арментраут, Кристина Хобс и Лорън Билингс: вие сте най-добрите. Сериозно говоря. Върхът сте. Всеки божи ден благодаря на вселената, че ме е благословила с толкова талантливи, забавни, предани и неповторими приятели.

И на всичките ми читатели: думите в английския език не ми стигат да опиша признателността си към вас. За мен е такава чест да ви срещам по събитията из цял свят и да общувам с толкова много от вас онлайн. Думите, творбите и музиката ви ми вдъхват сили да продължа напред. Благодаря ви, благодаря ви, благодаря ви за всичко.

За финал искам да благодаря на невероятните читатели, които ми помогнаха в създаването на трейлъра за „Огнена наследница“:

Абигейл Айзък, Ейша Морси, Аманда Кларити, Аманда Ридаг, Ейми Керси, Аналис Дженсън, Андреа Изабел Мунгуя Санчез, Ана Вогл, Бека Фаулър, Берес Джудит, Бранън Тайсън, Бронуен Фрейзър, Клеър Уолш, Криси Уд, Елена Мишчански, Елена Найблом, Ема Ричардсън, Гераку Иота, Изабел Койн, Изабела Гузи-Киркден, Джасмин Чау, Кристен Уилямс, Лора Пол, Линеа Гиър, Наталия Джагилска, Пейдж Фърт, Ребека Андрейд, Ребека Хийт, Сузана Томпсън, Тарин Камерън и Вера Рулоф.

5. ИМПЕРИЯ НА БУРИ

На Тамар, моя бранителка, вълшебна кръстница и рицарка в бляскави доспехи. Благодаря ти, че повярва в тази поредица още от първия ден.

СМРАЧАВАНЕ

Тътенът на костените барабани отекваше между зъберите на Черната планина още от залез-слънце.

От голата скала, върху която палатката й стенеше, брулена от сухия вятър, принцеса Елена Галантиус цял следобед наблюдава как армията на демонския лорд се излива по планинските склонове подобно на абаносови вълни. А сега, когато слънцето отдавна се беше скрило зад хоризонта, огньовете във вражеския лагер мъждукаха по хълмовете и долината под тях като звездно одеяло.

Толкова много огньове – толкова много в сравнение с тези от нейната страна на долината.

Не се нуждаеше от елфическия си слух, за да чуе молитвите на човешката си армия, и гласните, и безмълвните. Тя самата също беше отправила няколко през последните часове, макар и да знаеше, че ще останат нечути.

Елена никога не се бе замисляла къде може да намери смъртта си – не й бе хрумвало, че може да е толкова надалеч от скалистите планини и зеления простор на Терасен, че тялото й може да остане неизгорено, да го разкъсат зверовете на демонския лорд.

Нямаше да има дори паметник, който да показва на света къде е загинала една принцеса на Терасен. Никой от тях не можеше да се надява на такъв.

– Трябва ти почивка – обади се дълбок мъжки глас откъм входа на палатката зад нея.

Елена надникна през рамо и разпуснатата й сребриста коса се провлачи със свистене по изящните кожени люспи на бронята й. Но тъмният поглед на Гавин вече беше съсредоточен върху двете армии под тях. Върху тясната черна обозначителна лента, която скоро щяха да прекосят.

Макар и да говореше за почивка, Гавин не беше съблякъл собствената си броня, влизайки в палатката им преди часове. Едва преди броени минути военачалниците му най-сетне я напуснаха с карти в ръцете и нито късче надежда в сърцата. Елена надуши страха им. Отчаянието им.

Стъпките на Гавин скърцаха едва доловимо по сухата, скалиста земя, почти беззвучни благодарение на дългогодишното му скитане из пустошта на Юга. Появата му прекъсна самотното й бдение и тя отново извърна поглед към безчетните вражески огньове.

– Армията на баща ти още има шанс – промълви дрезгаво той.

Празна надежда. Слухът й на безсмъртна бе доловил всяка дума от бурните многочасови дебати в палатката зад тях.

– Долината се превърна в смъртоносен капан – заяви Елена.

А тя ги беше довела тук.

Гавин не отвърна.

– На разсъмване – продължи Елена – цялата ще е окъпана в кръв.

Пълководецът до нея запази мълчание – което му се случваше толкова рядко. Във вдигнатите му очи нямаше нито искрица от обичайната му необуздана ярост, а рошавата му кестенява коса висеше на мазни кичури около лицето му. Елена не можеше да си спомни кога за последно се бяха къпали.

Гавин обърна към нея онзи проницателен поглед, който я беше съблякъл гола в мига, в който за пръв път го срещна в залата на баща си преди около година. Преди цяла вечност.

Колко различно време, различен свят, когато по земите им още царяха музика и светлина, когато магията не бе започнала да се пробужда в нарастващата сянка на Ераван и демонските му войници. Чудеше се колко ли щеше да издържи Оринт след касапницата тук, в Юга. Дали Ераван щеше първо да унищожи лъскавия планински дворец на баща й, или да опожари кралската библиотека – сърцето и познанията на цяла епоха. А после и народа й.

– Има време до разсъмване – рече Гавин със заседнала в гърлото буца. – Достатъчно за бягство.

– Ще ни разкъсат на парчета, преди да сме се изнизали през проходите...

– Не ние. Ти. – Светлината от огъня играеше по смуглото му лице и го караше да изглежда като изсечено от камък. – Само ти.

– Няма да изоставя хората си. – Тя докосна с пръсти неговите. – Нито пък теб.

Гавин не промени изражението си.

– Няма как да избегнем утрешния ден и кръвопролитията, които ще донесе. Чу какво каза вестоносецът; знам, че ни подслушваше. В Аниел е касапница. Съюзниците ни от Севера ги няма вече. Армията на баща ти още е твърде далеч. Всички ще умрем, преди слънцето да е изгряло.

– Все някой ден ще умрем.

– Не. – Гавин стисна ръката й. – Аз ще умра. Онези хора под нас също ще умрат. Или от меч, или от времето. Но ти... – Погледът му отскочи към островърхите й уши, наследство от баща й. – Ти може да живееш векове. Хилядолетия. Не изхвърляй безсмъртието си на боклука заради една обречена битка.

– Предпочитам да загина утре, отколкото да живея хиляда години като страхливка.

Гавин пак впери очи в долината. Във войската си, последната отбранителна линия срещу ордата на Ераван.

– Включи се в редиците на баща си – изграчи той – и продължи борбата оттам.

Тя преглътна сухо.

– Няма смисъл.

Гавин бавно извърна очи към нея. И след всичките тези месеци, след всичкото това време, Елена най-сетне призна:

– Силите на баща ми чезнат. Вече му остават само десетилетия до края. С всеки изминал ден светлината на Мала гасне в него все повече и повече. Не е способен да надвие Ераван.

Такива бяха последните думи на баща й, когато Елена потегляше на тази обречена мисия преди няколко месеца. Слънцето ми залязва, дъще. Направи всичко по силите си твоето да продължи да изгрява.

Лицето на Гавин пребледня.

– И чак сега ми го казваш?

– Казвам ти го, Гавин, защото и за мен няма надежда, независимо дали ще избягам тази нощ, или ще се бия утре. Континентът ще падне в ръцете на Ераван.

Гавин се обърна към десетките палатки върху скалата. Приятелите му.

Нейните приятели.

– Никой няма да се измъкне жив утре – пророни той.

Като долови как пресекват думите му и зърна тъжния блясък в очите му, Елена отново протегна ръка към неговата. Никога – нито веднъж за всичките им съвместни приключения, за всички ужаси, които бяха преживели заедно, не го беше виждала да плаче.

– Ераван ще завладее тази земя и всички останали и ще господства над тях, докато свят светува – прошепна Гавин.

Войниците в лагера под тях се раздвижиха. Чуха се шепот, ругатни, плач. Елена проследи с поглед източника на внезапния им ужас – чак до другия край на долината.

Огньовете в лагера на демонския лорд гаснеха един по един, сякаш пометени от гигантска черна ръка. Костените барабани забумтяха още по-силно.

Той беше пристигнал.

Самият Ераван бе дошъл да наблюдава последното сражение на армията на Гавин.

– Няма да чакат до зори – обяви той и посегна към ножницата с Дамарис.

Елена обаче хвана ръката му, усещайки твърдите й мускули като гранит под кожената му броня.

Ераван бе дошъл.

Може би боговете още ги слушаха. Може би огнената душа на майка й ги беше склонила.

Тя взе между дланите си грубото, обезумяло лице на Гавин – лицето, което с годините бе обикнала повече от всяко друго – и каза:

– Няма да спечелим тази битка. И няма да спечелим войната.

Тялото му потрепери, едва се сдържаше да не отиде при военачалниците си, но прояви уважението да я изслуша. И двамата се бяха научили да се почитат един друг по трудния начин.

Със свободната си ръка Елена вдигна пръстите му във въздуха помежду им. Суровата магия във вените й танцуваше, преминавайки от пламък във вода, от виеща се лоза в пращящ лед. Не представляваше бездънна бездна като тази на баща й, а гъвкава, жива дарба. Наследство от майка й.

– Няма да спечелим войната – повтори Елена, озарявайки лицето на Гавин с неопитомената си сила. – Но е възможно да я отложим още малко. Мога да прекося долината за час-два.

Тя сви ръцете си в юмруци и угаси магията.

Гавин сбърчи чело.

– Това е лудост, Елена. Самоубийство. Войниците му ще те заловят още преди да си проникнала в лагера им.

– Точно така. И тъй като вече е тук, ще ме отведат право при него. Ще се отнесат с мен като с ценен пленник, не като с враг, дошъл да го убие.

– Не – заповед и молба.

– Унищожа ли Ераван, зверовете му ще изпаднат в паника.

А това ще даде време на армията на баща ми да пристигне, да се обедини с остатъка от нашата и заедно да сразим вражеските легиони.

– Говориш за унищожението на Ераван така, сякаш е лесна задача. Той е валгски крал, Елена. Дори да те отведат при него, ще те подчини на волята си, преди да си направила каквото и да било.

Сърцето й се сви, но тя принуди думите да напуснат гърлото й.

– Затова... – Не можеше да укроти треперещите си устни. – Затова трябва да дойдеш с мен, вместо да се сражаваш с хората си.

Гавин просто впи недоумяващ поглед в нея.

– Защото си ми нужен... – По бузите й се търкулнаха сълзи. – Някой трябва да отвлече вниманието им. Да ми спечели достатъчно време, за да се промъкна през вътрешната му защита.

Както утрешната битка щеше да им спечели време.

Защото Ераван несъмнено щеше да нападне първо Гавин. Човешкият воин, който от толкова време бранеше расата си от Мрачния владетел, който се бореше срещу него, макар и никой друг да не дръзваше... Омразата на Ераван към човешкия принц можеше да се мери само с омразата му към баща и.

Гавин я гледа дълго време, сетне се пресегна да избърше сълзите й.

– Той не може да бъде убит, Елена. Чу какво прошепна оракулът на баща ти.

Тя кимна.

– Знам.

– И дори да успеем да го вкараме в капан, да го обезсилим... – Гавин обмисли думите й. – Знаеш, че така само прехвърляме войната на някой друг... на бъдещия владетел на тези земи.

– Тази война – подхвана тихо Елена – е само вторият ход в играта, започната още в древни времена отвъд морето.

– Но така я завещаваме на другиго, в случай че Ераван бъде освободен. А и няма да спасим войниците ни от утрешното клане.

– Ако не направим нещо, няма да има кой да наследи войната – парира го Елена. От очите на Гавин надникна съмнение. – Дори сега – настоя тя – магията ни отслабва, боговете ни изоставят. Бягат от нас. Нямаме елфически съюзници, освен онези в армията на баща ми. А и тяхната сила вехне, също като неговата. Но може би, когато дойде време за третия ход... може би участниците в недовършената ни игра ще са различни от нас. Може би в бъдещето елфите и човеците ще се бият рамо до рамо, преливащи от мощ. Може би ще намерят начин да сложат край на всичко това. Затова ние ще загубим тази битка, Гавин. – Повтори тя. – Призори приятелите ни ще загинат с мечове в ръка и докато вниманието на всички е насочено към бойното поле, ние ще обезсилим Ераван в името на Ерилея.

Той стисна устни, отворил широко сапфирените си очи.

– Никой не бива да научава – продължи тя с пресекващ глас. – Дори да успеем, никой не бива да научава какво сме сторили.

Колебанието издълба дълбоки бразди по лицето му. Тя стисна ръката му по-силно.

– Никой, Гавин.

Агония превзе изражението му. Но той кимна.

Хванати за ръка, двамата отправиха погледи към мрака, обгърнал планинските склонове, над които ехтеше тътенът на костените барабани, сякаш гигантски чукове блъскаха по желязо. Скоро щяха да ги заглушат писъците на умиращи войници. Скоро кървави потоци щяха да насекат долината.

– В такъв случай трябва да тръгнем веднага – каза Гавин. Очите му отново се задържаха върху близките палатки. Без сбогуване. Без последни думи. – Ще прехвърля командването на Холдрен. Той ще знае какво да каже на останалите.

Елена кимна. Друго потвърждение не му трябваше и Гавин пусна ръката й, отправяйки се към най-близката до тяхната палатка, където най-скъпият му приятел и най-предан пълководец вероятно оползотворяваше последните си часове с новата си съпруга.

Елена отмести очи, преди широките рамене на Гавин да отворят тежките крила на входа, и отново плъзна поглед по огньовете, през долината и чак до мрака от другата й страна. Можеше да се закълне, че той също я наблюдава, че ушите й долавят стърженето на отровни нокти по хиляди точиларски камъни.

Тя вдигна взор към опушеното небе и димната пелена се разкъса за миг, за да й покаже звездната нощ.

Господарят на Севера просветна мимолетно. Навярно последният дар на Мала към тези земи – за тази епоха поне. А може би благодарствен подарък за Елена... и прощален.

Защото в името на Терасен, на Ерилея, Елена беше готова да навлезе във вечния мрак, дебнещ отвъд долината.

Тя изпрати последна молитва по една струя пушек от долината с надеждата неродените, далечни потомци на тази нощ, наследници на бремето, което щеше да обрече или спаси Ерилея, да й простят за онова, което предстоеше да направи.

ПЪРВА ЧАСТ

Носителката на огъня

1.

Всяка глътка въздух пареше гърлото на Елида Локан, докато куцукаше нагоре по един стръмен планински хълм.

Ронливата сива скала под килима от подгизнала шума на Оуквалдския лес правеше склона опасно хлъзгав, а великанските дъбове се издигаха толкова високо над нея, че нямаше как да се вкопчи в някой клон, ако залитнеше. Преглъщайки опасността от падане в името на скоростта, Елида прекрачи ръба на скалистото било и безмилостната болка в крака я принуди да се свлече на колене.

Гористи хълмове се стелеха във всяка посока, а дърветата им наподобяваха решетките на безкрайна клетка.

Седмици. Бяха минали седмици, откакто Манон Черноклюна и Тринайсетте я оставиха в тази гора и Водачката на Крилото й заповяда да върви на север. Да намери загубената си кралица, вече пораснала и могъща, и да открие Селена Сардотиен, която и да беше тя, за да изплати дълга си към Калтейн Ромпие.

Но дори седмици по-късно я измъчваха кошмари за онези последни моменти в Морат: как стражите опитаха да я завлекат в подземието, където да превърнат тялото й в развъдник на валгски изчадия, как Водачката на Крилото ги изкла до крак и как Калтейн Ромпие извади странния, тъмен камък, зашит в ръката й, и нареди на Елида да го занесе на Селена Сардотиен.

След това Калтейн преобрази Морат в димяща развалина.

Елида вдигна мръсна, почти разтреперана ръка до гърдите си и докосна твърдата издатинка в джоба на кожените дрехи за летене, които още носеше. Можеше да се закълне, че камъкът пулсираше слабо до кожата й, сякаш в унисон с препускащото й сърце.

Елида потрепери под воднистата слънчева светлина, процеждаща се през зелените корони на дърветата. Лятото тегнеше върху света и горещината ставаше толкова потискаща, че водата се беше превърнала в най-ценното нещо за нея.

Така беше още от самото начало – но сега целият й ден, целият й живот се въртеше около нея.

За щастие, Оуквалд гъмжеше от горски поточета, след като и последните планински снегове се бяха стекли от върховете. За нещастие обаче, Елида беше научила по трудния начин коя вода да не пие.

Три дни едва не умря от повръщане и треска, след като изгълта голяма доза от водата на едно застояло езеро. Три дни трепери толкова неудържимо, че очакваше костите й да се пропукат. Три дни рида тихо, отчаяна, че щеше да посрещне смъртта си сама в тази безкрайна гора и никой никога нямаше да разбере.

И през цялото това време камъчето в джоба до гърдите й пулсираше и туптеше. Можеше да се закълне, че в трескавите й сънища странният предмет й шепнеше, пееше й приспивни песни на езици, които не вярваше, че човешка уста е способна да произнесе.

Оттогава не се обаждаше, но още й беше чудно. Чудно й беше дали повечето хора не биха умрели от такава треска.

Дали носеше дар или проклятие на север. И дали тази Селена Сардотиен ще знае какво да стори с него.

Предай й, че можеш да отвориш всяка врата, стига да имаш ключа, беше й заръчала Калтейн. Често, като спираше за почивка, Елида проучваше лъскавия черен камък. Определено не приличаше на ключ: дори не беше шлифован, а изглеждаше като отчупен от по-голям камък. Може би думите на Калтейн бяха гатанка, разгадаема само от онази, за която бяха предназначени.

Елида свали леката раница от раменете си и отметна платнения й капак. Храната й бе свършила още преди седмица и оттогава се препитаваше с горски плодове. Всичките й бяха непознати, но един смътен спомен от годините с бавачката й Финула й беше подсказал първо да разтрие малко от плода по вътрешната страна на китката си, за да провери дали кожата й няма да се обрине.

В повечето случаи – прекалено често – точно така ставаше.

Ала от време на време се натъкваше на храст, натежал от ядливи плодове, и се натъпкваше с тях, преди да напълни и раницата си. В този момент бръкна в изцапаната в розово и синьо подплата на раницата си и извади последната шепа плодове, увити в резервната й риза, чийто бял плат беше осеян с червени и лилави петна.

Една-единствена шепа, а трябваше да й стигне, докато намереше следващия храст.

Гладът глождеше стомаха й, но Елида изяде само половината. Кой знае, можеше да се натъкне на още храна преди мръкване.

Не умееше да ловува – пък и мисълта да хване някое живо същество, да прекърши врата му или да строши черепа му с камък... Още не беше чак толкова отчаяна.

Вероятно това доказваше, че не е истинска Черноклюна, независимо от тайните корени на майка й.

Елида облиза сока на плодовете от пръстите си заедно с мръсотията, а щом се изправи на скованите си крака, изсъска през зъби от болка. Нямаше да издържи дълго без храна, но беше твърде рисковано да използва парите от Манон в някое село или да доближи някой от огньовете на лагеруващи ловджии, които срещаше през последните седмици.

Не – беше се нагледала на човешка добрина и милост.

Никога нямаше да забрави похотливите погледи на стражите, докато лежеше гола в подземието, нито пък защо чичо й я беше продал на херцог Перингтън.

Елида изтръпна, преметна раницата на гърба си и заслиза внимателно по склона от другата страна на хълма, заобикаляйки камънаците и изскочилите от земята корени.

Дали не беше сбъркала пътя? Изобщо как щеше да разбере, че е влязла в границите на Терасен?

И как щеше да открие кралицата си – двора си?

Тя прогони тези мисли от съзнанието си и продължи да се придържа към сенките, избягвайки слънчевите петна. От припека само щеше да ожаднее още повече, да й стане още по-топло.

Трябваше да намери вода, това май беше по-важно, отколкото да дири горски плодове, преди нощта да се е спуснала.

Достигна подножието на хълма, сдържайки стона си при вида на поредния лабиринт от дървета и камъни.

Намираше се в пресъхнало речно корито, виещо се между хълмовете, което рязко сменяше посоката си пред нея – на север. От гърдите й се изтръгна шумна въздишка. Слава на Анийт! Поне Покровителката на мъдростта не я беше изоставила още.

Щеше да следва коритото на север, докъдето можеше, а после...

Елида не знаеше кое сетиво го улови. Не беше обонянието й, нито зрението или слухът, защото нямаше нищо необикновено в гнилата шума по глинестата почва и слънчевата светлина, и голите камъни, и шепота на листата високо над нея.

Но ето че тялото й се вцепени, сякаш нещо бе закачило нишка от големия гоблен на света.

Жужащите, шумолящи звуци на гората утихнаха едва миг по-късно.

Елида плъзна поглед по хълмовете, по пресъхналото речно корито. Корените на един дъб върху най-близкия хълм стърчаха от единия му тревист скат, подсигурявайки единственото укритие край пустата каменна река. Идеално.

Тя закуцука към него с мъчителни болки в осакатения си крак, докато камъните тракаха под тежестта й и дращеха глезените й. Почти можеше да докосне корените, когато проехтя първият глух бумтеж.

Не гръм. Не, едва ли някога щеше да забрави точно този звук – той също я преследва дълго време и наяве, и насън.

Пърпоренето на могъщи ципести криле. Уивърни.

И още по-смъртоносните им ездачи: вещиците от клана на Железните зъби, чиито сетива не отстъпваха по острота на техните.

Ехтежът на гигантски крила наближаваше през утихналата като гробище гора и Елида се спусна към провисналите от хълма дебели корени. Камъни и пръчки прежулваха голите й ръце, коленете й се блъскаха в чакълестата пръст, докато накрая не се притисна по гръб към склона и надникна към короните на дърветата през плетеницата от корени.

Един удар – и втори, долетял едва миг след първия, и то в такъв унисон, че всеки друг в гората би го помислил просто за ехо, но Елида знаеше: две вещици.

По време на престоя си в Морат беше научила, че вещиците от Железните зъби имаха заповед да прикриват числеността си. Затова летяха в съвършена огледална формация, така че случайните свидетели да докладват само за един уивърн.

Тези двете обаче, които и да бяха, постъпваха небрежно. Или поне дотолкова небрежно, доколкото можеха да постъпват безсмъртните, кръвожадни вещици. Навярно нисши членове на клана си, изпратени на разузнавателна мисия.

Или да издирят някого, дребен, вцепенен от ужас глас прошепна в главата й.

Елида се притисна още по-силно към почвата и корените се впиха в гърба й, докато оглеждаше дървесните корони наоколо.

Ето. С крайчеца на окото си мярна как скорострелно грамадно петно прелита високо над гората, събуждайки застиналите листа. Ципесто крило с извит, отровен нокът в края проблесна под слънчевата светлина.

Рядко – наистина рядко – излизаха денем. Каквото и да издирваха, явно беше важно.

Елида не посмя да си поеме дъх, докато грохотният удар на криле не заглъхна на север.

Към Ферианската падина, където Манон бе споменала, че лагерува втората половина от ордата.

Елида помръдна чак когато горските звуци нарушиха тишината отново. Мускулите й се бяха схванали от дългата неподвижност и тя простена, докато протягаше болезнените си крака и ръце.

Нямаше край – пътят й нямаше край. Беше готова на всичко за покрив над главата си. И топла храна. Може би си струваше да рискува, за да си ги подсигури поне за една нощ.

Отново пое по сухото като барут речно корито, но направи само две крачки, преди онова незнайно сетиво пак да се събуди, сякаш топла женска ръка бе хванала рамото й, за да я спре.

Непроходимата гора кипеше от живот. Но Елида го усещаше – усещаше нещо нередно.

Не бяха нито вещици, нито уивърни, нито зверове. Някой – някой я наблюдаваше.

Някой я следеше.

С прикрито движение тя извади бойния нож, който Манон й беше дала, преди да я остави в тази омразна гора.

И й се прииска вещицата да я беше научила как да убива.

* * *

Лоркан Салватер бягаше от проклетите зверове вече два дни.

Не че можеше да ги вини. Вещиците се вбесиха, когато се прокрадна в горския им лагер посред нощ, закла три от пазителките им, без те и уивърните им да забележат, и отмъкна една от тях в гората за разпит.

Отне му два часа да пречупи вещицата от клана на Жълтоногите, след като я скри толкова надълбоко в гърлото на една пещера, че дори писъците й не се долавяха навън. Два часа, и тя пропя.

Две еднакви вещерски армии чакаха знак да превземат континента: едната в Морат, другата във Ферианската падина. Жълтоногите нямаха представа каква сила владее херцог Перингтън – нито какво издирва Лоркан: другите два Ключа на Уирда, сродни на онзи, който висеше на дълга верижка около врата му. Три парчета камък, отсечени от Портата на Уирда, всеки носещ невиждана, чудовищна сила. А когато трите бъдеха обединени... можеха да отворят портата между световете. Да ги унищожат – или да свикат армиите им. Или много, много по-лошо.

Лоркан прояви великодушието да убие вещицата бързо.

Оттогава сестрите й го преследваха.

Приклекнал зад гъст храсталак в подножието на един стръмен хълм, той наблюдаваше как момичето излиза плахо иззад корените. Пръв се бе скрил тук, слушайки я как пристига тромаво откъм хълма, гледаше я как куцука към скривалището, усетила какво наближава.

Имаше крехка фигура, достатъчно дребна да реши, че едва е прокървила, ако не бяха едрите гърди под тесния й кожен костюм.

Дрехите й незабавно привлякоха вниманието му. Жълтоногите носеха подобни – всъщност всички вещици. Това момиче обаче принадлежеше на човешката раса.

А когато се обърна с лице към него, тъмните й очи обходиха гората с твърде зрял, твърде вещ поглед, който далеч не беше присъщ на дете. Беше поне на осемнайсет, ако не и на повече. Бледото й лице беше мърляво, изпито. Навярно дълго време беше гладувала в пустошта. Ножът в ръката й трепереше достатъчно, за да го наведе на мисълта, че вероятно не знаеше как да си служи с него.

Лоркан не излезе от скривалището си, а продължи да я следи как оглежда хълмовете, сухото речно корито, короните на дърветата.

Незнайно как момичето усещаше близостта му.

Интересно. Обикновено малцина можеха да го открият, решеше ли да остане скрит.

Всеки мускул в тялото й беше напрегнат, ала въпреки това се озърна внимателно из дерето, преди да въздъхне тихо през стиснати устни и да продължи напред, отдалечавайки се от него.

Куцаше тежко; сигурно беше пострадала при падане по някой горист склон.

Плитката й подскачаше по раницата й с всяка стъпка, а копринената й коса беше тъмна като неговата. По-тъмна дори. Черна като беззвездна нощ.

Един полъх на вятъра му донесе мириса й и Лоркан го вдиша, позволявайки на елфическите си сетива – наследени от противния му баща – да разучат и нея, както правеха с всекиго от пет века насам.

Човек. Определено човек, но...

Познаваше този мирис.

През последните няколко месеца беше изклал много, много същества, от които струеше именно той.

О, колко удобно. Навярно дар от боговете: полезна плячка за разпит. Но по-късно, след като я проучеше по-добре и опознаеше слабостите й.

Лоркан излезе от храсталака, без да помръдне дори клонка.

Обсебеното от демон момиче куцукаше по речното корито, стиснало нескопосано дръжката на безполезния си нож. Дотук добре.

Лоркан отново тръгна на лов.

2.

Трополенето на дъжда, който се процеждаше през листата и ниските мъгли на Оуквалдския лес, почти заглушаваше бълбукането на пълноводното поточе, лъкатушещо между препятствията по пътя си.

Приклекнала до рекичката и напълно забравила за празните мяхове върху тревистия й бряг, Елин Ашривер Галантиус протегна обсипаната си с белези ръка над бързеите, заслушана в песента на утринната буря.

Грохотът на натежалите буреносни облаци и палещият отговор на светкавиците се обединяваха в свиреп, трескав ритъм още час преди съмване, а сега се разпръсваха и укротяваха, докато Елин се мъчеше да усмири огненото кълбо от магия в душата си.

Вдиша хладовитата мъгла и парите на свежия дъжд, приемайки ги надълбоко в дробовете си. Магията й поугасна, сякаш се прозяваше рано сутринта и отново заспиваше.

В лагера на няколко крачки от нея приятелите й също спяха, защитени от бурята с невидимия щит на Роуан, докато нейният рубинен пламък, горял цяла нощ, още ги пазеше от северняшкия студ, който не омекваше дори в разгара на лятото. Точно този пламък й създаваше трудности – как да го държи разпален, докато в същото време използваше малкия воден дар, наследен от майка й.

Елин сви пръсти над поточето.

На отсрещния му бряг, върху мъхест камък, скътан в обятията на чворест дъб, малки, бели като кост пръстчета се свиха и изпращяха тихо в отражение на нейните.

Елин се усмихна и пророни едва доловимо над шумотевицата от потока и дъжда:

– Ако имаш някакви насоки за мен, приятелю, ще се радвам да ги чуя.

Тънките пръсти се скриха зад билото на скалата, по която, подобно на много други в тази гора, бяха изсечени символи и спирали.

Малките хора ги следяха неотлъчно, откакто бяха влезли в Терасен. Ескортират ни, настояваше Едион всеки път, мернеха ли големите им, бездънни очи да мигат откъм някой заплетен къпинак, или да ги наблюдават през листата на някое от прочутите оуквалдски дървета. Но не се приближаваха достатъчно, че Елин да ги зърне добре.

Въпреки това дребните им спътници им оставяха мънички подаръци пред нощните укрепления на Роуан, и то без да ги усещат онези от тях, които бяха на пост.

Една сутрин намериха венец от горски теменуги. Елин го подари на Еванджелин, която го носи върху червенозлатистата си коса, докато не се разпадна. На следващата сутрин ги чакаха два: един за Елин и един по-малък за момичето с белези. Друг път Малките хора им бяха оставили миниатюрно копие на Роуан във формата му на ястреб, изработено от врабчи пера, жълъди и сухи крилца от бръмбари. Елфическият й принц се поусмихна, като съзря подаръка си – и оттогава го носеше в дисагите си.

Елин също се засмя на спомена. Макар че постоянното присъствие на Малките хора, които слушаха и наблюдаваха всяко тяхно действие, донякъде... усложняваше нещата. Не в някое важно отношение, но все пак бягствата им с Роуан в гората не бяха толкова романтични, когато знаеха, че си имат публика. Особено ако на Едион и Лизандра им писнеше до такава степен от тайните им похотливи погледи, че започнеха да си измислят нескопосани оправдания да изгонят Елин и Роуан от полезрението и обонянието си поне за малко: дамата била изпуснала несъществуващата си кърпичка на несъществуващия път далеч зад тях; трябвали им още дърва за огън, на който от своя страна не му бяха нужни дърва, за да гори.

А що се отнасяше до настоящата й публика...

Елин разпери пръсти над рекичката и позволи на сърцето си да се укроти като стоплено от слънцето горско езерце, на съзнанието си – да се отърси от обичайните задръжки.

Ивица вода се издигна от потока, сива и бистра, и тя я прокара през разперените си пръсти така, сякаш тъчеше на стан.

Килна ръка, за да се порадва как кожата й прозираше през водата, и спусна струйката надолу по нея, увивайки я около китката си.

– Няма много за докладване пред хората ти, а? – попита съществото, което я гледаше от другата страна на камъка.

Мокра шума заскърца зад нея и Елин знаеше, че я чува само защото Роуан е искал да я извести за появата си.

– Внимавай, иначе може да оставят нещо мокро и студено в спалния ти чувал следващия път.

Елин пусна водата в поточето, преди да надникне през рамо.

– Дали приемат поръчки? Защото в момента съм готова да разменя цялото си кралство за една гореща вана.

Очите на Роуан затанцуваха, а тя стана на крака, сваляйки защитния купол, с който се пазеше от дъжда, и парата от невидимия пламък се сля с мъглата край тях. Елфическият принц вдигна вежди.

– Трябва ли да се притеснявам, че си толкова словоохотлива така рано сутринта?

Тя врътна очи и се обърна към камъка, откъдето малкият й зрител бе следил жалките й опити да овладее водата. Върху мократа шума обаче се движеше само мъглата.

Силни ръце я обгърнаха през кръста и я придърпаха към топлината на тялото му, а устните му докоснаха шията й на местенцето точно под ухото.

Елин се изви към тялото му, докато устата му скиташе по врата й, стопляйки изстудената от мъглата кожа.

– Добро утро и на теб – пророни тя.

Дълбокото ръмжене на Роуан накара пръстите на краката й да се свият.

Не смееха да спрат в някоя странноприемница, дори след като влязоха в границите на Терасен преди три дни – по пътищата и пивниците още гъмжеше от вражески очи. А и адарланските войници най-сетне напускаха проклетите й земи по заповед на Дориан.

Същите тези войници можеха просто да се върнат назад и да се съюзят с чудовището, дебнещо в Морат, вместо да останат верни на краля си.

– Ако толкова искаш да се изкъпеш – прошепна до врата й Роуан, – видях едно езерце на около половин километър оттук. Може да затоплиш водите му... и за двама ни.

Тя прокара нокти по задната част на ръцете му и нагоре към лактите му.

– По-скоро ще сваря всички риби и жаби в него. Тогава едва ли ще е много приятно.

– Поне ще имаме закуска.

Тя се засмя тихо и кучешките зъби на Роуан одраскаха нежно чувствителното местенце, където вратът й се срещаше с рамото й. Елин впи пръсти в мощните мускули на предмишниците му, наслаждавайки се на силата им.

– Лордовете ще пристигнат чак по залез. Имаме време. – Думите й бяха задъхани, почти шепот.

Като пресякоха границата, Едион изпрати вест до няколкото лорда, на които имаше доверие, и им уреди среща с тях на тази поляна, където дълги години се беше събирал тайно с бунтовниците.

Групичката им пристигна по-рано, за да огледа мястото, да се запознае с недостатъците и преимуществата му. Наоколо нямаше нито следа от човеци: Едион и Гибелният легион винаги се бяха старали да не оставят никакви доказателства за пребиваването си тук. Братовчед й и легендарната му армия бяха направили толкова много за безопасността на Терасен през последното десетилетие. Въпреки това не биваше да поемат рискове, макар и лордовете да бяха от най-доверените хора на чичо й.

– Колкото и съблазнително да звучи – подхвана Роуан, гризвайки ухото й по начин, който й пречеше да мисли, – след час трябва да съм тръгнал. – На него се падаше да провери пътя пред тях за заплахи. Леки като перце целувки заобсипваха челюстта й, бузата й. – А и онова, което ти казах преди, още важи. Нямам намерение да те обладавам за пръв път до дънера на някое дърво.

– Няма да е до дънер, а в езеро. – Мрачен смях до внезапно пламналата й кожа. Едва се сдържаше да не грабне ръката му и да я плъзне нагоре до гърдите си, да му се примоли да я докосне, да я вкуси, да я поеме цялата. – Знаеш ли, започвам да си мисля, че си садист.

– Повярвай ми, и на мен не ми е лесно.

Той я придърпа още по-силно към себе си, позволявайки й да усети доказателството, притискащо се с впечатляваща настоятелност към задните й части. Елин почти простена.

Роуан обаче се отдръпна от нея и тя се раздели неохотно с топлината му, с ръцете му и тялото му, и устата му. Обърна се и намери боровозелените му очи приковани в нейните, а от погледа му в кръвта й плъзна тръпка, по-силна от всяка магия.

– Кажи наистина, защо си толкова бодра тази сутрин? – попита той.

Тя му се оплези.

– Поех поста на Едион, понеже Лизандра и Лапичка можеха да събудят и мъртвите с хъркането си. – Единият край на устата му потрепна в усмивка, но Елин само сви рамене. – И бездруго не можех да заспя.

Той стисна челюсти и погледна към мястото, където амулетът се криеше под ризата и тъмния й кожен жакет.

– Да не би Ключът на Уирда да те безпокои?

– Не, не е това.

Започнала бе да го носи, след като Еванджелин беше преровила дисагите й и беше нахлузила верижката му около врата си. Видяха го чак когато малката се върна от близкия поток с Амулета на Оринт върху пътническите си дрехи. Слава на боговете, че точно тогава се намираха в Оуквалд, но... Елин нямаше намерение да рискува повече.

Особено при положение, че Лоркан още си мислеше, че е получил истинския амулет.

Не се бяха срещали с безсмъртния воин, откакто беше напуснал Рифтхолд, и Елин често се питаше колко ли на юг е стигнал – дали вече е осъзнал, че носи фалшив Ключ на Уирда в също толкова фалшив Амулет на Оринт. Дали вече е открил къде кралят на Адарлан и херцог Перингтьн са скрили другите два.

Не Перингтьн – Ераван.

Ледена тръпка пропълзя надолу по гръбнака й, сякаш сянката на Морат се беше материализирала зад нея и я дращеше с нокът.

– Просто... заради тази среща е – махна с ръка Елин. – Не трябваше ли да се състои в Оринт? Да се срещаме в гората ми се струва толкова... драматично.

Роуан пак отправи поглед към северния хоризонт. Поне още седмица ги делеше от града – някога славното сърце на кралството й. На целия континент. А стигнеха ли, щеше да започне безкрайна върволица от съвети и подготовки, и решения, които единствено тя можеше да вземе. Срещата, уредена от Едион, щеше да е само началото.

– По-разумно е да влезем в града с установени съюзници, отколкото в пълно неведение – отвърна Роуан накрая. Сетне й се усмихна дяволито и погледна многозначително към Голдрин, прибран в ножницата на гърба й, както и към всички останали оръжия по дрехите й. – Пък и намери кой да говори за „драматично“.

Тя му отвърна с вулгарен жест.

Едион беше много внимателен с посланията си, докато уреждаше срещата – беше избрал това място, за да са далеч от възможни жертви и вражески очи. А и макар да вярваше на поканените лордове, за които й беше разказвал доста през изминалите седмици, той не им беше споменал колко спътници има – нито какви са талантите им. За всеки случай.

Нищо че Елин носеше оръжие, способно да изтрие цялата долина от лицето на земята заедно с планината Еленови рога над нея. А това беше само магията й.

Роуан се заигра с един кичур от косата й – отново избуяла почти до гърдите й.

– Тревожи те фактът, че Ераван още не ни е погнал.

Тя прокара език по зъбите си.

– Какво го спира? Ние ли грешим, че чакаме покана да го нападнем? Може би нарочно ни позволява да съберем силите си, с Едион да вдигнем Гибелния легион и да натрупаме още по-голяма армия около него, само и само да се наслади на възможно най-пълното ни поражение?

Пръстите на Роуан застинаха в косата й.

– Чу какво каза вестоносецът на Едион. Взривът е сринал голяма част от Морат. Може тепърва да се изправя на крака.

– Никой не пое отговорност за взрива. Нещо ме кара да се съмнявам.

– Всичко те усъмнява.

Тя отвърна на погледа му.

– В теб не се съмнявам.

Роуан погали с пръст бузата й. Дъждът отново се усили и кроткото му барабанене беше единственият звук на километри от тях.

Елин се надигна на пръсти. Чувствайки очите на Роуан върху себе си, как тялото му застива с хищническа съсредоточеност, тя целуна ъгълчето на устата му, горната им извивка, другото им ъгълче.

Леки, закачливи целувки. Предвидени да проверят кой от двама им ще се поддаде на изкушението пръв.

Роуан го стори.

Вдиша рязко и я сграбчи за ханша, придърпвайки я към себе си, а после наклони глава така, че да покрие устата й със своята, и задълбочи целувката им толкова, че коленете й заплашиха да се подвият под нея. Езикът му докосна нейния с мудно, обиграно движение, което й подсказа какво точно е способен да направи на друго място.

В кръвта й пламнаха въглени и мъхът под краката им изсъска, а дъждът се превърна в пара.

Елин прекъсна задъхано целувката, доволна да види, че и гърдите на Роуан се надигаха и спадаха в неравен ритъм. Толкова прясна – притегателната сила помежду им още беше толкова прясна, толкова... сурова. Всепоглъщаща. И плътското желание беше само една малка част от нея.

Роуан караше магията й да запее. Навярно защото беше неин каранам, но... нейната магия искаше да танцува с неговата. И от скрежа, проблясващ в очите му, й ставаше ясно, че неговата жадуваше същото.

Роуан се приведе напред, докато не опря челото си в нейното.

– Скоро – обеща й той с дрезгав, нисък глас. – Нека първо намерим някое безопасно място, от което ще успеем лесно да се отбраняваме.

Защото безопасността й винаги щеше да е най-важна за него. Основното беше тя да е защитена, жива. Беше го научил по трудния начин.

Сърцето й се сви и тя се отдръпна назад, за да вдигне ръка до лицето му. Роуан прочете нежността в очите й, в тялото й и собствената му вродена свирепост отстъпи пред ласкавостта, каквато малцина бяха зървали у него. Гърлото я болеше от усилието да задържи думите си неизречени.

Вече от доста време беше влюбена в него. По-дълго, отколкото й се щеше да си признае.

Опита да не мисли за това дали и той изпитваше същите чувства към нея. Тези неща – тези мечти – се намираха най-отдолу в много, много дълъг и кървав списък с приоритети.

Затова Елин го целуна нежно и ръцете на Роуан отново обгърнаха ханша й.

– Огнено сърце – пророни той до устните й.

– Мишелов – прошепна тя до неговите.

Смехът на Роуан отекна в гърдите й.

Сладкото гласче на Еванджелин изчурулика откъм лагера:

– Дойде ли време за закуска?

Елин изсумтя. Лапичка и Еванджелин вече бутаха горката Лизандра, просната в облика си на призрачен леопард, до безсмъртния огън. Едион лежеше неподвижен като камък от другата му страна. По всяка вероятност Лапичка щеше да нападне него след това.

– Хранааааааааа! – извика Еванджелин. Само след миг кучето й отвърна с вой.

Лизандра изръмжа и двамата нетърпеливци замлъкнаха.

Роуан се засмя отново, а Елин си помисли, че този смях никога нямаше да й омръзне. Нито усмивката му.

– Трябва да приготвим закуска – каза той, извръщайки се към лагера, – преди Еванджелин и Лапичка да са обърнали всичко с главата надолу.

Елин се изкиска, но надникна през рамо към гората, стелеща се към Еленови рога. Към лордовете, които вероятно вече пътуваха на юг, за да решат заедно как ще подходят към войната... и как ще изградят наново рухналото си кралство.

Щом погледна напред, Роуан вече крачеше към лагера, а червенозлатистата коса на Еванджелин проблясваше, докато момиченцето подскачаше покрай капещите дървета, умолявайки принца за печени филийки и яйца.

Нейното семейство – и нейното кралство.

Две мечти, които отдавна смяташе за загубени, осъзна Елин, докато северният вятър брулеше косите й. Две мечти, заради които беше готова на всичко – да се погуби, да се продаде...

Тъкмо се канеше да тръгне към лагера, за да предпази Еванджелин от готварските умения на Роуан, когато забеляза предмета върху камъка отвъд поточето.

Прескочи водата с един скок и огледа внимателно подаръка от малкия й приятел.

Изработен от клонки, паяжини и рибешки люспи, дребният уивърн имаше обезпокоителна прилика с истинските. Крилете му бяха широко разперени, а пълната му паст с остри като шипове зъби зееше заплашително.

Вместо да го вземе от камъка, Елин впери очи на юг към древния масив на Оуквалд и крепостта Морат отвъд него. Към преродения Ераван, който я очакваше с армията си от вещици и валгски пехотинци.

Елин Галантиус, кралица на Терасен, знаеше, че скоро ще дойде време да докаже колко е готова да кърви в името на Ерилея.

* * *

Полезно беше, мислеше си Едион Ашривер, да пътуваш с двама даровити магьосници. Особено в такова скапано време.

Дъждът не спря да вали цял ден, докато се подготвяха за срещата. Роуан излетя на два пъти от лагера им, за да провери докъде са стигнали лордовете, но нито веднъж не ги видя или надуши.

Никой не смееше да тръгне по прословутите с калта си терасенски пътища в подобно време. Но като се имаше предвид, че пътуваха с Рен Алсбрук, Едион не се и съмняваше, че ще останат скрити чак до залез. Освен ако лошото време не ги беше забавило... което изобщо нямаше да го учуди.

Една гръмотевица прокънтя толкова близо, че околните дървета се разтресоха. Светкавицата, дошла по петите й, обагри мокрите листа в сребристо и озари света така ярко, че заслепи дори елфическите му очи. Но поне беше на сухо. И на топло.

Така усърдно избягваха цивилизацията, че не беше смогнал да види колко магьосници бяха излезли от скривалищата си – и кой се радваше на възродените си дарби. Зърна само едно момиче, около деветгодишно, да тъче струйки вода над фонтана в селото си, забавлявайки шумна групичка други деца.

Хора с каменни, белязани лица гледаха представлението от сенките, но никой не се намеси. Вестоносците на Едион му бяха съобщили, че повечето хора вече знаеха как кралят на Адарлан е потискал магията с тъмните си сили през последните десет години. Но въпреки това се съмняваше онези, които бяха понесли загубата й и изтреблението на вида си, да разкрият силите си в скоро време.

Поне докато смелчаци като спътниците му и онова момиченце на площада не покажеха на света, че е безопасно да го сторят; че момиче, владеещо водната магия, можеше да подсигури благоденствие на селото си и обработваемите земи около него.

Едион свъси вежди към притъмняващото небе, въртейки небрежно Меча на Оринт между дланите си. Дори преди магията да изчезне, една раса всяваше най-много страх в сърцата на останалите и в най-добрия случай членовете й живееха като парии, а в най-лошия – биваха изтребвани. Дворовете във всяка земя от векове ги преследваха като шпиони и наемни убийци. Но неговият двор...

Доволно, гърлено мъркане се разнесе из малкия им лагер и Едион отмести поглед към предмета на размислите си. Еванджелин си тананикаше, коленичила върху спалния си чувал, и прокарваше нежно конската четка през козината на Лизандра.

Дни наред не беше успял да свикне с облика й на призрачен леопард. Годините, прекарани в Еленови рога, бяха развили у него първичен инстинкт за самосъхранение. А сега Лизандра лежеше по корем с прибрани нокти, докато повереницата й я чешеше.

В този си вид не приличаше особено на шпионин, нито на асасин. Усмихна се на бледозелените й очи с натежали от удоволствие клепачи. Как ли щяха да реагират на такава гледка лордовете?

Спътницата им хамелеон използваше седмиците, които бяха прекарали в път, да изпробва нови форми: птици, горски зверове, насекоми, често склонни да жужат в ухото му или да го хапят. Рядко – наистина рядко – Лизандра приемаше човешката форма, в която за пръв път я беше видял. Но като се имаше предвид какво й бяха причинили и какви неща я бяха принуждавали да прави в човешкото си тяло, Едион не я винеше.

Макар че щеше да й се наложи да си възвърне някогашния облик, когато я представеха като дама в двора на Елин. Чудно му беше дали щеше да си възвърне онова прелестно лице, или да надене друга човешка кожа.

Освен това се питаше какво ли е чувството да променяш костите, кожата и цвета си – не че й бе задал този въпрос. Главно защото Лизандра не беше приемала човешки облик от доста време.

Едион погледна към Елин, която седеше от другата страна на огъня с Лапичка в скута и си играеше с дългите уши на кучето, докато чакаше лордовете. Погледът на братовчедка му беше върху древния меч – меча на баща й, който Едион така безцеремонно въртеше и премяташе в ръцете си, онзи с металната дръжка и с глава от пукната кост, който познаваше сантиметър по сантиметър като собственото си лице. В очите й пробяга тъга, внезапна като светкавицата над главите им, и изчезна.

Беше му върнала меча на тръгване от Рифтхолд, избирайки да носи Голдрин вместо него. Той опита да я убеди да задържи свещения меч на Терасен, но тя настоя, че е по-добре да остане в негови ръце, че той заслужава честта повече от всеки друг, включително и от нея самата.

Колкото по на север отиваха, толкова повече се умълчаваше. Явно дългото пътуване изсмукваше силите й.

След тази вечер, в зависимост от разговора с лордовете, Едион щеше да й намери някое тихо местенце, където да почине за ден-два, преди да извървят последната отсечка до Оринт.

Едион се изправи на крака, прибра меча до ножа, подарък от Роуан, и отиде при нея. Пухкавата опашка на Лапичка затупа по земята, а той седна до кралицата си.

– Май имаш нужда от подстрижка – рече тя. Косата му наистина беше станала по-дълга, отколкото обикновено я носеше. – Почти колкото моята е. – Тя свъси вежди. – Така изглеждаме, все едно сме се наговорили.

Той изсумтя, милвайки главата на кучето.

– И какво от това?

Елин сви рамене.

– Ако искаш и да се обличаме еднакво, брой ме.

Едион се ухили.

– Момчетата от легиона ще ме скъсат от подигравки.

Легионът му лагеруваше до границата на Оринт, където им беше наредил да следят за безопасността на града, докато чакаха. Докато чакаха да убиват и умират в нейно име.

А с парите, които беше измъкнала с лукавство и кръвопролития от някогашния си господар през пролетта, щяха да си купят армия като притурка към Гибелния легион. Може би и наемни убийци.

Искрата в очите на Елин поугасна, сякаш и тя се беше замислила какво изискваше командването на легиона му. Рисковете и цената – не в злато, а в животи. Едион можеше да се закълне, че и огънят замъждука.

През последното десетилетие беше убивала, борила се беше с какви ли не врагове и безброй пъти се беше разминавала на косъм от смъртта. Въпреки това Едион знаеше, че ще й е трудно да изпрати войници – да изпрати него – на бойното поле.

Това щеше да е първото й изпитание като кралица.

Но срещата с лордовете беше преди него.

– Нали помниш всичко, което ти разказах за тях?

Елин го изгледа безизразно.

– Да, помня, братовчеде. – Тя го сръчка силно в ребрата, на мястото, където сега се разстилаше още незаздравялата татуировка, която Роуан му беше направил преди три дни. Имената на всички им, оплетени в сложен терасенски възел... точно до сърцето. Едион изтръпна от болката в разранената плът и отблъсна ръката й. Тя изрецитира: – Муртауг бил син на земеделец, но се оженил за бабата на Рен. Макар и да не е кръвен потомък на рода Алсбрук, до ден-днешен седи на престола, колкото и да убеждава Рен да вземе титлата. – Тя устреми поглед към небето. – Дароу е най-богатият земевладелец след моя милост и господства над няколкото оцелели лордове, и то главно заради заслугите си по време на адарланската окупация.

Тя го стрелна с поглед, достатъчно остър да разреже кожата му.

Едион вдигна ръце.

– Можеш ли да ме виниш, че искам всичко да мине гладко?

Тя сви рамене, без да му отхапе главата.

– Дароу беше любовник на чичо ти – добави той, изпъвайки крака пред себе си. – Десетилетия наред. Никога не ми е говорил за него, но... бяха много близки, Елин. Дароу не скърбя открито по Орлон, не и повече от обичайното след смъртта на крал, но след това се промени коренно. Сега е кораво копеле, но все така справедлив лорд. Прави почти всичко поради безсмъртната си любов към Орлон... и към Терасен. Хитрите му ходове ни помогнаха да не умрем от глад през годините. Не го забравяй.

Дароу наистина открай време лавираше между службата си към краля на Адарлан и усилията да подкопае властта му.

– Известно. Ми. Е – натърти Елин.

Май прекаляваше, този тон навярно беше първото й и последно предупреждение, че започваше да я ядосва. През голяма част от пътешествието им й беше разказвал за Рен и Муртауг, както и за Дароу. Знаеше, че братовчедка му вероятно можеше да цитира какви земи притежаваха, каква продукция вадеха от тях, кои бяха предците им и покойните и живи членове на семействата им от последното десетилетие. Но трябваше да я изпита още веднъж, да провери дали е запомнила всичко... Просто инстинктите го подтикваха да се убеди, че срещата ще мине възможно най-гладко. Много беше заложено на карта.

Роуан изтрака с клюн върху високия клон, от който наблюдаваше гората, после плесна с криле и полетя през дъжда, минавайки през предпазния си купол, сякаш той се разтвори като завеса пред него.

Едион стана на крака и се заослушва, оглеждайки гората. До ушите му достигаше само трополенето на дъждовни капки по листата. Лизандра се протегна и оголи дългите си зъби, а острите й като игли нокти изскочиха и проблеснаха на светлината от огъня.

Докато Роуан не им дадеше знак, че е безопасно – че наближаваха само лордовете, без придружители, – щяха да следват уговорения ред на действие.

Еванджелин се приближи до огъня, както я бяха научили. Пламъците се отвориха пред нея, за да я пропуснат заедно с Лапичка, и усетили страха на детето, се затвориха отново, създавайки проход до вътрешен кръг на огъня, където нямаше опасност да изгорят нея, но щяха да стопят костите на всеки доближил я враг.

Елин просто надникна към Едион с безмълвна заповед и той пристъпи към западната страна на огъня, докато Лизандра се придвижваше към южната. Елин зае северната, но отправи поглед на запад, накъдето беше полетял Роуан.

Сух, горещ полъх се понесе из малкия им купол и около пръстите на свободната й ръка, небрежно отпусната до тялото й, затанцуваха искри като светулки. С другата държеше Голдрин, в чиято дръжка рубинът сияеше като жив въглен.

Чу се шумолене на листа и трошене на клонки и Мечът на Оринт заблестя в златисто и червено на светлината от пламъците на Елин, когато Едион го издърпа. Той го извади от ножницата му, а с другата ръка хвана древния кинжал, подарен му от Роуан. През последните седмици елфическият принц запознаваше него и другите им спътници с Древния завет. С отдавна забравените традиции и правила на елфите, почти изкоренени дори в двора на Майев. Но възродени тук и сега, докато всеки от тях поемаше ролята и задълженията си, предварително уговорени и избрани.

Роуан изникна от дъжда в елфическия си облик с полепнала по главата сребриста коса и изпъкнала върху смуглата кожа на лицето му черна татуировка. От лордовете нямаше и следа.

Ала Роуан държеше ловния си нож до голото гърло на млад мъж с тънък нос и го водеше към огъня. Изцапани от дългия път, подгизналите дрехи на непознатия носеха герба на Дароу – нападащ язовец.

– Вестоносец – обяви дрезгаво Роуан.

* * *

Елин мигновено реши, че не обича особено изненадите. Сините очи на вестоносеца бяха изцъклени, но мокрото му, луничаво лице изглеждаше спокойно. Невъзмутимо. И остана такова дори когато видя Лизандра с позлатените й от светлината на огъня зъби. Дори когато Роуан го тикна напред, без да отлепя кръвожадния си нож от гърлото му.

Едион направи знак с брадичка към Роуан.

– Няма как да ни предаде посланието си с нож в гръкляна. Роуан свали оръжието си, но не го прибра в ножницата. И се отдалечи само на малка стъпка от мъжа.

– Къде са? – попита Едион.

Мъжът се поклони бързо на братовчед й.

– В една странноприемница на шест километра оттук, генерале...

Думите му заглъхнаха, когато Елин се показа иззад огъня. Държеше го бурен, а Еванджелин и Лапичка – затворени на безопасно в сърцевината му. Вестоносецът издаде тихичък звук.

Знаеше. Начинът, по който погледът му прескачаше между двама им с Едион, отчитайки еднаквите им очи, еднаквия цвят на косите им, говореше, че знае. Сякаш внезапно осенен от прозрението, вестоносецът се поклони.

Елин гледаше как мъжът свежда очи, как разкрива тила си, как голата му кожа блести от дъждовната вода. И магията й се надигна. А онова нещо – пъклената сила, увиснала между гърдите й – като че ли отвори древното си око, за да следи събитията.

Лизандра запристъпва мълчаливо към вестоносеца и започна да души мокрите му дрехи с трепкащи мустаци, а той се скова ококорено. Имаше благоразумието да остане неподвижен.

– Отлага ли се срещата? – попита студено Едион, отново плъзвайки поглед из гората.

Мъжът изтръпна.

– Не, генерале... но искат да отидете при тях в странноприемницата. Заради дъжда.

Едион врътна очи.

– Кажи на Дароу да си довлече задника тук. Водата няма да го разтопи.

– Не е заради лорд Дароу – побърза да го увери мъжът. – С цялото ми уважение, сър, лорд Муртауг се бави това лято. Лорд Рен не искал да го пуска в тъмното и дъжда.

Тази пролет старецът беше яздил из кралствата като същински демон, спомни си Елин. Навярно умората си казваше своето. Едион въздъхна.

– Естествено, първо ще трябва да огледаме странноприемницата. Срещата ще се забави.

– Разбира се, генерале. Наясно са. – Вестоносецът впи смаян поглед в Еванджелин и Лапичка, намиращи се в защитния пръстен на огъня. И не въоръженият елфически принц до него, не призрачният леопард с извадени нокти, а огънят на Елин го накара да пребледнее като смъртник. – Но ще ви чакат. Лорд Дароу обаче губи търпение. Притеснено му е извън стените на Оринт. Всъщност на всички ни е притеснено в последно време.

Елин изсумтя тихо. И още как.

3.

Манон Черноклюна стоеше нащрек в единия край на дългия, тъмен мост към Морат и гледаше как сестринството на баба й се спуска от сивите облаци.

Дори сред пушилката от безчетните ковачници обемистата, черна като обсидиан роба на Върховната вещица на клана Черноклюни не можеше да бъде сбъркана. Никоя друга не се обличаше като Майка Черноклюна. Сестринството й излетя от тежката облачна пелена, спазвайки почтително разстояние от нея и придружаващата я ездачка на едър мъжки уивърн.

Манон и строените зад нея Тринайсетте не помръднаха от местата си, когато уивърните и ездачките им кацнаха на тъмните камъни в двора отвъд моста. Далеч изпод тях се чуваше мръсната, затрупана с отломки река, чийто екот се бореше за надмощие със стърженето на нокти по камък и шумоленето на прибиращи се криле.

Баба й бе дошла в Морат.

Или каквото беше останало от него, при положение че една трета от древната крепост лежеше в руини.

Астерин вдиша през зъби, когато бабата на Манон слезе от животното си с едно плавно движение и извърна смръщен поглед към черната развалина, издигаща се над Манон и Тринайсетте. Херцог Перингтън вече ги чакаше в съвещателната си зала и Манон не се съмняваше, че домашният му любимец, лорд Върнън, ще направи всичко по силите си да опетни името й и да я спъне. Ако имаше подходящ момент да се отърве от нея, то това беше сега – когато баба й можеше да види с очите си какво е постигнала.

И в какво се е провалила.

Манон остана с изпънат гръб, докато баба й прекосяваше широкия каменен мост със стъпки, заглушени от тътена на буйната река, далечния бумтеж на крила и металическия грохот на ковачниците, които работеха ден и нощ, за да въоръжат армията им. Щом баба й се доближи достатъчно, че да зърне бялото на очите й, Манон се поклони.

Скърцането на кожени дрехи й подсказа, че Тринайсетте са последвали примера й.

Като вдигна глава, Майка Черноклюна вече стоеше пред нея.

Смърт, жестока и коварна, дебнеше в опръсканите й със златисто ониксови очи.

– Води ме при херцога – нареди баба й вместо поздрав.

Манон усети как Тринайсетте се напрягат. Не заради думите на Върховната вещица, а заради сестринството й, което сега прииждаше зад нея. Истинска рядкост беше да я следват така отблизо и да я бранят.

Но тази цитадела принадлежеше на хората – и демоните. А и се очертаваше дълъг престой, може би дори постоянен, ако съдеха по факта, че баба й водеше със себе си красивата тъмнокоса млада вещица, която в момента топлеше леглото й. Майка Черноклюна не си бе позволила безразсъдството да остане без допълнителна защита. Макар и Тринайсетте да й подсигуряваха достатъчна безопасност. Или поне би трябвало.

Манон едва се сдържа да не извади железните си нокти, като си представи каква заплаха можеше да ги дебне.

Вместо това се поклони отново и се обърна към високите отворени порти на Морат. Тринайсетте сториха на двете им с Майка Черноклюна път, сетне редиците им пак се затвориха като смъртоносна завеса. Не биваше да поемат никакви рискове, не и когато ставаше дума за наследницата и Върховната вещица.

С почти беззвучни стъпки Манон поведе баба си през тъмните коридори на крепостта. Тринайсетте и сестринството на матроната ги следваха неотлъчно. Слугите ги нямаше – или защото наблюдаваха скришом отнякъде, или защото се бяха разбягали, следвайки повелята на човешките си инстинкти.

Докато се изкачваха по първото от многото вити стълбища към съвещателната зала на херцога, Майка Черноклюна проговори:

– Имаш ли да докладваш нещо?

– Не, бабо.

Манон потисна импулса си да надникне към вещицата, към прошарената й със сребристо тъмна коса, към бледото лице, прорязано от древна омраза, към ръждясалите, вечно извадени на показ зъби.

Към лицето на Върховната вещица, която бе белязала Втората й, която бе хвърлила мъртвородената дъщеря на Астерин в огъня, отричайки й правото да я прегърне поне веднъж. Която след това бе пребила Втората й и я бе запратила на сигурна смърт в снеговете, а нея самата бе заслепявала с лъжлива история почти век.

Манон се питаше какви ли мисли препускат из главата на Астерин сега. Какво се въртеше в главите на Сорел и Веста, които бяха намерили Астерин в снега. И й бяха помогнали.

Без да продумат и дума на Манон.

Креатура на баба си – това беше Манон. Макар че доскоро ролята не й се беше струвала толкова омразна.

– Разбра ли кой е отговорен за взрива?

Робата на матроната се развяваше зад нея, докато крачеха по дългия, тесен коридор към съвещателната зала.

– Не, бабо.

Черните очи със златни пръски се стрелнаха към нея.

– Колко удобно, Водачке на Крилото, че се оплакваш от експериментите на херцога, а само дни след това Жълтоногите изгарят в подземията.

Идеално!, едва не възкликна Манон. Макар и да бяха загубили няколко сестринства, експлозията поне бе сложила край на развъждането на онези валгски изчадия. Но Манон усети как вниманието на Тринайсетте се приковава към гърба на баба й.

И нещо като страх пробяга през вените й.

Страх от обвинението на Майка Черноклюна и от границата, която Тринайсетте чертаеха... която бяха начертали още преди известно време.

Неподчинение. Това правеха през последните месеци. Ако Върховната вещица научеше, щеше да върже Манон за някой кол и да я бичува, докато не съдереше кожата от гърба й. Щеше да накара Тринайсетте да гледат, за да им покаже колко безсилни са да отбраняват наследницата, а после щеше да им наложи същото наказание. И навярно да ги облее със солена вода за финал, повтаряйки упражнението ден след ден.

– Дочух, че била робинята на херцога, онази, човешката жена – отвърна студено Манон. – Но тъй като и тя самата е била изпепелена, никой не може да го потвърди. Не исках да ти губя времето с клюки и теории.

– Тя му е била подвластна.

– Но не и огънят й от сенки.

Огънят от сенки – могъщата сила, способна да изпари враговете им за секунди в комбинация с огледалните вещерски кули, които трите матрони строяха във Ферианската падина. Но със загубата на Калтейн се лишаваха и от всепомитащото си оръжие.

А херцогът нямаше да приеме друг господар сега, когато кралят му беше мъртъв. Не признаваше правото на законния принц върху престола.

Баба й не отговори.

Другата фигура на игралната дъска – принцът със сапфирени очи, който някога бе изпаднал в плен на валгски принц.

Вече освободен. И съюзен с младата златокоса кралица.

Достигнаха вратите на залата и Манон прогони всички мисли от главата си, когато стражите с празни погледи отвориха черния камък пред тях.

Веднага щом съзря масата от черно стъкло и кой стоеше на нея, над сетивата й се разстла убийствено спокойствие.

Върнън: висок, върлинест, с вечната си мазна усмивка и дрехи в терасенско зелено.

А до него – златокос мъж с кожа, бледа като слонова кост.

От херцога нямаше и следа. Непознатият се обърна към тях. Дори баба й застина за миг.

Не заради красотата на младия мъж, нито заради силата в изваяното му тяло или изящните му черни дрехи. А заради златистите му очи. Същите като тези на Манон.

Очите на валгските крале.

* * *

Манон начерта в главата си карта на изходите, прозорците, оръжията, които щяха да използват с Тринайсетте при бягството си. Инстинктът я подтикна да пристъпи пред баба си; обучението я накара да хване дръжките на двата си ножа още преди златоокият да е мигнал.

Той обаче впери валгските си очи в нея. И се усмихна.

– Водачке на Крилото. – Погледна към баба й и кимна. – Майко Черноклюна.

Гласът му беше чувствен, прекрасен и жесток. Но тонът му, повелителната нотка в него...

Самодоволната усмивка на Върнън изглеждаше някак напрегната, смуглата му кожа бе твърде бледа.

– Кой си ти – рече Манон на непознатия; по-скоро заповед, отколкото въпрос.

Мъжът кимна към свободните места около масата.

– Отлично се досещаш кой съм, Манон Черноклюна.

Перингтън. Незнайно как в друго тяло. Защото...

Защото онова другосветско, противно нещо, което често бе виждала да наднича през очите му... сега стоеше пред нея от плът и кръв.

Изопнатото лице на Майка Черноклюна й говореше, че и тя вече е наясно.

– Омръзна ми да нося онова провиснало месо – обясни той, настанявайки се с котешка грация на стола до Върнън. После махна с дългите си, мощни пръсти. – Враговете ми знаят кой съм. Защо да крия от съюзниците си?

Върнън се поклони и пророни:

– Господарю Ераван, позволете да донеса на Майка Черноклюна нещо за пийване. Дълго е пътувала.

Манон премери с поглед високия, длъгнест мъж. Вече им беше поднесъл два дара: уважение към баба й и истинското име на херцога. Ераван.

Стана й чудно какво ли знаеше за него Гислейн, която сега стоеше на пост в коридора.

Валгският крал кимна с благоволение. Лордът на Перант отиде с бързи стъпки до малката масичка до стената и взе една кана, а Манон и Майка Черноклюна заеха местата срещу демонския крал.

Уважение – нещото, което Върнън нито веднъж не беше проявил без саркастичната си усмивчица. Сега обаче...

Може би сега, когато лордът на Перант най-сетне беше осъзнал що за чудовище държеше повода му, отчаяно си търсеше съюзници. Знаеше, че Манон... че Манон наистина може да е имала пръст във взрива.

Тя пое една от чашите от резбовани рога, които Върнън сервира пред тях, но не отпи от водата. Баба й също.

От другата страна на масата Ераван се усмихна леко. В изражението му не прозираше нито мрак, нито поквара, като че имаше силата да държи истинската си природа в тайна. Само очите му я издаваха. Нейните очи.

Зад двете с баба й останаха само Вторите им, а другите вещици от Тринайсетте и сестринството на Майка Черноклюна ги чакаха в коридора зад затворените врати.

Манон се чувстваше в капан в залата на валгския крал.

– Е – подхвана Ераван, оглеждайки ги така, че Манон стисна устни, за да не оголи зъби насреща му, – готови ли са войските във Ферианската падина?

Баба й склони да кимне леко насреща му.

– Потеглят по залез-слънце. За два дни ще стигнат до Рифтхолд.

Манон не смееше да помръдне в стола си.

– Изпращаш войската в Рифтхолд?

Демонският крал присви очи.

– Изпращам теб в Рифтхолд, за да ми върнеш града. Като изпълниш мисията си, ферианският легион ще бъде разставен там под командването на Искра Жълтонога.

Рифтхолд. Най-сетне, най-сетне щяха да се сражават, да проверят как ще се справят уивърните им в битка...

– Очакват ли атаката?

Безжизнена усмивка.

– Силите ни ще ги връхлетят твърде бързо, за да ги достигне вест.

Именно заради това им съобщаваше чак сега.

Манон потупа с крак по каменния под, нетърпелива да се впусне в действие, да започне подготовката на воините си.

– Колко от сестринствата в Морат да взема на север?

– Искра потегля с втората половина от въздушния ни легион. Предполагам, че няма да са необходими много от моратските сестринства.

Предизвикателство... и изпитание.

Манон се замисли.

– Ще взема Тринайсетте и две придружаващи сестринства.

Нямаше нужда да разкриват на враговете си колко сестринства летяха във въздушния легион, нито пък всичките да тръгват на война, при положение че дори само Тринайсетте несъмнено можеха да превземат столицата.

Ераван просто килна глава в знак на съгласие. Майка Черноклюна й кимна едва забележимо – на по-голямо одобрение Манон не можеше да се надява.

– Ами принцът? – попита тя.

Крал. Крал Дориан.

Върховната вещица й стрелна възмутен поглед, но демонът отговори:

– Искам ти лично да ми го доведеш. Ако оцелее след щурма.

А тъй като огнената кралица си беше тръгнала, Дориан Хавилиард и градът му бяха беззащитни.

Не че я интересуваше. Все пак водеха война.

Трябваше само да я спечели и да се прибере у дома, в Пустошта. Макар че този мъж, този демонски крал можеше да отстъпи от обещанието си.

Но за това щеше да мисли по-късно. Сега... сега я чакаше истинска битка. Вече долавяше дивата й песен в кръвта си.

Демонският крал и баба й продължаваха разговора, ето защо Манон прогони от главата си мелодията на дрънчащи щитове и сблъскващи се мечове за достатъчно дълго, че да чуе думите им.

– След като превземете столицата, искам онези кораби в Ейвъри.

– Хората от Сребърното езеро са дали съгласието си?

Баба й огледа картата, застопорена с гладки камъчета върху стъклената маса. Манон последва погледа й до Сребърното езеро в далечния край на Ейвъри и до града, сгушен до Белия зъб: Аниел.

Перингтьн – Ераван – сви широките си рамене.

– Тамошният лорд още не се е заклел във вярност нито на мен, нито на краля момче. Но очаквам, като научи за падението на Рифтхолд, пратениците му веднага да допълзят до прага ни. – Бегла усмивка. – Крепостта им край Западните водопади на езерото още носи белезите от последния поход на армията ни. Виждал съм безбройните паметници от онази война в Аниел; лордът ще се досети колко лесно мога отново да превърна града му в костница.

Манон пак заоглежда картата, потискайки въпросите си.

Древен. Валгският крал беше толкова древен, че я караше да се чувства млада. В сравнение с него дори баба й беше като дете.

И навярно Майка Черноклюна бе постъпила глупаво, тласвайки ги към съюз с това същество. Манон се насили да срещне очите му.

– Ако имаме укрепления в Морат, Рифтхолд и Аниел, покриваме само южната половина на Адарлан. Ами на север от Ферианската падина? И на юг от Адарлан?

– Белхейвън продължава да е под мой контрол; тамошните лордове и търговци ламтят за злато. Мелисанде... – Златните очи на демонския крал се приковаха в една точка на запад отвъд планината. – Ейлве тъне в разруха под него, а Фенхароу, на изток, е запустяла кланица. В интерес на Мелисанде е да поддържа съюза си с мен, особено като се има предвид, че Терасен е останал без пукната пара. – Кралят плъзна поглед на север. – Елин Галантиус би трябвало вече да е достигнала двореца си. А когато Рифтхолд се превърне в пепелище, тя също ще се почувства много самотна на Север. Наследницата на Бранън няма съюзници на този континент. Вече не.

Манон обаче забеляза, че очите на краля демон отскочиха към Ейлве – само за част от секундата.

Тя надникна към баба си, която я гледаше с притихнало изражение, вещаещо смърт, ако Манон дръзнеше да каже нещо. Въпреки това тя се обърна към Ераван.

– Столицата ти е сърцето на търговията ти. Ако я нападна с легиона ми, няма да ти останат много човешки съюзници...

– Доколкото знам, Манон Черноклюна, легионът е мой.

Манон устоя на горящия му поглед, макар и да я събличаше гола.

– Ако опустошиш Рифтхолд – подхвана тя с безизразен тон, – владетели като лорда на Аниел и кралицата на Мелисанде, както и лордовете на Фенхароу може да решат, че си струва да поемат риска да се обединят срещу теб. Щом си готов да разрушиш собствената си столица, защо да вярват на обещанията ти за съюзничество? Първо обяви с декрет, че кралят и кралицата са врагове на континента. Представи ни като освободители на Рифтхолд, не като завоеватели, и останалите владетели ще си помислят дали да се обединят с Терасен. Ще разруша града достатъчно, че да им демонстрирам могъществото ни, но ще забраня на войската от Железни зъби да го изравняват със земята.

Златните му очи се присвиха в размишление.

Манон съзнаваше, че баба й е на косъм да забие нокти в бузата й, но остана с все така изправени рамене. Не я беше грижа за града и жителите му. Тази война наистина можеше да се обърне срещу тях, ако унищожението на Рифтхолд обединеше разпръснатите им врагове... което пък щеше да отложи завръщането на Черноклюните в Пустошта.

Очите на Върнън срещнаха нейните. Страх – и пресметливост. Той се извърна към Ераван.

– Водачката на Крилото има право, милорд.

Какво й убягваше? Върнън знаеше нещо.

Ераван обаче наклони глава и златистата му коса се спусна по челото му.

– Ето защо си Водачка на Крилото ми, Манон Черно-клюна, и защо Искра Жълтонога не ти отне поста.

Отвращение и гордост подеха битка в съзнанието й, но тя само кимна.

– И още нещо.

Манон остана неподвижна и в очакване.

Демонският крал се настани удобно в стола си.

– В Рифтхолд има една стъклена стена. Няма как да я пропуснеш. – Манон я знаеше, беше кацала отгоре й. – Поразруши града, колкото да вселиш страх, да покажеш силата ни. Но тази стена... Искам да я повалиш.

– Защо? – беше единственият й отговор.

Златните му очи се нажежиха като живи въглени.

– Защото унищожението на един символ може да прекърши духа на народа също колкото кръвопролитията.

Стъклената стена – мощта на Елин Галантиус. И милостта й. Манон кимна и чак тогава откъсна очи от неговите. Кралят направи жест с брадичка към затворените врати – безмълвен знак, че са свободни.

Манон напусна залата още преди той да се е обърнал към Върнън. Чак когато се отдалечи, й хрумна, че трябваше да остане, за да брани Майка Черноклюна.

* * *

Тринайсетте не проговориха, докато не кацнаха в личната си оръжейна във военния лагер; не бяха рискували дори докато оседлаваха уивърните си в новото им гнездо.

Двете придружаващи сестринства, избрани от Манон – и двете от Черноклюните, прелетяха през пушилката и мрака, които вечно се виеха около Морат, на път към собствените им оръжейни. И по-добре.

Застанала в калта пред набързо скалъпения лабиринт от ковачници и палатки, Манон обяви на събралите се пред нея Тринайсетте:

– Излитаме след трийсет минути.

Зад тях ковачи и прислужници вече бързаха да навлекат броните на завързаните с вериги уивърни.

Ако бяха достатъчно умни и пъргави, нямаше да свършат в челюстите им. Небесносинята женска на Астерин тъкмо оглеждаше гладно мъжа до себе си.

Манон се изкушаваше да види дали ще го схруска, но върна погледа си към сестринството.

– Ако имаме късмет, ще пристигнем преди Искра и ще дадем тон на щурма. Ако не, ще я намерим и ще спрем клането. Принце, оставете на мен. – Докато изричаше последното, не дръзна да надзърне към Астерин. – Жълтоногите несъмнено ще опитат да вземат главата му. Искам да го предотвратите.

А може би беше добра идея междувременно да умъртвят Искра. В битките постоянно се случваха непредвидени събития.

Тринайсетте сведоха покорно глави. Манон кимна през рамо към оръжейната под една от паянтовите палатки.

– Пълно снаряжение. – Устните й се извиха в режеща усмивка. – Трябва да сме в най-добрия си вид за първата ни грандиозна изява.

Отвърнаха й дванайсет също толкова свирепи усмивки и вещиците се отправиха към масите и поставките, където през последните месеци бяха изработвани старателно броните им.

Само Астерин остана до нея, а когато Гислейн мина покрай тях, Манон я сграбчи за ръката и извиси глас над дрънченето на наковални и рева на уивърните.

– Кажи ни какво знаеш за Ераван! – Гислейн, чиято тъмна кожа изглеждаше пребледняла, отвори уста, но Манон я прекъсна остро: – Накратко.

Гислейн преглътна тежко и кимна, докато останалите от Тринайсетте се приготвяха за битка зад гърба й. Книжовницата воин зашепна така, че само Манон и Астерин да я чуват.

– Той е един от тримата валгски крале, нападнали света ни в зората на времето. Останалите двама или загинали, или били прокудени обратно в тъмното им измерение. Ераван останал тук с малката си армия. Дошъл на този континент, след като Майев и Бранън сразили войската му, и хиляда години тайно възвръщал числеността й в дълбините на Белия зъб. Когато бил готов, когато усетил, че огънят на крал Бранън гасне, Ераван решил да завоюва този континент. Според легендите бил победен от дъщерята на Бранън и човешкия й спътник.

Астерин изсумтя.

– Струва ми се, че легендите грешат.

Манон пусна ръката на Гислейн.

– Подготвяй се. Разкажи и на останалите, когато можеш.

Гислейн се поклони и закрачи към оръжейната.

Манон игнорира присвития поглед на Астерин. Сега не му беше времето за такъв разговор.

Сетне намери немия ковач на обичайното му място. По очерненото му със сажди лице се стичаха струйки пот, но изражението му беше спокойно, когато отгърна платнището от тезгяха си, за да разкрие бронята й. Излъскана, готова.

Костюмът от тъмен метал беше старателно изработен да наподобява уивърнски люспи. Манон прокара пръст по застъпващите се пластини и вдигна едната ръкавица, съвършено следваща очертанията на ръката й.

– Прекрасна е.

Ужасяваща, но прекрасна. Стана й чудно как ли ковачът приемаше факта, че й беше сътворил броня, с която да сее смърт сред братята му човеци. Червендалестото му лице не разкриваше нищо.

Тя свали червената си пелерина и започна да облича отделните части на доспехите си. Пасваха й като втора кожа, гъвкави и пластични, където трябваше, здрави и неподатливи на местата, от които зависеше животът й.

Като приключи, ковачът я огледа и кимна одобрително, после бръкна под тезгяха и извади друг предмет отгоре му. В първия момент Манон можеше единствено да се взира в коронования шлем.

Беше изкован от същия тъмен метал, а носните и челни предпазители имаха такава форма, че скриваха по-голямата част от лицето й – с изключение на устата й. И железните й зъби. Шестте върха на короната стърчаха нагоре като малки мечове.

Шлем на завоевател. На демон.

Манон долови погледите на Тринайсетте, вече въоръжени, докато подпъхваше плитката си отзад в бронята си и слагаше шлема на главата си.

Пасна й отлично и вътрешността му охлади пламналата й кожа. Макар и голяма част от лицето й да беше скрита в сенките му, видя съвсем ясно как ковачът кимва одобрително.

Не знаеше защо си прави труда, но нещо я накара да му благодари.

Поредното сдържано кимване беше единственият му отговор, преди Манон да си тръгне от тезгяха му.

Войниците се отдръпваха от пътя й, щом излезе с устремена крачка от оръжейната, давайки сигнал на Тринайсетте. После яхна Абраксос, пременен в новата му броня.

Накрая, без да обърне поглед към Морат, излетя със сестринството си в сивото небе.

4.

Едион и Роуан не позволиха на вестоносеца на Дароу да се върне преди тях и да предупреди лордовете кога да ги очакват. Ако това беше някакъв ловък ход, с който да ги поставят в неизгодна позиция, независимо че Муртауг и Рен им бяха помогнали през пролетта, то трябваше все някак да си възвърнат предимството.

Елин започваше да си мисли, че е редно да възприеме дъждовното време като поличба. А може би възрастта на Муртауг подсигуряваше удобен повод Дароу да я подложи на изпитание. Наложи й се да овладее гнева си при тази идея.

Странноприемницата се намираше на един кръстопът в началото на Оуквалд. Претъпкана беше заради дъждовната нощ, ето защо си платиха двойно, за да приберат конете под навеса. Елин имаше основание да вярва, че само с една дума, с една искрица от легендарния си огън можеше да им освободи място не само в конюшнята, но и в странноприемницата.

Лизандра беше вървяла на километър пред тях и щом пристигнаха, се показа от храсталака да кимне на Елин с подишалата си козинеста глава. Беше безопасно.

В странноприемницата нямаше свободни стаи, а и самата пивница беше претъпкана с пътници, ловджии и всякакви други, търсещи укритие от пороя. Някои дори бяха насядали до стените и на Елин й се струваше, че с приятелите й така ще прекарат нощта след края на срещата.

Няколко глави се завъртяха към тях, като влязоха, но провисналите им от дъжда качулки и пелерини прикриваха лицата и оръжията им, затова главите бързо се върнаха към питиетата, картите или пиянските песни.

Лизандра най-сетне се беше преобразила в човек и вярна на клетвата си отпреди няколко месеца, беше смалила някога пищната си гръд. Независимо от онова, което ги очакваше в самостоятелната трапезария в дъното на странноприемницата, Елин се подсмихна на жената хамелеон.

– По-добре ли е така? – попита я шепнешком над главата на Еванджелин, докато вестоносецът на Дароу крачеше през тълпата редом с Едион.

Усмивката на Лизандра беше почти дивашка.

– О, нямаш представа.

Елин можеше да се закълне, че Роуан се засмя зад тях.

Вестоносецът и Едион свърнаха по един коридор. Смътната светлина от свещите се отразяваше в капките дъждовна вода, която още се стичаше по кръглия изподран щит, препасан през гърба на братовчед й. Вълкът на Севера, който, макар и печелил множество битки с елфическата си скорост и сила, беше заслужил уважението и предаността на легиона си като човек. Елин, все още в елфическата си форма, се питаше дали не е трябвало и тя да се върне към някогашния си вид.

Рен Алсбрук ги чакаше в трапезарията. Рен, още един приятел от детството й, когото едва не уби – когото опита да убие миналата зима – и който нямаше представа в какво се е превърнала; който бе живял в апартамента й, без да съзнава, че е отседнал при загубената си кралица. А Муртауг... Имаше бегли спомени за него, най-яркият от които бе как седи на трапезата на чичо й и тайничко й дава допълнително къпинови тарталети.

Единственото добро нещо, което им бе останало, малкото сигурност, до последно се дължаха на Едион – драскотините по щита му го доказваха съвсем явно. Принос за това имаха и тримата мъже, чакащи я в трапезарията.

Раменете на Елин започнаха да се превиват напред, но Едион и вестоносецът спряха пред дървена врата и почукаха веднъж. Лапичка прелетя покрай прасеца й с развята опашка и се изтръска отново, разпръсквайки навсякъде капки вода. Елин се усмихна, а Лизандра изсумтя. Водеха мокро куче на тайна среща – изключително кралско поведение.

Но Елин беше обещала пред себе си още преди месеци, че няма да се преструва на нещо, което не е. Пълзяла беше през мрак, кръв и отчаяние – и беше оцеляла. Лорд Дароу можеше да им предложи армия и средства за войната... ала тя имаше и двете. Колкото повече, толкова по-добре, ала... и тя не идваше с празни ръце. Беше се погрижила за себе си. За всички им.

Елин изправи рамене, а Едион влезе в стаята и веднага заговори на хората вътре:

– Типично за вас, копелета такива, да ни накарате да бъхтим толкова път в дъжда само защото ви е страх да се измокрите. Рен, нацупен... естествено. Муртауг, за мен е удоволствие, както винаги. Дароу, косата ти изглежда не по-добре от моята.

Някой му отвърна със сух, студен глас:

– Като се има предвид колко потайна среща ни беше уредил, Едион, човек ще си помисли, че се прокрадваш през собственото си кралство.

Елин достигна открехнатата врата, умувайки дали си струва да започне разговора, като каже на глупаците вътре да приказват по-тихо, но...

Те точно това правеха. С елфическия си слух тя долови повече от звуците, достъпни за човешкото ухо. Мина пред Лизандра и Еванджелин и спря на вратата, за да огледа самостоятелната трапезария.

Един прозорец, открехнат за проветрение. Бумтяща камина и голяма правоъгълна маса пред нея, отрупана с празни чинии, трохи и очукани подноси. На нея седяха двама старци и единият шепнеше нещо в ухото на вестоносеца, препалено тихо дори за елфическия й слух; младият мъж се поклони на всички им и напусна стаята. Двамата старци се поизправиха, надничайки покрай Едион – към нея.

Елин съсредоточи вниманието си към тъмнокосия младеж до камината, опрял ръка в полицата над нея. Белязаното му, загоряло от слънцето лице изглеждаше някак отпуснато.

Спомняше си двата еднакви меча на гърба му. Тъмните му, пламтящи очи.

Тя свали качулката си с пресъхнала уста. Рен Алсбрук подскочи.

Старците бяха станали на крака. Елин познаваше единия от тях.

Зачуди се как не беше разпознала Муртауг в нощта, когато бе отишла да коли наред в онзи склад. Особено при положение, че именно той я беше възпрял.

Другият старец... макар и сбръчкано, лицето му изглеждаше силно – калено. Лишено от всякаква радост и топлина. Лице на мъж, свикнал да става неговото, да му се подчиняват безропотно. Тялото му беше слабо и жилесто, но гръбнакът му още беше опънат като струна. Очевидно не воюваше с меч, а с ума си.

Прачичо й Орлон беше и двете. А и мил човек, нито веднъж не беше чула строга или гневна дума от него. Този тук обаче... Елин впи поглед в сивите очи на Дароу – хищник, разпознал хищник.

– Лорд Дароу – килна глава тя. Не можа да сдържи кривата си усмивка. – Май уютно сте се настанили.

Безизразното лице на Дароу не трепна. Не го впечатляваше с остроумието си.

Е, все тая.

Елин го загледа в очакване, нямаше намерение да откъсва очи от него, докато не й се поклонеше.

Той само кимна леко.

– Малко по-ниско – измърка тя.

Едион й стрелна предупредителен поглед.

Дароу не й се подчини.

Муртауг й се поклони дълбоко вместо двама им и каза:

– Ваше Величество. Простете, че изпратихме вестоносеца да ви доведе, но внукът ми се тревожи за здравето ми. – Той опита да се усмихне. – Понякога ме влудява със суетенето си.

Без да обръща внимание на дядо си, Рен се отблъсна от полицата над камината и заобиколи масата, изпълвайки стаята с тропота на ботушите си.

– Знаел си – пророни на Едион.

Лизандра затвори вратата и каза на Еванджелин да застане до прозореца с Лапичка, все някой трябваше да следи за любопитни погледи. Едион се поусмихна на Рен.

– Изненада.

Преди младият лорд да отговори, Роуан застана до Елин и свали качулката си.

Мъжете се сковаха пред разбуленото величие на елфическия воин – очите му вече мътнееха от ярост. И се впиваха в лорд Дароу.

– Такова нещо не съм виждал от цяла вечност – пророни Дароу.

Муртауг овладя смайването си – примесено с малко страх може би – достатъчно, че да посочи с ръка празните столове срещу тях.

– Заповядайте, настанете се. И извинете за неразборията. Не предполагахме, че вестоносецът ще ви доведе толкова бързо. – Елин не благоволи да седне. Нито пък спътниците й. Муртауг добави: – Можем да поръчаме прясна храна, ако желаете. Сигурно умирате от глад.

Рен прати на дядо си недоумяващ поглед, който й каза достатъчно за отношението на бунтовника към нея.

Лорд Дароу пак я наблюдаваше. Преценяваше я.

Смирение – благодарност. Трябваше да опита; можеше да опита, по дяволите. Дароу се беше жертвал за нейното кралство; имаше да й предложи войска и пари за предстоящата битка с Ераван. Тя самата беше свикала тази среща; тя беше поканила лордовете. Какво от това, че сбирката се състоеше на друго място? Нали всички бяха тук. Това трябваше да й стига.

Елин се насили да иде до масата. Да заеме мястото пред Дароу и Муртауг.

Рен остана прав, следейки движенията й с тъмен огън в очите.

Тя му проговори тихо:

– Благодаря ти... задето помогна на капитан Уестфол миналата пролет.

Нервно мускулче потрепна в челюстта на Рен, но той отвърна:

– Как е той? Едион спомена в писмото си, че бил ранен.

– Последно го видях, когато заминаваше към лечителите в Антика. Към Торе Сесме.

– Радвам се.

– Ще бъдете ли така добри да ме просветлите откъде се познавате, или очаквате да се досетя сам? – обади се лорд Дароу.

Тонът му накара Елин да преброи наум до десет. В крайна сметка отговори Едион, заемайки мястото до нея.

– Внимавай как ни приказваш, Дароу!

Дароу сключи на масата пред себе си чворестите си, но добре поддържани пръсти.

– Или какво? Да не би да ме превърнете в пепел, принцесо? Да стопите костите ми?

Лизандра седна до Едион и попита с вкоренената си безобидна любезност:

– Случайно да е останала вода в онази кана? Пътят през бурята доста ни умори.

На Елин й идеше да я целуне заради благородния опит да притъпи острото като бръснач напрежение около масата.

– А смея ли да се поинтересувам коя сте вие?

Дароу изгледа свъсено прелестната хубавица, чиито вирнати в ъгълчетата очи не се смутиха от острия му поглед, провокиран въпреки вежливите й думи. Вярно – нямаше как да знае с кого пътуваха. Нито какви дарби имаха.

– Лизандра – отговори му Едион, който свали щита от гърба си и го остави на пода зад тях с тежко тупване. – Лейди на Каравер.

– Няма такова място – отсече Дароу.

Елин сви рамене.

– Вече има. – Лизандра беше избрала името, каквото и да значеше то, преди седмица: скочи на крака посред нощ и го изкрещя към Елин веднага щом се овладя достатъчно, че да си върне човешкия облик. На Елин не й се вярваше скоро да забрави как изглежда призрачен леопард, мъчещ се да проговори. Тя се поусмихна на Рен, който още я наблюдаваше като ястреб. – Позволих си да откупя земята, от която се отказа семейството ти. Май двамата ще бъдете съседи.

– А мога ли да попитам – продължи Дароу, стиснал устни при вида на белега от изгаряне върху татуировката на Лизандра, който се виждаше, каквато и форма да придобиеше тя – от какво потекло е лейди Лизандра?

– Не свиках тази среща, за да обсъждаме потекла и корени – парира го с равен тон Елин.

Надникна към Роуан, който кимна в уверение на това, че персоналът на странноприемницата е далеч от трапезарията и никой не ги подслушва.

Елфическият й принц отиде при масичката до стената, за да занесе вода на Лизандра. Подуши я и Елин не се съмняваше, че е влял магията си в нея, за да я провери за отрова и други вещества, докато четири чаши се носеха към тях на крилете на призрачен вятър.

Тримата лордове гледаха в смаяна притихналост. Роуан седна на масата и разля небрежно водата, после извика и пета чаша, напълни я и я изпрати по въздуха на Еванджелин. Момичето се усмихна на магическия му жест и продължи да зяпа през оплискания с дъжд прозорец. Слушаше внимателно разговора, преструвайки се на хубавичко, безполезно хлапе, точно както я беше научила Лизандра.

Лорд Дароу се обади пръв.

– Явно елфическият ви воин има и други умения, освен безмилостна жестокост.

– Ако срещата ни бъде прекъсната от вражески сили – отвърна кротко Елин, – ще сте благодарен за безмилостната му жестокост, лорд Дароу.

– Ами вашите умения? И за тях ли трябва да съм благодарен?

Не я беше грижа как бе научил. Просто килна глава, решена поне този път да подбере прецизно всяка своя дума.

– Да не би да имате предпочитания относно уменията ми?

Усмивката на Дароу беше безрадостна.

– Малко самоконтрол ще ви е от полза, Ваше Височество.

От двете й страни нервите на Роуан и Едион се обтегнаха като тетива на лък. Но щом тя успяваше да сдържа гнева си, и те щяха да се справят...

Ваше Височество. Не Величество.

– Ще обмисля предложението ви – отвърна накрая с тънка усмивка. – А що се отнася до причината с двора ми да ви повикаме на среща...

– Двор? – повдигна сребристите си вежди лорд Дароу. Сетне обходи с ленив поглед Лизандра, Едион и накрая Роуан. Рен ги зяпаше с нещо като копнеж, а може би и ужас, изписан по лицето му. – Това ли наричате двор?

– Естествено, ще бъде разширен, стигнем ли до Оринт...

– А като стана въпрос, не виждам как може да имате двор, след като още не сте кралица.

Брадичката й остана високо вирната.

– Не съм сигурна, че разбирам накъде биете.

Дароу отпи от бирата си. Трясъкът, с който остави халбата си на масата, отекна из цялата стая. До него Муртауг беше застинал като мъртвец.

– Всеки владетел на Терасен трябва да бъде одобрен от господстващите родове на отделните територии.

Лед, студен и древен, запука из вените й. На Елин й се щеше да го отдаде на омразното нещо, висящо около врата й.

– Да не би да твърдите – подхвана опасно тихо и огънят, пламнал в стомаха й, затанцува по езика й, – че макар да съм последната жива наследница на рода Галантиус, тронът ми още не ми принадлежи?

Долови как Роуан впи поглед в лицето й, но не извърна своя от лорд Дароу.

– Твърдя, принцесо, че макар да сте последната пряка потомка на Бранън, има и други възможности, други посоки, ако вие не бъдете одобрена.

– Уейлан, моля те – намеси се Муртауг. – Не дойдохме на срещата за това, а да обсъдим възраждането на кралството, да помогнем на Нейно Величество и да сключим съюз с нея.

Никой не го удостои с внимание.

– Други възможности, като например ваша милост? – Елин се обърна към Дароу.

Из устата й се виеше пушек. Тя го преглътна и едва не се задави с него.

Дароу дори не трепна.

– Нали не очаквате да позволим на деветнайсетгодишна наемна убийца, независимо от корените й, да влезе с маршова стъпка в кралството ни и да започне да се разпорежда с нас.

Премисли нещата, поеми дълбоко въздух. Армия, пари, подкрепа за пречупения ти народ. Това ти предлага Дароу, това може да спечелиш, ако само успееш да озаптиш проклетите си нерви.

Тя потуши огъня във вените си до мъждукащи въглени.

– Разбирам, че миналото ми може да се смята за непригодно...

– Намирам всичко около вас, принцесо, за непригодно. Изборът ви на приятели и членове на двора ви е само началото. Можете ли да ми обясните защо дружите с долнопробна курва и дори я пробутвате за дама? И защо един от лакеите на Майев седи до вас? – Той хвърли презрителен поглед към Роуан. – Принц Роуан, ако не се лъжа? – Явно беше навързал нещата от онова, което вестоносецът му беше прошепнал по-рано. – О, да, чували сме за вас. Колко интересно стечение на обстоятелствата: тъкмо когато кралството ни е най-слабо, а наследницата му – малолетна, един от най-доверените воини на Майев успява да си намери удобно местенце след толкова години на въздишки по земите ни. А може би правилният въпрос е защо да пълзите в краката на Майев, когато можете да управлявате рамо до рамо с принцеса Елин?

Струваше й доста усилия да не свие пръстите си в юмруци.

– Принц Роуан е мой каранам. Предаността му е отвъд всякакво съмнение.

– Каранам. Позабравена дума. Какво друго ви научи Майев в Доранел миналата пролет?

Тя стисна зъби, за да сдържи яростния си отговор, а Роуан докосна ръката й под масата – изражението му си оставаше все така отегчено, незаинтересовано. Спокойствието на бясна, притаена буря. Позволявате ли да взема думата, Ваше Величество?

Имаше чувството, че Роуан с огромно удоволствие щеше да разкъса Дароу на много малки парченца. Освен това не я напускаше усещането, че с огромно удоволствие би му помогнала.

Тя кимна леко; и бездруго беше загубила дар слово покрай борбата да овладее огъня си.

И честно казано, малко й дожаля за Дароу, когато елфическият принц впи в него поглед, наситен с тристагодишна свирепост.

– Обвинявате ме, че съм положил кръвна клетва пред кралицата ми, воден от зла умисъл?

В думите му нямаше нищо човешко, нито капка милост.

Дароу обаче не потрепна. Вместо това вдигна вежди към Едион, сетне се обърна към Елин и поклати глава.

– Отдали сте свещената клетва на този... елф?

Рен гледаше смаяно Едион, а белегът изпъкваше върху смуглата му кожа. Не беше успяла да го защити. Нито сестра му, когато магическата им академия се беше превърнала в кланица при нападението над Адарлан. Едион долови недоумението на Рен и поклати дискретно глава, сякаш да му каже: „Ще ти обясня по-късно“.

Роуан обаче се отпусна назад в стола си с лека усмивка – ужасяваща и кошмарна.

– В живота си съм срещал много принцеси, наследили цели кралства, лорд Дароу, и нека ви уверя, че никоя от тях не беше толкова глупава, че да разреши на елф да се възползва така от положението й, камо ли моята кралица. Но ако целях да се добера с лъжа до някой трон, щях да избера къде-къде по-мирно и проспериращо кралство. – Той сви рамене. – Пък и не смятам, че брат ми и сестра ми, намиращи се в тази стая, биха ме пощадили, ако подозираха, че мисля злото на кралицата и кралството им.

Едион кимна сериозно, а до него Лизандра изправи рамене – не от гняв или изненада, а от гордост. Жестът й съкруши сърцето на Елин толкова, колкото и го разведри.

Елин се усмихна бавно на Дароу, смирила пламъците във вените си.

– Колко време ви отне да съставите списък с нещата, за които можете да ме обидите или обвините по време на тази среща?

Вместо да отвърне на въпроса й, Дароу направи жест с брадичка към Едион.

– Доста си мълчалив тази вечер.

– Едва ли ще искаш да чуеш мислите ми точно в момента, Дароу – отбеляза Едион.

– Принц от друга раса е откраднал кръвната ти клетва, кралицата ти е наемна убийца, мъкнеща курви със себе си, а ти нямаш какво да кажеш?

Столът на Едион изскърца и Елин си позволи да надникне към него – братовчед й толкова силно беше вкопчил пръсти в подлакътниците му, че кокалчетата му се белееха.

Лизандра, макар и с видимо изопнат гръб, не направи удоволствието на Дароу да се изчерви от срам.

Търпението на Елин се изчерпа. Искри затанцуваха около пръстите й под масата.

Дароу обаче продължи, преди тя да проговори или да изпепели стаята.

– Ако още се надяваш да си спечелиш официален пост в Терасен, Едион, май е добра идея да провериш дали родата ти във Вендлин не е склонна да преразгледа предложението ти за брак отпреди толкова много години. Може пък да те приемат за член на семейството. Колко щеше да е различно всичко, ако с възлюбената ти принцеса Елин се бяхте сгодили, ако от Вендлин не бяха отхвърлили предложението официално да обединим кралствата си... навярно по повеля на Майев.

Той прати многозначителна усмивка на Роуан.

Светът й се наклони едва доловимо. Даже и Едион пребледня. Никой никога не беше намеквал пред нея, че е имало планове за венчаването им. Или че родът Ашривер наистина е оставил Терасен в момент на войни и разруха.

– Какво ще кажат хората за обичаната си принцеса спасителка – продължи умислено Дароу, полагайки длани върху масата, – като разберат как е прекарвала времето си тя, докато те са страдали? – Плесница в лицето, една и после още една. – Но – добави той – ти винаги си бил продажник, Едион. Въпреки че се питам дали принцеса Елин знае какво...

Елин атакува.

Не с огън, а със стомана.

Кинжалът, треперещ между пръстите на Дароу, блещукаше на светлината от бумтящата камина.

Тя изръмжа в лицето на стареца, докато Роуан и Едион се надигаха в столовете си, а Рен се пресягаше за оръжие, макар и пребледнял – пребледнял от ужас пред призрачния леопард, заел мястото на Лизандра.

Муртауг гледаше хамелеона с отворена уста. Дароу обаче се взираше ядно в Елин.

– Щом искате да обиждате мен, Дароу, заповядайте – изсъска му тя, почти долепила нос в неговия. – Но ако обидите приятелите ми още веднъж, няма да ви пощадя.

Тя впери взор в кинжала между разперените му пръсти – острието се беше разминало на косъм от луничавата му плът.

– Виждам, че сте наследили пламенния нрав на баща си – озъби се Дароу. – Така ли възнамерявате да управлявате кралството? Ако не харесвате някого, ще го заплашвате? – Той измъкна ръката си от острието и се отдръпна назад достатъчно, че да скръсти ръце на гърдите си. – Какво би казал Орлон за подобно хулиганско поведение?

– Мери си приказките, Дароу – предупреди го Едион.

Дароу вдигна вежди.

– Всичко, което постигнах, което пожертвах през последните десет години, беше в името на Орлон, за да почета паметта му и да спася кралството му – моето кралство. Няма да позволя на една разглезена, безочлива хлапачка да го унищожи с истеричните си пристъпи. Наслаждавахте ли се на рифтхолдските богатства през изминалите години, принцесо? Лесно ли забравихте нас, клетниците в Севера, докато си купувахте скъпи дрешки и служехте на чудовището, изклало семейството и приятелите ви?

Войска, пари и обединен Терасен.

– Дори братовчед ви, независимо от продажничеството си, ни помогна в Севера. А Рен Алсбрук... – той махна с ръка към Рен. – Знаете ли, че докато вие сте тънели в разкош, Рен и дядо му са търсили пари под дърво и камък, за да поддържат бунтовническото движение? Че са живели в коптори и са спали под коне?

– Достатъчно – прекъсна го Едион.

– Остави го да продължи – нареди Елин, облегна се назад в стола си и скръсти ръце.

– Какво друго има за казване, принцесо? Да не си въобразявате, че народът на Терасен ще се радва на кралица, служила на врага му? Споделяла леглото си със сина на врага?

Дълбокото ръмжене на Лизандра разклати чашите по масата.

Дароу продължи невъзмутимо:

– Кралица, която сега несъмнено дели постелята си с елфически принц, служил на другия ни враг. Как смятате, че ще се преглътне това?

Елин не искаше да знае как се е досетил Дароу, какво бе прочел помежду им.

– Не е ваша работа кой споделя леглото ми – обяви тя.

– Именно по тази причина не сте подходяща за трона. Работа на всички нас е кой споделя леглото на кралицата. Ще излъжете ли народа ни за миналото си, ще отречете ли, че сте служили на детронирания крал... и на сина му, макар и по различен начин?

Под масата Роуан стрелна ръка да хване нейната; пръстите му бяха обвити с лед, който укроти огъня, припламващ в ноктите й. В хватката му нямаше нито предупреждение, нито упрек, просто й даваше да разбере, че и той едва се сдържа да не разбие платото за храна в лицето на Дароу.

Ето защо, преплитайки пръсти с тези на Роуан, не откъсна поглед от очите на лорда.

– Ще разкажа на моя народ – подхвана тихо, но не и плахо Елин – цялата истина. Ще им покажа белезите по гърба ми от Ендовиер, белезите по цялото ми тяло от годините, които прекарах като Селена Сардотиен, и ще им кажа, че новият крал на Адарлан не е чудовище. Ще им кажа, че с него имаме общ враг: кучия син в Морат. И че Дориан Хавилиард е единственият ни шанс за оцеляване, за бъдещ мир между кралствата ни.

– А ако се окаже, че не е? Ще разбиете ли каменния му дворец, както разбихте стъкления?

Каол я беше предупредил още преди месеци. Трябваше по-сериозно да обмисли факта, че хората вероятно щяха да настояват за начини да ограничат силата й. Силата на двора, който се събираше около нея. Ала нека Дароу вярва, че тя е разрушила стъкления дворец; че тя е убила краля. Така бе по-добре, отколкото да узнае катастрофалната истина.

– Ако все още желаете да бъдете част от Терасен – продължи Дароу, когато никой от тях не отвърна, – Едион със сигурност ще успее да ви намери място в Гибелния легион. Не сте ми необходима в Оринт.

Тя вирна вежди.

– Имате ли да ми казвате нещо друго?

Сивите му очи се вкамениха.

– Не признавам правото ви да управлявате кралството ни; не ви признавам за законна кралица на Терасен. На мое мнение са и лордовете Слоан, Айрънуд и Гунар, с които образуваме оцеляващото мнозинство от някогашния двор на чичо ви. Дори семейство Алсбрук да застане на ваша страна, ще имате един глас срещу четири. Генерал Ашривер не разполага нито със земи, нито с титла в Терасен, затова е лишен от право на глас. Що се отнася до лейди Лизандра, Каравер не е припозната територия; не признаваме и потеклото й, нито начина, по който сте откупили въпросните земи. – Официални думи, подобаващи на официално изявление. – Ако решите да се върнете в Оринт и да превземете насилствено трона, ще го приемем за измяна и повод за военни действия срещу вас. – Дароу извади от жакета си лист, съдържащ тържествена декларация и четири подписа в дъното. – От този момент нататък до следващо решение оставате законна принцеса на Терасен, но не и негова кралица.

5.

Елин не можеше да откъсне поглед от листа пред себе си, от подписите, нанесени много преди тази вечер – хората, обявили се срещу нея още преди да я срещнат, променили бъдещето й, кралството й само с едно движение на перото.

Може би трябваше да свика срещата чак в Оринт, защото, когато народът й я посрещнеше тържествено, щеше да е по-трудно да я изхвърлят в канавката на двореца.

– Гибелта ни дебне от Южен Адарлан – пророни Елин, – а вие събирате подписи?

Дароу я изгледа злобно.

– Когато изпитаме нужда от... уменията ви, ще изпратим вест.

В тялото й не пламна огън, дори искра. Сякаш Дароу го беше стиснал в юмрука си и го бе угасил.

– Гибелният легион – подхвана Едион с легендарната си арогантност – не се подчинява на друг, освен на Елин Галантиус.

– Гибелният легион – изплю Дароу – вече е под наше командване. Когато на трона няма достоен владетел, лордовете се разпореждат с армията на Терасен. – Отново впери взор в Елин, сякаш усетил смътния й, но все по-избистрящ се план да влезе публично в града, спъвайки опитите му да осуети възкачването й на трона. – Стъпиш ли в Оринт, момиче, ще си платиш.

– Това заплаха ли е? – озъби му се Едион и вкопчи ръка в дръжката на Меча на Оринт, намиращ се в ножницата върху хълбока му.

– Това е законът – отвърна лаконично Дароу. – Почитан от поколения владетели от рода Галантиус.

Главата й бучеше жестоко, а над света отвън тегнеше няма пустота.

– Валгите ни готвят атака, валгският крал ни готви атака – натърти Едион с най-генералския си тон. – А твоята кралица, Дароу, може да е единственото ни спасение.

– Война се печели с численост, не с магия. Отлично го знаеш, Едион. Сражавал си се в Тералис. – Просторната равнина преди Оринт, поле на последната обречена битка срещу империята. По-голямата част от терасенската армия и командирите й не бяха напуснали касапницата и кръвта им бе обагряла реките дни след това. Ако Едион се беше сражавал в нея... богове, трябва да е бил на четиринайсет. Стомахът й се преобърна. Дароу завърши: – Магията ни е коствала тежка загуба в миналото. Няма да й се доверим отново.

– Ще са ни нужни съюзници... – подхвана гневно Едион.

– Нямаме съюзници – отсече Дароу. – Освен ако Нейно Височество не благоволи да ни помогне, като ни подсигури войски и оръжия чрез брак. – Той стрелна остър поглед към Роуан. – Сами сме.

Елин се замисли дали да не му разкрие каквото знаеше, да му каже за парите, които бе придобила с кроежи и кръв, но...

Нещо студено и лепкаво прокънтя в нея. Брак с крал, принц или император.

Такава ли беше цената? Искаха от нея да заложи не просто живота, но и мечтите си? Завинаги да остане принцеса, да забрави кралската корона? Да се бори не само с магия, но и с другата сила в тялото си: синята кръв?

Не смееше да погледне Роуан, да надникне в боровозелените му очи.

Някога се беше смяла на Дориан, беше му се подиграла за признанието, че мисълта за брак с друга жена, освен възлюбената му, го отвращавала. Укорила го беше, задето избираше любовта пред мира в кралството му.

Явно боговете наистина я мразеха. Явно я изправяха пред изпитание. Избавяха я от един вид робство, за да я впримчат в друг. Явно това беше наказанието й за годините, прекарани в разкоша на Рифтхолд.

Дароу й се усмихна самодоволно.

– Намери ми съюзници, Елин Галантиус, и може да преразгледаме ролята ти в бъдещето на Терасен. Помисли си. Благодарим ти за срещата.

Елин стана безмълвно. Другите последваха примера й. С изключение на Дароу.

Тя взе листа, подписан от него, и отново се съсредоточи в думите, решили съдбата й, в подписите под тях. Пращенето на огъня в камината беше единственият звук в стаята.

Елин го заглуши.

После угаси свещите. Загаси и полилея от ковано желязо над масата.

Спусна се мрак, прорязан от две резки вдишвания – Муртауг и Рен. Трополенето на дъжда изпълни черната стая.

Елин заговори в тъмнината, обърнала лице към мястото на Дароу.

– Съветвам ви, лорд Дароу, да свиквате с това. Защото, ако загубим тази война, мракът ще властва до края на света.

Чу се драсване и съсък – пламна кибритена клечка, която запали свещта на масата. Набръчканото, изпълнено с ненавист лице на Дароу изплува в тъмнината.

– Хората владеят светлината, наследнице на Бранън.

Елин впери поглед в самотното пламъче на Дароу. Листът в ръцете й се превърна в пепел.

Но преди да е изрекла нещо, Дароу обяви:

– Това е законът, наше право. Пренебрегнеш ли указа ни, принцесо, почерняш всичко, в името на което семейството ти живя и умря. Лордовете на Терасен се произнесоха.

Елин усети стабилната ръка на Роуан върху кръста си. Обърна поглед към напрегнатото лице на Рен. И опита да надвика бумтежа в главата си.

– Независимо дали ще гласуваш в моя полза, в двора ми винаги ще има място за теб. Заради онова, за което помогна на Едион и капитана да постигнат. Заради Нехемия.

Нехемия, с която се бяха трудили заедно, с която бяха воювали заедно. Нещо като болка пробяга в очите на Рен и той отвори уста да проговори, но Дароу му отне думата.

– Каква загуба – изплю той. – Принцеса, истински отдадена на народа си, борила се до последна глътка въздух за...

– Само още дума от теб – обади се тихо Роуан, – и ще забравя колко лордове те подкрепят и какви са законите ви. Само още дума за това, и ще те изкормя, преди да си станал от стола си. Ясно ли е?

За пръв път Дароу пребледня от свирепото изражение в очите на Роуан. Думите му бяха постигнали целта си, сковавайки душите им.

Едион грабна кинжала на Елин от масата.

– Ще обмислим предложението ви.

След това взе щита си и сложи ръка върху рамото на Елин, упътвайки я към изхода. Очуканият, изподран щит и древният меч на хълбока му съумяха да разсекат дълбокото й вцепенение, да задвижат краката й.

Рен отиде да отвори вратата и се показа в коридора отвъд нея, за да го огледа, а после стори път на Лизандра, след чиято рунтава опашка минаха Еванджелин и Лапичка. Явно потайността беше изостанала на заден план.

Елин погледна младия лорд в очите и пое дъх да каже нещо, но в този миг Лизандра изръмжа в коридора пред нея.

Кинжалът веднага се озова в ръката й, готов за атака.

Към тях препускаше вестоносецът на Дароу.

– Рифтхолд – спря задъхано той, оплисквайки ги с дъждовна вода. – Един от разузнавачите от Ферианската падина току-що мина оттук. Въздушната кавалерия на Железни зъби лети към Рифтхолд. Ще щурмуват града.

* * *

Елин стоеше на една поляна отвъд светлината на странноприемницата. Дъждът залепваше косата по главата й и караше кожата й да настръхва. Мокреше всички до кости, защото Роуан вече се препасваше с допълнителните ножове, които му беше дала, спестявайки всяка капка магия за предстоящото.

Бяха изслушали каквото имаше да им казва вестоносецът – съвсем недостатъчно.

Въздушната кавалерия на Железните зъби, лагеруваща във Ферианската падина, вече летеше към Рифтхолд. Мишената им беше Дориан Хавилиард. Жив или мъртъв.

Щяха да достигнат града на следващия ден по смрачаване, а след като го превземеха... Мрежата на Ераван, хвърлена през средата на континента, щеше да е пълна. Щеше да е недосегаем за войските на Мелисанде, Фенхароу и Ейлве, както и за тези на Терасен. Освен ако не пропилееха месеци в поход около планината.

– Няма какво да сторим за града – обяви Едион, прорязвайки дъжда с дълбокия си глас. Тримата се криеха под короната на някакъв великански дъб и държаха под око Рен и Муртауг, които разговаряха с Еванджелин и Лизандра, отново добила човешки облик. Братовчед й продължи под съпровода от дрънченето на дъжда по щита на гърба му: – Щом вещиците летят към Рифтхолд, няма надежда за него.

Елин се чудеше дали Манон Черноклюна ще води атаката, дали нямаше да имат това щастие. Водачката на Крилото ги беше спасявала веднъж, но само като отплата за дълга й към нея. Не й се вярваше да им помогне отново.

Едион срещна погледа на Роуан.

– Дориан трябва да бъде спасен на всяка цена. Познавам стила на Перингтьн... на Ераван. Не вярвай на обещанията им и не позволявай да отвлекат Дориан отново. – Едион прокара ръка през подгизналата си коса и добави: – Нито пък теб, Роуан.

Това бяха най-ужасяващите думи, които някога бе чувала. Кимването на Роуан накара коленете й да омекнат. Опита да не мисли за двата стъклени флакона, които братовчед й беше дал на принца едва преди няколко минути. За съдържанието им. Дори не знаеше кога и откъде се бе сдобил с тях.

Всичко друго, но не и това. Всичко друго...

Ръката на Роуан докосна нейната.

– Ще го спася – пророни той.

– Не бих те молила за такова нещо, ако не беше... Дориан е жизненоважен. Загубим ли него, губим подкрепата на Адарлан.

И един от малкото магьосници, способни да се опълчат на Морат.

Роуан кимна мрачно.

– Тук съм, за да ти служа, Елин. Не се извинявай, че ми възлагаш мисия.

Защото само Роуан, яхнал ветровете с магията си, можеше да достигне Рифтхолд навреме. Но нищо чудно вече да закъсняваше. Тя преглътна сухо, борейки се с чувството, че изтръгват света изпод краката й.

Бегло движение в началото на гората привлече погледа й и Елин надзърна с умишлено безизразно лице към предмета, оставен от малки вретеновидни ръчички в корените на един чворест дъб. Никой от другите дори не надникна в тази посока.

Роуан приключи с подготовката на оръжията си и стрелна Елин и Едион с воинска прямота.

– Къде да се срещнем, след като измъкна принца?

– Бягайте на север – рече Едион. – Стойте настрана от Ферианската падина.

Дароу изникна в другия край на поляната и извика заповеднически Муртауг.

– Не! – отсече Елин.

Двамата воини се обърнаха към нея.

Очите й гледаха на север през пороя и светкавиците.

Нямаше да стъпи в Оринт; нямаше да види дома си.

Намери ми съюзници, беше й наредил презрително Дароу.

Не смееше да види какво са й оставили Малките хора под сянката на бруленото от поривистия дъжд дърво, стоящо на няколко стъпки от нея.

– Ако имаш доверие на Рен – обърна се към Едион тя, – кажи му да стигне до Гибелния легион и да го подготви за настъпление откъм север. Щом ние няма да ги водим, воините ти ще трябва сами да заобикалят заповедите на Дароу.

Едион вдигна вежди.

– Какво си намислила?

Елин посочи с брадичка към Роуан.

– Осигури кораб и отплавайте на юг с Дориан. По суша е твърде рисковано, но по вода ветровете ти могат да ви отведат до Залива на Черепа за няколко дни.

– По дяволите! – въздъхна Едион.

Но Елин посочи през рамо към Рен и Муртауг и каза на братовчед си:

– От теб знам, че тези двамата поддържат връзка с капитан Ролф. Накарай някой от тях да ни напише препоръчително писмо. Още сега.

– Мислех, че ти познаваш Ролф – отбеляза Едион.

Елин му се усмихна мрачно.

– Двамата с него се разделихме... с лошо, така да се каже. Но ако можем да го спечелим на наша страна...

– Ще имаме малка флота, която да обедини Севера и Юга, да преодолее блокадите – довърши вместо нея Едион.

И добре че беше отмъкнала всичкото онова злато от Аробин, за да им плати.

– Заливът на Черепа може да е единственото безопасно укритие в момента. Оттам ще се свържем с другите кралства. – Не посмя да им каже, че Ролф всъщност можеше да им предложи много повече от флота блокадоразбивачи, стига тя да изиграеше добре картите си. Вместо това се обърна към Роуан: – Чакай ни там. Тази вечер потегляме към брега, откъдето ще отплаваме към Мъртвите острови. Ще пристигнем две седмици след теб.

Едион стисна рамото на Роуан за сбогом и тръгна към Рен и Муртауг. След малко старецът вече куцукаше към странноприемницата, а Дароу крачеше до братовчед й, търсейки отговори.

Интересуваше се я само Муртауг да напише препоръчителното писмо до Ролф.

Най-сетне насаме с Роуан, Елин каза:

– Дароу очаква да приема заповедта му със сведена глава. Но ако успеем да съберем армия в Юга, ще можем да изтласкаме Ераван право към мечовете на Гибелния легион.

– Не е сигурно, че дори това ще убеди Дароу и останалите...

– За това ще мисля по-късно – поклати глава тя, разпръсквайки дъждовна вода край себе си. – Засега нямам намерение да губя войната, защото на някакъв си дъртак му харесва да си играе на крал.

Роуан се усмихна някак свирепо, дяволито. Приведе се и докосна устните й със своите.

– Аз също нямам намерение да му отстъпвам трона, Елин.

Тя пророни само:

– Върни се при мен.

Мисълта за касапницата, която го очакваше в Рифтхолд, пак я връхлетя. Богове... о, богове! Ако нещо му се случеше...

Той погали бузата й с кокалчето на показалеца си и обходи устните й с палец. Тя опря длан в мускулестите му гърди, точно на мястото, където висяха двата флакона с отрова. За част от секундата й хрумна да изпари смъртоносната течност в тях.

Но ако заловяха Роуан, ако заловяха Дориан...

– Не мога... не мога да те пусна...

– Можеш – прекъсна я той, без да оставя място за спор. Гласът на принца командир. – И ще ме пуснеш. – Палецът му отново описа устните й. – А като ме намериш, на всяка цена ще се отдадем на онази дълго чакана нощ. Не ме интересува къде, нито кой ще ни види. – Той долепи устни до врата й и пророни до мократа й кожа: – Ти си моето Огнено сърце.

Тя хвана лицето му между дланите си и го придърпа за целувка.

Роуан я прегърна силно и ръцете му заобхождаха тялото й, сякаш запечатваха в себе си усещането от допира. Целувката му беше необуздана – лед и огън, преплетени ведно. Щом накрая се откъснаха задъхано един от друг, дори дъждът като че ли секна за миг.

И през пороя и огъня, и леда, през мрака и светкавиците, и гръмотевиците в главата й проблесна една дума – отговор и предизвикателство, и истина, която незабавно отхвърли, загърби. Не за нея самата, а за него... за него...

Роуан се преобрази с блясък, по-ярък от светкавиците.

Щом Елин спря да мига заслепено, голям ястреб размахваше криле в брулената от пороя нощ, насочвайки се към гората. Роуан свърна надясно към брега с крясък – общение и боен вик.

Елин преглътна буцата в гърлото си, а Едион дойде до нея и стисна рамото й.

– Лизандра иска Муртауг да вземе Еванджелин. За да я направи дама. Малката отказва да тръгне с него. Май ще ни трябва... помощ.

Момичето наистина се беше вкопчило в покровителката си с разтресени от силни вопли рамене. Муртауг се беше върнал от странноприемницата и наблюдаваше безпомощно сценката.

Елин закрачи през джвакащата кал. Колко далечна, колко отдавнашна й се струваше сега ведрата им сутрин заедно.

Тя докосна подгизналата коса на Еванджелин и момичето се откъсна от Лизандра достатъчно, че Елин да му каже:

– Ти си дама от двора ми. Затова трябва да ми се подчиняваш. Много си умна, смела и симпатична, но потегляме към мрачни, ужасни места, където дори мен ме е страх да отида.

Долната устна на Еванджелин затрепери. Нещо в гърдите на Елин се стегна, но тя подсвирна и Лапичка, която се криеше от дъжда под конете им, се довлачи мудно.

– Искам от теб да се грижиш за Лапичка – рече Елин, милвайки влажната глава на кучето и дългите му уши. – Защото и тя би била в опасност на онези мрачни, ужасни места. Само на теб мога да я поверя. Ще се погрижиш ли за нея?

Защо не се беше радвала повече на онези щастливи, безметежни, скучни мигове от пътешествието им? Защо не бе ценила повече всяка секунда, която бяха прекарали заедно всичките в безопасност?

Над главата на момичето лицето на Лизандра изглеждаше напрегнато – очите й лъщяха не само от дъжда. Въпреки това кимна на Елин, оглеждайки за пореден път Муртауг с хищническа съсредоточеност.

– Остани с лорд Муртауг, запознай се с тукашния двор и тънкостите му и пази приятелката ми – повтори Елин на Еванджелин и клекна да целуне мократа глава на Лапичка. Веднъж. Два пъти. Кучето облиза разсеяно дъжда от лицето й. – Ще ми обещаеш ли? – Попита тя.

Еванджелин се взря в кучето, после в покровителката си. И кимна.

Елин я целуна по бузата и прошепна в ухото й:

– И междувременно гледай да обработиш тези жалки старчоци. – Тя се отдръпна от нея, за да й намигне. – Върни ми кралството, Еванджелин.

На малката обаче не й беше до усмивки, ето защо само кимна отново.

Елин целуна Лапичка за последно и се върна при братовчед си, а Лизандра коленичи в калта пред момичето, отметна мократа му коса назад и му заговори твърде тихо дори за елфическия слух на Елин.

Едион изтръгна поглед от Лизандра и момичето и го насочи към Рен и Муртауг, стискайки решително устни. Елин пое след него и спря на метър от лордовете Алсбрук.

– Писмото ви. Ваше Величество – обяви старецът и й подаде цилиндър, запечатан с восък.

Елин взе и му кимна признателно.

– Ако не искаш да замениш един тиранин за друг – обърна се Едион към Рен. – най-добре подготви Гибелния легион и всички други войници, с които разполагаш, за настъпление откъм север.

Муртаут отговори вместо внука си.

– Дароу го прави за добро...

– Дароу – прекъсна го Едион – вече има броени дни живот.

Всички обърнаха очи към нея. Елин обаче наблюдаваше

как светлините на странноприемницата мъждукат през дърветата и старецът отново крачи към тях като същинска природна стихия.

– Няма да пипаме Дароу – обяви тя.

– Какво? – озъби се Едион.

– Готова съм да заложа всичките си пари – обясни Елин, – че вече се е погрижил, ако случайно го застигне преждевременна смърт, повече никога да не стъпим в Оринт. – Муртауг й кимна утвърдително. Тя сви рамене. – Затова няма да го пипаме. Ще играем по свирката му, по неговите правила, закони и клетви.

На няколко метра от тях Лизандра и Еванджелин още си говореха тихо. Момиченцето плачеше в прегръдката на покровителката си, а Лапичка я побутваше тревожно с муцуна.

Елин върна очи към Муртауг.

– Не ви познавам, лорде, но дълги години бяхте предан на чичо ми, на цялото ми семейство. – Тя извади един кинжал от скрита до бедрото си ножница и всички подскочиха, когато сряза дланта си. Дори Едион. Елин стисна окървавената си ръка в юмрук и я вдигна във въздуха помежду им. – Затова съм сигурна, че ще разберете каква стойност имат кръвните клетви за мен и ще ми повярвате, като ви кажа, че ако онова момиченце пострада, физически или другояче, няма да ме е грижа какви закони и правила ще наруша. – Лизандра вече ги гледаше, навярно усетила кръвта с хамелеонските си сетива. – Ако Еванджелин пострада, ще изгорите. Всички до един.

– Заплашвате собствените си придворни? – попита презрително Дароу, спирайки на няколко стъпки от тях.

Елин не му обърна внимание. Муртауг я гледаше изцъклено – Рен също.

Кръвта й се попи в свещената земя.

– Приемете го като изпитание.

Едион изруга. Но разбираше. Ако лордовете на Терасен не можеха да опазят едно дете в кралството си, не намереха съвест да спасят Еванджелин, да се погрижат за някого, който нямаше с какво да им е от полза, нито с богатства, нито с титли... значи, заслужаваха да умрат.

Муртауг се поклони отново.

– На вашите услуги съм, Ваше Величество. – Сетне добави тихо: – Загубих моите внучки. Няма да изгубя друго дете.

С тези думи старецът тръгна към Дароу и го дръпна със себе си.

Елин се обърна със свито сърце към Рен, чийто белег се криеше под сянката на натежалата му от вода качулка.

– Ще ми се да имахме време за разговори. Да ти обясня всичко.

– Неведнъж ти се е случвало да напуснеш кралството ни. Не виждам защо сега да е различно.

Едион изръмжа гърлено, но Елин го прекъсна.

– Обвинявай ме колкото си искаш, Рен Алсбрук. Но не предавай кралството.

Тя прочете безмълвния отговор в очите му. Както ти прави цели десет години?

Болезнен удар под кръста, но Елин си замълча. В този момент забеляза, че очите на Рен попаднаха върху Еванджелин, върху дълбоките белези по лицето й. Почти същите като тези по неговото. Нещо в погледа му омекна, макар и малко.

Ала Дароу отново крачеше бясно към Елин с пребледняло от гняв лице.

– Ах, ти... – подхвана той.

Елин вдигна ръка. По върховете на пръстите й танцуваха пламъци и превръщаха дъжда в пара. Към китката й бавно се стичаше кръв от дълбоката рана в дланта й – същата като белега на дясната й ръка, ярка като рубина в дръжката на Голдрин зад рамото й.

– Ще положа още една клетва – обяви тя и пак сви окървавената си ръка в юмрук, сваляйки я помежду им. Дароу видимо се напрегна.

Кръвта й покапа по свещената земя на Терасен и усмивката й стана смъртоносна. Дори Едион притаи дъх до нея.

Елин заяви:

– Кълна се, че колкото и далеч да стигна, колкото и да ми коства, поискаш ли помощта ми, ще дойда. Кълна се в кръвта си, в името на семейството си, че няма да обърна гръб на Терасен, както ти обърна гръб на мен. Кълна се, Дароу, че когато настъпи денят да молиш за помощта ми, ще поставя кралството пред гордостта си и няма да те убия. Мисля, че най-подходящото наказание за теб ще е да ме гледаш на трона до края на нищожния си живот.

Лицето му, допреди малко пребледняло, вече полилавяваше.

Тя просто го загърби.

– Къде си мислиш, че отиваш? – попита Дароу.

Явно Муртауг не му беше разказал за плана й да замине за Мъртвите острови. Интересно.

Елин надникна през рамо.

– Да напомня на някои хора, че са ми задължени. Да събера армия от асасини, крадци, изгнаници и обикновени граждани. Да завърша онова, което започна преди много, много време.

Дароу й отвърна с мълчание.

Елин и Едион тръгнаха към Лизандра, която стоеше под дъжда и ги наблюдаваше с мрачно изражение. Еванджелин прегръщаше телцето си и ридаеше тихо, а Лапичка се беше долепила до нея.

Прогонвайки тъгата от сърцето си, болката и тревогата от съзнанието си, Елин каза на хамелеонката и генерала:

– Потегляме.

Едион целуна мократа глава на Еванджелин, преди Муртауг и Рен да я отведат в странноприемницата с явна ласкавост, докато Дароу крачеше сърдито пред тях. А когато тримата се разпръснаха да вземат конете си и Елин остана сама, най-сетне се престраши да доближи потъналото в сенки чворесто дърво.

Малките хора бяха научили за атаката на уивърнската кавалерия тази сутрин.

Затова Елин предполагаше, че малката фигурка, вече разпадаща се под обилния порой, беше поредното послание. Този път само за нея.

Крайбрежният храм на Бранън беше изработен с видимо старание – хитроумно изделие от клечки и камъчета, оформящи колоните и олтара... А върху свещената скала в центъра му бяха измайсторили бял елен от неразчепкана овча вълна, чиито внушителни рога представляваха извити тръни.

Заповед – къде да отиде, какво трябва да вземе. А тя беше готова да им се подчини, да изпълни заръката им. Дори да се наложеше да каже на другите само половината истина.

Елин разруши макета, но остави в дланта си елена, чиято вълна вече се степваше от дъжда.

Едион и Лизандра се приближаваха с цвилене на коне, но Елин го почувства миг преди да се появи между далечните, обгърнати в нощта дървета. Твърде надалеч в гората, за да е друго, освен призрак, откъслек от съня на някой древен бог.

Тя го погледа с притаен дъх, а когато яхна коня си и вдигна черната си качулка, й стана чудно дали спътниците й бяха забелязали, че не дъждът лъщи по лицето й.

Дали и те бяха видели белия елен, Господаря на Севера, с приглушено от пороя безсмъртно сияние, дошъл от дълбините на гората да се сбогува с Елин Галантиус.

6.

Дориан Хавилиард, крал на Адарлан, ненавиждаше тишината.

Тя се беше превърнала в негов вечен спътник из почти пустите зали на каменния му дворец – нощем клечеше в ъгъла на личната му стая, намираща се високо в едната кула, а денем го гледаше от другия край на масата при всяко хранене.

Открай време знаеше, че един ден ще стане крал.

Ала не беше очаквал да наследи рухнал трон и празна крепост.

Майка му и малкият му брат още си стояха закътани в планинската им вила в Арарат. Не ги беше поканил в двореца. Дори се беше разпоредил да не идват.

Макар и само защото с майка му щеше да се върне и цялата й префърцунена свита, а Дориан предпочиташе тишината пред безкрайното им кудкудякане. И защото така щеше да му се наложи да погледне майка си и брат си в очите и да излъже кой бе унищожил стъкления замък, кой бе избил повечето им придворни и кой бе отнел живота на баща му. Да излъже за нещото, в което се беше превърнал баща му – за демона, загнездил се в него.

Демон, който беше заплодил майка му – не веднъж, а два пъти.

Застанал на малката каменна тераса на личната си кула, Дориан обхождаше с поглед блещукащата шир на Рифтхолд под залязващото слънце, лъскавата ивица на Ейвъри, криволичеща откъм морето, виеща се из града като змия, преди да продължи право към сърцето на континента.

Скривайки гледката, разпери дланите си, покрити с мазоли от тренировките с меч, които отново бе подхванал. Любимите му стражи – хора на Каол – бяха мъртви до един.

Изтезавани и убити.

Спомените му за робуването на нашийника от Камък на Уирда бяха смътни и мъгливи. Но в кошмарите си понякога се озоваваше в една от тъмниците в подземията на двореца с облени от чужда кръв ръце, с нечии умолителни писъци в ушите му.

Не той беше отговорен за това, повтаряше си, а валгският принц. Баща му.

Още му беше трудно да гледа в очите новия капитан на стражата, приятел на Несрин Фалик, когато бе помолил да го научи на бойни умения, да му помогне да заякне.

Никога повече. Никога повече нямаше да бъде слаб, безполезен и уплашен.

Дориан отправи поглед на юг, сякаш виждаше чак до Антика. Стана му чудно дали Каол и Несрин са стигнали вече, дали вещите лечители на Торе Сесме се бяха захванали да церят измъченото му тяло.

И за това беше отговорен демонът в баща му, той беше прекършил гръбнака на Каол.

Мъжът, борещ се в тялото му, беше смекчил смъртоносната сила на удара.

Дориан нямаше такъв контрол, такова влияние, докато наблюдаваше как демонът използва собственото му тяло – докато демонът изтезаваше, убиваше и вземаше каквото пожелае. Явно баща му се оказваше по-силният човек от двама им. По-добрият.

Не че някога му се беше отдал шанс да го опознае като човек.

Дориан стисна пръсти в юмрук и в дланта му проблесна скреж. Сурова магия, но нямаше кой да го научи да я използва. Нямаше кого да помоли.

Облегна се на каменната стена до вратата на терасата и вдигна ръка към бледата ивица върху гърлото си. Колкото и часове да беше прекарал в тренировки под слънцето, кожата, намирала се под нашийника, така й не беше потъмняла. Може би завинаги щеше да остане светла.

Вероятно до края на дните си щеше да чува в сънищата си съскащия глас на демонския принц. Може би винаги щеше да се буди с чувството, че потта по тялото му е кръвта на Сорша, кръвта на Елин, когато я бе наръгал.

Елин. Не беше получил вест от нея – нито от когото и да било – относно завръщането на кралицата в родното й кралство. Опитваше да не се безпокои, да не размишлява защо още не е чул нищо.

Нищо, при положение че разузнавачите на Несрин и Каол вече му носеха новини за пробуждането на Морат.

Дориан надникна към стаята си, към купчината листове върху претрупаното си писалище, и потрепери. Чакаше го още много административна работа, преди да си легне: писма за подписване, планове за прочит...

В града отекна гръм.

Навярно сигнал, че трябва да се залавя за работа, освен ако не искаше за пореден път да будува до черните часове на утрото. Дориан влезе вътре, въздишайки остро през носа, а зад гърба му пак прокънтя гръмотевица.

Твърде скоро, твърде кратка.

Дориан се обърна да огледа хоризонта. Нямаше облаци – само червено-розово-златисто небе.

Но градът, ширнал се в подножието на хълма, върху който се издигаше дворецът, сякаш застина. Дори калната Ейвъри като че ли спря да пълзи към континента, сепната от поредния гърмеж.

И преди беше чувал този звук.

Магията във вените му забушува и докато се запита какво ли е усетила, терасата се вледени без негово благоволение, толкова бързо и свирепо, че камъните простенаха от студа.

Опита да я прибере, сякаш беше кълбо прежда, търкулнало се от ръцете му, но тя не му се подчини и ледът й плъзна още по-бързо, още по-дебел по каменната тераса. По сводестата врата зад него, по извитата фасада на кулата...

На запад прозвуча рог. Висок, оглушителен звук.

Тревожният му вой престана преждевременно.

Ъгълът на терасата не му предлагаше изглед към източника му. Той влетя в стаята, забравил за вледенените камъни, и се спусна към отворения западен прозорец. Беше подминал едва половината колони от книги и документи, когато зърна хоризонта. Когато градът му се изпълни с писъци.

В далечината, притулвайки залеза като ято прилепи, летеше цял легион уивърни.

Всичките бяха яхнати от вещици, надаващи боен рев към пламналото небе.

* * *

Манон и Тринайсетте летяха без почивка, без сън. Предишния ден бяха оставили двете придружаващи ги сестринства назад, тъй като уивърните им бяха твърде уморени, за да продължат с тяхното темпо. Особено след като Тринайсетте от месеци излизаха да патрулират в околността на Морат, надграждайки плавно издръжливостта си.

Летяха нависоко, за да останат скрити над облаците, но през пролуките в тях мярваха континента във всевъзможните му нюанси на лятно зелено и масленожълто, и бляскаво сапфирено. Този ден обаче беше ясен и те нахлуха в Рифтхолд без прикритието на облачна покривка тъкмо когато слънцето се спускаше на запад.

Към загубената й родина.

От тази височина, когато хоризонтът най-сетне разкри столицата, Манон съзря опустошението в неговия пълен мащаб.

Щурмът бе започнал без нея. Легионът на Искра продължаваше атаката си и още се устремяваше свирепо към двореца и стъклената стена, разгърната в западния край на града.

Манон сръчка Абраксос с колене в безмълвна заповед да ускори темпото си.

Той се подчини, но едва. Напълно бе изнемощял. И не само той.

Искра държеше сама да се увенчае с победата. Манон не се и съмняваше, че наследницата на Жълтоногите е получила заповедта да отложи нападението... до появата на самата Манон. Кучка! Гледала бе да стигне първа, да атакува без нея...

Наближаваха столицата все повече и повече.

Скоро писъците ги достигнаха. И червената й пелерина натежа като воденичен камък.

Манон насочи Абраксос към каменния дворец на хълма, надничащ иззад лъскавата стъклена стена – онази, която й бе наредено да разруши, – молейки се да не е закъсняла поне за едно.

И че знае какво прави.

7.

Дориан вдигна тревога, но стражите вече знаеха какво се случва. А когато опита да слезе от кулата, те препречиха стълбището и му казаха да остане горе. Той понечи да ги заобиколи, да помогне, но хората му го помолиха да не мърда оттам. Помолиха го, защото не искаха да го загубят.

Отчаянието в младите им гласове го накара да остане в кулата. Млади, но не безполезни.

Дориан стоеше на терасата си с изпъната напред ръка.

От такова разстояние не можеше да направи нищо, докато уивърните сееха гибел отвъд стъклената стена. Рушаха сгради, бутаха покриви с ноктите си, грабеха хора от улиците – неговите поданици.

Покриха небето като одеяло от остри зъби и нокти и макар стрелите на градската стража да попадаха в целта си, уивърните дори не им обръщаха внимание.

Дориан свика всичката си магия, подчинявайки я на волята си, призовавайки лед и вятър върху дланта си.

Трябваше да е упражнил способностите си досега, да помоли Елин да го научи поне на нещо, докато беше в Рифтхолд.

Уивърните приближаваха бавно двореца и стъклената стена около него, сякаш искаха да му демонстрират колко е безсилен пред тяхната мощ.

Нека дойдат. Нека сами влязат в капана на магията му.

Да, не умееше да я контролира на дълго разстояние като Елин, да обгърне града със силата си, но ако се доближеха достатъчно...

Повече никога нямаше да е слаб и страхлив.

Първият уивърн прелетя над стъклената стена. Беше гигантски – много по-едър от обсипаното с белези животно на белокосата вещица. Общо шест се устремиха към кулата, към двореца. Към краля му.

Дориан щеше да им покаже що за крал беше.

Позволи им да се доближат, стиснал пръсти в юмруци, докато ровеше все по-надълбоко и по-надълбоко в извора на магията си. Множество вещици останаха при стената и опашките на уивърните им заблъскаха матовото стъкло, трошейки го късче по късче. Като че шестте, полетели към двореца, съвсем спокойно можеха да го превземат и сами.

Вече ги виждаше ясно – виждаше кожените им костюми с железни шипове, как светлината на залязващото слънце се отразява по масивните нагръдници на уивърните, прелитащи стремглаво над още несъвзелата се от предишния удар околност на двореца.

А щом зърна кръвожадните им усмивки, оголващи железните им зъби, когато крясъците на стражите, които храбро ги обстрелваха откъм портата и прозорците на двореца, проехтяха в ушите му, той протегна ръка към вещиците.

Лед и вятър връхлетяха ездачките и летящите им зверове.

Стражите извикаха смаяно, а после потънаха в изумено мълчание.

Дориан дишаше тежко, бореше се за въздух, докато магията се изцеждаше от него и той се мъчеше да си спомни кой е и как се казва. Беше отнел много животи под робството на демона, но никога по своя воля.

А докато мъртвото месо се ръсеше от небето, строполявайки се по земята около двореца, докато кръвта на враговете му се сипеше в ситен червен дъжд... Още, стенеше магията му, виейки се в шеметни спирали и нагоре, и надолу, отново повличайки го в ледените си бързеи.

Отвъд пропукващата се стъклена стена градът му кървеше. Крещеше от ужас.

Още четири уивърна прелетяха над стената и ездачките им ги насочиха към разкъсаните си сестри. Горчиви викове се изтръгнаха от безсмъртните им гърла, докато вятърът брулеше краищата на жълтите ленти около главите им. Уивърните им се устремиха към небето, сякаш им бе заповядано да се издигат и издигат, за да се спуснат право върху него.

По устните на Дориан затанцува усмивка и той отново освободи магията си – този път двоен камшик, който изплющя към реещите се горе уивърни.

Още кръв и парчета уивърни и вещици полетяха към земята, всичките покрити с толкова дебел лед, че се строшиха при сблъсъка с плочника на вътрешния двор.

Дориан запробива още по-надълбоко. Ако успееше да влезе в града, можеше да разпери по-широко магическата си мрежа...

В този миг го нападнаха от друго място. Не отпред, нито от горе или от долу.

А отзад.

Кулата му се килна на една страна и той полетя напред, блъсвайки се в каменния парапет на терасата с такава сила, че едва не се претърколи от ръба.

Чу се трошене на камък и дърво и едно парче скала щеше да го премаже, ако не се беше защитил с магията си като под купол.

Той хукна към спалнята си. Грамадна дупка зееше в едната стена и покрива. А върху разбития камък стоеше широкоплещеста вещица с превръзка от избледняла жълта кожа около главата и усмивка, пълна с остри като бръсначи железни зъби.

Дориан призова магията си, но тя му отвърна само с искра.

Беше я употребил твърде скоро, твърде бързо, осъзна той. Твърде неконтролируемо. Нямаше достатъчно време да я извлече цялата. Уивърнът на вещицата подаде главата си в кулата.

Зад него още шест крилати звяра прелетяха над стъклената стена, отправяйки се към незащитения му гръб. А самата стена... Стената на Елин... Яростни, свирепи нокти и опашки я изравниха със земята.

Дориан погледна вратата към стълбището, откъдето вече трябваше да са влетели стражите. Но оттам го посрещна само тишина.

Толкова близо беше, но за да я стигне, трябваше да мине пред пастта на уивърна. Точно заради това се усмихваше вещицата.

Един шанс – щеше да има само един шанс за бягство.

Дориан побърза да свие пръсти в юмруци, за да не го оглежда повече вещицата.

Стрелна едната си ръка напред и от дланта му изхвърча лед право в очите на уивърна. Той изрева, отстъпвайки назад, и Дориан хукна.

Нещо остро закачи ухото му и се заби в стената пред него. Кинжал.

Той продължи да препуска към вратата...

Опашката се мярна в периферното му зрение само миг, преди да го блъсне в ребрата.

Когато полетя към каменната стена, магията му го обгърна, бранейки костите и черепа му. Сблъсъкът беше толкова силен, че камъните изпукаха. Толкова силен, че щеше да убие повечето хора.

Звезди и мрак затанцуваха пред очите му. Вратата беше така близо.

Дориан опита да стане, но крайниците му не се подчиниха.

Зашеметен; зашеметен от...

Мокра топлина се разля точно под ребрата му. Кръв. Раната не беше смъртоносна, но достатъчно дълбока да му причини болка, нанесъл му я беше някой от шиповете по опашката на звяра. Шипове, покрити със зеленикава лъскавина.

Отрова. Някаква отрова, която отслабваше и парализираше, преди да убие жертвата си...

Нямаше да позволи да го отвлекат отново, не и в Морат, не и при херцога и нашийниците му...

Магията му се забунтува срещу обездвижващата гибелна целувка на отровата. Лечебна магия. Но бавна, отслабена от безразсъдната му употреба отпреди малко.

Дориан опита да пропълзи до вратата, лъхтейки през стиснати зъби.

Вещицата изрева някаква команда на уивърна и Дориан събра достатъчно сили да извърне глава към тях. Тъкмо навреме да я види как изважда мечовете си и се гласи да скочи на седлото.

Не, не, не...

Но краката й не докоснаха земята.

В единия миг премяташе крак през гърба на звяра.

В следващия главата й я нямаше и кръвта й къпеше уивърна, който изрева, обърна се...

И изхвърча от зейналата дупка в стената на кулата, блъснат от друг, по-дребен уивърн. Осеян с белези и свиреп, с лъскави криле.

Дориан не изчака да види какво ще стане, не прояви и грам любопитство.

Запълзя към вратата, докато магията му поглъщаше отровата, която трябваше да го убие – буен поток от светлина, борещ се с могъща сила срещу зеленикавата тъмнина.

Разкъсана кожа, мускули и кости се съединяваха бавно със сърбеж, а онази искра проблясваше и мъждукаше във вените му.

Дориан тъкмо се пресягаше към дръжката на вратата, когато дребният уивърн кацна в дупката на разрушената му кула и от огромните му зъби закапа кръв по разпилените документи, на които се беше ядосвал преди броени минути. Облечената му в броня ловка ездачка скочи леко от седлото и стрелите в колчана, преметнат през гърба й, издрънчаха в дръжката на величествения меч до него.

Тя свали шлема, коронован с тънки като копия остриета.

Дориан позна лицето й, преди да си спомни името й.

Позна бялата й като лунно отражение коса, разливаща се по тъмната й люспеста броня; позна очите й с цвят на изгоряло злато.

Позна небивало красивото й лице, изпълнено със студена кръвожадност и зъл интелект.

– Ставай! – озъби му се Манон Черноклюна.

* * *

Проклятие.

Думата ехтеше като монотонна мантра в главата на Манон, докато крачеше през руините на кралската кула и бронята й громолеше по изпопадалите камъни, пръснатите листове и разпилени книги.

Проклятие. Проклятие. Проклятие.

Искра я нямаше никъде – поне около двореца. Сестринството й обаче беше тук.

И когато Манон зърна вещицата от Жълтоногите в разрушената кула, готова да убие краля... едновековните й инстинкти и обучението й бързо взеха решение вместо нея.

Само един замах на Ветросеч от гърба на Абраксос, и сестрата на Искра падна мъртва.

Проклятие. Проклятие. Проклятие.

След това Абраксос нападна уивърна й, мътноок мъжкар, който не успя дори да изреве, преди зъбите на Абраксос да се впият в дебелото му гърло и да се разхвърчат кървави парчета месо.

Нямаше време да се диви колко смело бе скочил в бой Абраксос, как дори не се беше поколебал. Неустрашимият й уивърн. Щеше да го нагости с допълнителна порция месо.

Тъмният, окървавен жакет на младия крал беше покрит с прахоляк и мръсотия. Но сапфирените му очи бяха бистри, макар и изцъклени. Тя отново извиси глас над ужасяващата глъчка на града.

– Ставай.

Той пак се пресегна към дръжката на желязната врата. Не за да извика помощ или да избяга, осъзна Манон, която вече се намираше на крачка от него, а за да се надигне.

Тя огледа дългите му крака, по-мускулести, отколкото при предишната им среща. После забеляза и раната, надничаща от едната страна на съдрания му жакет. Не особено дълбока и застрашаваща, но...

Проклятие. Проклятие. Проклятие.

Отровата от опашката на уивърна беше смъртоносна в най-лошия случай и парализираща – в най-добрия. Обездвижваше ранения само с една драскотина. Вече трябваше да е мъртъв. Или да умира.

– Какво искаш? – попита дрезгаво той и очите му запрескачаха между нея и Абраксос, който оглеждаше небето за други нападатели, мърдайки нетърпеливо криле.

Кралят опитваше да си спечели време, докато раната му зараснеше.

Магия. Само най-силната магия би могла да го спаси от смърт.

– Мълчи – озъби му се Манон и го изправи на крака.

Той не подскочи от допира й, нито от железните нокти, които съдраха жакета му. Стори й се по-тежък, отколкото бе очаквала, сякаш беше натрупал още мускули и под горните си дрехи. Но със силата й на безсмъртна не й костваше много енергия да го вдигне на нозе.

Беше забравила колко по-висок е. Като се изправи лице в лице с нея, Дориан впи поглед в очите й и пророни задъхано:

– Здравей, малка вещице.

Половинчатата му усмивка събуди една древна, хищническа част от нея, която се размърда и насочи уши към него. Не долавяше нито капка страх. Интересно.

– Здравей, малки принце – измърка в отговор Манон.

Абраксос изръмжа предупредително и Манон извърна глава към него. Друг уивърн летеше стремглаво към тях.

– Върви! – нареди му тя и го остави да се подпре на стената, отваряйки вратата на кулата. Посрещнаха ги писъците на стражите от долните етажи. Дориан се отпусна до стената, сякаш цялото му внимание бе съсредоточено в това да се задържи на крака. – Има ли друг изход?

Кралят я изгледа с отявлено преценяващ поглед, който я подтикна да изръмжи.

Зад тях, сякаш Майката им протягаше ръка, силен вятър изтласка уивърна и ездачката му настрана от кулата, запращайки ги към града. Дори Абраксос изрева, толкова силно вкопчен в стената, че камъкът се пропукваше под ноктите му.

– Има тайни проходи – отвърна кралят. – Но ти...

– Тогава ги намери. Изчезвай.

Той не помръдна от мястото си до стената.

– Защо?

Бледата линия още бележеше гърлото му, изпъквайки сред златистия тен на останалата му кожа. Ала тя не търпеше разпити от смъртни. Били те крале. Никога повече.

Затова пренебрегна въпроса му и каза:

– Перингтън не е това, за което го мислехме. Той е демон в смъртно тяло и сега е сменил кожата си. Вече е златокос мъж, въдещ зло в Морат, което скоро ще посее над света. Това е само началото. – Тя махна с железни нокти към опустошението около тях. – Така цели да прекърши духа ти и да спечели благоволението на други кралства, представяйки те за техен враг. Събери армията си, преди неговата да е достигнала непобедими размери. Иска да превземе не само континента, но и цяла Ерилея.

– И защо й е на въздушната му командирка да ми казва всичко това?

– Мотивите ми не те засягат. А сега бягай.

Онзи могъщ вятър отново блъсна двореца и изтласка наближаващите врагове; каменните стени простенаха под напора му. Вятър, ухаещ на борове и сняг – познат, странен аромат. Древен, коварен и жесток.

– Ти уби онази вещица.

Кръвта на Жълтоногата още се стичаше по камъните. Покриваше Ветросеч и сваления й шлем. Убийца на вещици.

Манон прогони мисълта заедно с прикрития в наблюдението му въпрос.

– Дължиш ми живота си, кралю на Адарлан. Готви се за деня, в който ще дойда да поискам отплата.

Той стисна чувствените си устни.

– Бий се с нас. Сега – бий се с нас сега срещу него.

Откъм отворената врата крясъци и бойни викове разсичаха въздуха. Вещиците бяха успели да кацнат някъде наблизо и бяха проникнали в двореца. Съвсем скоро щяха да ги открият. И ако кралят не беше избягал... Тя го издърпа от стената и го тикна към стълбището.

Краката му се подкосиха и той вкопчи смугла ръка в древния камък на стената. После я стрелна остро през широкото си рамо. Остър поглед.

– Не разпознаваш ли смъртта, когато те гледа в очите? – изсъска му с дълбок, злостен глас Манон.

– Виждал съм и по-лошо от смъртта – отвърна той и замръзналите му сапфирени очи я обходиха от главата до металните върхове на ботушите й и обратно. – Смъртта от твоята ръка би била милост в сравнение с останалото.

Нещо в нея потрепна от думите му, но кралят вече куцукаше надолу по стълбището, подпирайки се с ръка на стената. Движеше се толкова бавно, докато отровата се изпаряваше от него и магията му несъмнено се бореше с всички сили да спаси живота му.

Вратата в дъното на кулата се пръсна на парчета.

Дориан замръзна при вида на четирите Жълтоноги, които влетяха с ръмжене през входа. Щом стигнаха центъра на кулата, вещиците спряха и вдигнаха объркани погледи към Водачката на Крилото.

Ветросеч трепна в ръката й. Трябваше да го убие – да го убие веднага, преди да са разгласили, че са я видели с него...

Проклятие, проклятие, проклятие.

Но не й се наложи да взима такова решение. Във вихър от стомана Жълтоногите загинаха, преди дори да обърнат очи към воина, прелетял през вратата.

Сребриста коса, татуирано лице и шия, леко заострени уши. Източникът на онзи вятър.

Дориан изруга и залитна едно стъпало надолу, но взорът на елфическия воин беше върху нея. Изпълнен със смъртоносна ярост.

Въздухът в гърлото на Манон секна.

От гърдите й се изтръгна сподавен звук и тя заотстъпва назад, дращейки врата си, сякаш искаше да отвори път на въздуха. Магията на елфа я държеше непоклатимо.

Щеше да я убие за онова, което бе опитала да причини на кралицата му. За стрелата на Астерин, насочена към сърцето й. Стрелата, пред която беше скочил.

Манон се свлече на колене. Кралят мигновено се озова до нея и след като се досети какво става, изрева към долната площадка:

– НЕ!

Само толкова беше нужно. Въздухът отново изпълни устата й, дробовете й и Манон го загълта жадно, извивайки гръб.

Нейната раса нямаше магическа защита срещу такива атаки. Само в най-отчаяните, най-разярени моменти можеха да извлекат от магията, стаена дълбоко в тях – и то с унищожителни последствия. Дори най-кръвожадните и бездушни вещици сред тях едва-едва шепнеха за това деяние: Отдаването.

Лицето на Дориан изплува пред воднистото й зрение. Докато Манон още гълташе с пълни дробове свежия, животоспасяващ въздух, той каза:

– Намери ме, като размислиш, Черноклюна.

Сетне кралят изчезна.

8.

Роуан от рода на Белия трън летя без храна, вода и почивка цели два дни.

Въпреки това достигна Рифтхолд твърде късно.

Вещиците и уивърните им вече сееха хаос из столицата. Виждал бе падението на доста градове през вековете, за да знае, че с този беше свършено.

Дори жителите му да обединяха сили срещу врага, просто щяха да посрещнат смъртта си заедно. Вещиците вече бяха сринали стъклената стена на Елин. Поредният пресметлив ход на Ераван.

С мъка остави невинните да се борят сами за живота си и продължи неотклонно към каменния дворец и кулата на краля. Имаше мисия, възложена му от кралицата.

Да, закъснял беше, но надежда съществуваше.

Дориан Хавилиард залиташе от слабост, докато Роуан го влачеше по коридорите на замъка, използвайки острия си слух и обоняние, за да избягва местата, където още кипяха битки. Ако вещиците пазеха тайните проходи, ако не успееха да достигнат каналите... Роуан съставяше план след план. И никой нямаше добър завършек.

– Насам – рече задъхано кралят. Проговаряше за пръв път, откакто бе слязъл по стълбището. Вече се намираха в жилищната част на двореца, която Роуан бе зървал само отвън по време на разузнавателните си полети като ястреб. Покоите на кралицата. – В спалнята на майка ми има таен изход.

Белите врати на покоите бяха заключени.

Без дори да се замисли, Роуан ги разби в експлозия от дървени трески, които се забиха по пищните мебели и картините по стените. Украшения и ценни предмети се пръснаха на парчета пред очите им.

– Извинявай – обърна се Роуан към краля, макар и да не прозвуча особено искрено.

Магията му просветна, размърда се леко във вените му, за да му напомни, че е на привършване. Двата дни на стремглав полет и борбата с уивърните му бяха коствали скъпо.

Дориан огледа непреднамерената разруха.

– Все някой щеше да го стори – пророни равнодушно.

После се спусна през стаята, накуцвайки леко. Ако магията му беше малко по-слаба, навярно щеше да загине от отровната опашка на уивърна.

Дориан се спря пред голям позлатен портрет на красива кестенява жена, прегърнала бебе със сапфирени очи.

Погледът му остана върху нея за част от секундата, но Роуан улови момента. Дориан дръпна картината към себе си. Зад нея се криеше малка врата.

Роуан накара краля да мине пръв със свещ в ръка, а после с помощта на магията си върна картината на мястото й, преди да затвори вратата след тях.

Каменният проход беше тесен и прашен. Но вятърът някъде напред обещаваше открити пространства, влага и плесен. Роуан изпрати малка нишка магия да проучи стълбището, по което слизаха, и множеството коридори пред тях. Нямаше срутвания от взрива на часовниковата кула. Нито следа от дебнещи врагове и противната смрад на Валгите и зверовете им. И това беше нещо.

Елфическият му слух долавяше заглушените писъци и викове на умиращите над тях.

– Трябваше да остана – прошепна Дориан.

Значи и това му даряваше магията – свръхчовешки слух.

Сурова магия с множество дарове: лед, огън, изцеряване, изострени сетива и сила. Сигурно дори хамелеонство, ако се постараеше.

– Жив ще си по-ценен за народа си – увери го Роуан с отекващ между камъните глас.

Умората го глождеше, но той я отблъсна. Щеше да почива, когато достигнеха безопасно място.

Кралят не отвърна.

Затова Роуан продължи:

– Виждал съм падението на много градове. И на цели кралства. А унищожението, което съзрях от небето на идване, беше толкова пълно, че дори със завидните си дарби не е имало какво да предприемеш.

Не знаеше какво ще правят, ако такова опустошение достигнеше и Оринт. Нито защо Ераван го отлагаше. По-късно щеше да мисли за това.

– Трябва да умра с тях – беше отговорът на краля.

Достигнаха дъното на стълбището, откъдето проходът се разширяваше и разклоняваше. Роуан отново прати магията си да проучи многото тунели и стълбища. Стълбището отдясно водеше до входа на канал. Дотук добре.

– Изпратен съм да ти попреча точно в това – призна накрая Роуан.

Кралят го погледна през рамо и изтръпна от болка, когато движението опъна още неоздравялата му кожа. Точно на мястото, където Роуан подозираше, че бе зеела рана едва преди минути, от която сега оставаше само червен белег, надничащ през едната страна на съдрания му жакет.

– Щеше да я убиеш – отбеляза Дориан.

Роуан знаеше за кого говори той.

– Защо ме спря?

И кралят му разказа за случката от преди малко, докато слизаха все по-надълбоко в недрата на двореца.

– Аз не бих й се доверил – заяви Роуан, когато Дориан приключи с разказа си, – но може пък боговете да ни ударят едно рамо. Възможно е наследницата на Черноклюните да се присъедини към каузата ни.

Ако първо не я изобличаха. Но дори да разполагаха с подкрепата само на тринайсет вещици и уивърните им, ако това сестринство беше най-силното от целия клан Железни зъби... можеше да даде шанс на Оринт в борбата им срещу Ераван.

Достигнаха канализацията на двореца. Дори плъховете търчаха уплашено през входа на малкото водно поточе, сякаш воят на уивърните звучеше като погребален звън и за тях.

Подминаха свод, затрупан от срутени камънаци – несъмнено от експлозията на адския огън, която бяха предизвикали миналото лято.

Проходът на Елин, осъзна Роуан и нещо се сви дълбоко в гърдите му. Няколко стъпки напред стара локва изсъхнала кръв петнеше камъните до канала. Човешка воня се носеше около нея, покварена и гнусна.

– Тук Елин изкорми Арчър Фин – обясни Дориан, проследил погледа му.

Роуан не си позволи да мисли за това, нито за факта, че тези глупаци несъзнателно бяха дали на един асасин стая, тайно свързана с покоите на кралицата им.

Вързана за една каменна колона ги чакаше лодка, доста поизгнила, но достатъчно здрава. А решетката към малката рекичка, пълзяща край двореца, още беше отворена.

Роуан отново изпрати магията си пред тях, за да проучи безопасно ли е извън канализацията. Не я прерязаха криле, нито пък се пропи с мириса на кръв. Явно източната страна на двореца беше останала спокойна. Ако вещиците бяха достатъчно умни, щяха да сложат стражи във всяко негово ъгълче.

Но писъците и умолителните стонове, идващи отгоре, подсказваха на Роуан, че вещиците са твърде отнесени в жаждата си за кръв, за да разсъждават трезво. Поне за няколко минути.

Той посочи с брадичка към лодката.

– Качвай се.

Дориан свъси вежди, забелязал плесента и прогнилите места в корпуса й.

– Ще е цял късмет, ако не се разпадне под нас.

– Теб – поправи го Роуан. – Под теб. Не мен. Качвай се.

Тонът му накара Дориан да се подчини.

– А ти какво...

Роуан свали пелерината си и загърна краля с нея.

– Легни и се завий с нея.

Дориан отново се подчини, макар и леко пребледнял. Роуан преряза сръчно въжетата с ножовете си.

Сетне внезапно се преобрази и размаха криле достатъчно шумно, че да покаже на Дориан какво се е случило. Магията му простена и се напрегна, изтласквайки уж празната лодка от канала, сякаш някой случайно я беше изтървал.

След това излетя от изхода на канализацията и покри лодката със стена от твърд въздух, която изолираше мириса на краля и щеше да възпре неочаквано полетелите към него стрели.

С един-единствен поглед назад Роуан се устреми по течението на малката река, носейки се високо над лодката.

Един-единствен поглед назад към града, изковал, прекършил и закрилял кралицата му.

Стъклената й стена се стелеше на лъскави парчета из улиците и тревата.

Последните седмици, прекарани по пътищата, бяха същинско мъчение – копнежът да я обладае, да я вкуси го побъркваше. А думите на Дароу го бяха накарали да се замисли... и май, независимо от обещанието му на раздяла, се получаваше добре, че не бяха сторили последната стъпка.

Мисълта витаеше в дъното на съзнанието му дълго преди онзи дъртак да ги запознае с глупавите си укази: наистина беше принц, но само на хартия.

Нямаше нито армия, нито пари. Солидните средства, които притежаваше, бяха останали в Доранел, а Майев никога нямаше да му позволи да си ги върне. Пък и навярно вече бяха разпределени между братовчедите му натрапници заедно със земите и жилищата му. Независимо дали някои от тях – братовчедите, с които беше израснал – бяха отказали, водени от типичните за рода Белия трън преданост и упорство. Роуан вече можеше да предложи на кралицата си само силата на меча си, могъществото на магията си и искрената вярност на сърцето си.

А тези неща не печелеха войни.

Докато слушаха Дароу, беше доловил отчаянието й с острите си сетива, колкото и да го прикриваше лицето й. И познаваше огнената й душа: щеше да го направи. Да се омъжи за някой чуждоземен принц или лорд. Дори това помежду им... дори Роуан да бе наясно, че не е най-обикновена похот, нито просто любов.

Нещото помежду им можеше да погълне света със силата си.

И ако изберяха него, ако изберяха да останат заедно, изходът можеше да е фатален.

Именно затова не изрече думите, които от доста време пазеше за нея, дори когато всичките му инстинкти крещяха да го стори на раздяла. И може би това, че бе спечелил Елин само за да я загуби, беше наказанието му, задето бе допуснал смъртта на другарката си; задето най-сетне се беше отказал от всичката си скръб и омраза.

Плисъкът на вълните беше едва доловим покрай рева на уивърни и писъците на невинните, молещи за помощ, която нямаше да дойде. Той потисна болката в гърдите си, позива да се обърне.

Тук бушуваше война. Тези земи щяха да понесат и по-лошо през идните дни и месеци. Кралицата му, независимо от старанието му да я опази, щеше да понесе и нещо още по-лошо.

Щом лодката заплава по малката река, криволичеща към делтата на Ейвъри, следвана от белоопашат ястреб високо в небето, стените на каменния дворец вече се къпеха в кръв.

9.

Елида Локан знаеше, че я преследват.

Вече от три дни се мъчеше да избяга на нещото, което я дебнеше през безкрайната шир на Оуквалд. И междувременно се загуби.

Три дни без почти никакъв сън, без почивка дори за да намери храна и вода.

Веднъж свърна на юг, за да заблуди преследвача си. В крайна сметка цял ден държа тази посока. После се отправи на запад към планините. Сетне пак на юг, може би югоизток; не можеше да прецени. По това време вече бягаше, ала Оуквалдският лес беше толкова дълбок, че почти не виждаше слънцето, за да се ориентира по него. А без ясен поглед към звездите, тъй като не смееше да спре, за да се изкачи на някое дърво, не можеше да намери Господаря на Севера – нейния маяк към дома.

До обяд на третия ден вече беше на ръба на сълзите. От изтощение, от гняв, от пропил се чак в костите й страх. Щом преследвачът й я причакваше толкова време, то със сигурност нямаше да я убие бързо.

Спря на една поляна с препускащо през нея чевръсто поточе. Ножът трепереше в ръката й, а кракът я болеше – съсипаният й, безполезен крак. Готова бе да предложи на Мрачния владетел душата си в замяна на няколко часа мир и спокойствие.

Елида пусна ножа в тревата до себе си, падна на колене пред поточето и загълта жадно. Водата изпълни празнотата в стомаха й, оставена от горските плодове и корените. Наля манерката си с неудържимо разтреперани ръце.

Толкова разтреперани, че изпусна металната капачка в реката.

Изруга и бръкна до лакти в студената вода, опипвайки каменистото дъно, покрито с хлъзгави водорасли, молейки се за поне мъничко късмет...

Пръстите й тъкмо стиснаха капачката, когато първият вой огласи гората.

Елида и Оуквалдският лес застинаха.

Беше чувала кучешки лай и неземния хор на вълците, докато я влачеха от Перант към Морат.

Но това не беше нито едно от двете. Това беше...

В Морат й се беше случвало такъв вой да я изтръгне от съня й нощем. Вой, който успяваше да повярва, че си е представила, когато не прозвучеше отново. Никой нищо не беше споменавал за подобно нещо.

Но ето го сега. Онзи звук.

Ще създадем чудеса, които ще накарат светът да трепери.

О, богове! Елида завинти на сляпо капачката върху гърлото на манерката си. Каквото и същество да бе издало този звук, наближаваше бързо. Може би, ако се качеше на някое дърво – много, много нависоко, – щеше да се спаси. Да се скрие. Може би.

Тя се завъртя да пъхне манерката в чантата си.

От другата страна на потока обаче клечеше воин с дълъг, страховит нож, опрян върху коляното му.

Черните му очи я поглъщаха, а лицето под също толкова черната му, дълга до раменете коса беше сурово. Той процеди с гранитен глас:

– Освен ако не искаш да се превърнеш в обяд, момиченце, те съветвам да дойдеш с мен.

Тихичък, древен глас прошепна в ухото й, че най-сетне бе намерила непреклонния си преследвач.

А сега и двамата се бяха превърнали в нечия плячка.

* * *

Лоркан Салватер слушаше усилващото се ръмжене в древната гора с убеждението, че по всяка вероятност ще умрат.

Е, поне момичето. Или в лапите на чудовището, което ги беше погнало и двамата, или от неговия собствен нож. Още не беше решил.

Човешки – мирисът й на канела и бъз беше съвършено човешки... но и онзи друг мирис го имаше, онази нотка на тъмнина, която пърхаше край нея като колибри.

Сигурно щеше да заподозре, че тя е призовала зверовете, ако не долавяше острата миризма на страх във въздуха. И ако не я преследваше от три дни, позволявайки й да се загуби в оплетения лабиринт на Оуквалд. Нищо в действията й не говореше, че е обсебена от Валг.

Лоркан се изправи на крака и тъмните й очи се разшириха пред великанския му ръст. Тя остана на колене пред потока, протегнала мръсна ръка към кинжала, който безразсъдно бе захвърлила в тревата. Но не беше достатъчно глупава или отчаяна, за да го вдигне срещу него.

– Кой си ти?

Пресипналият й глас беше нисък – не чуруликащото, високо гласче, което бе очаквал от фината й, напълно оформена фигура. Нисък, студен и равен.

– Ако искаш да умреш – отвърна Лоркан, – твоя воля: продължавай да задаваш въпроси.

После се обърна на север.

И тогава от срещуположната посока дойде ново ръмжене.

Две глутници, настъпващи от двете им страни. Чу се шумолене на трева и дрехи и като погледна към отсрещния бряг, момичето беше станало; държеше кинжала си в ръка, а лицето й бледнееше навярно защото беше осъзнала какво се случва: обкръжаваха ги.

– Изток или запад? – попита Лоркан.

През петте века, в които обикаляше света с окървавени мечове, нито веднъж не беше доловил такова ръмжене. Извади брадвата от колана на хълбока си.

– Изток – пророни момичето, впервайки взор ту в едната, ту в другата посока. – Казаха ми... казаха ми да не навлизам в планината. Там бродят уивърни: грамадни, крилати зверове.

– Знам какво е уивърн – увери я той.

Тонът му подпали искра гняв в тъмните й очи, но страхът я угаси. И тя заотстъпва към посоката, която бе избрала. Едно от съществата нададе траурен вой. В него нямаше нищо вълчо. Не, беше твърде пронизителен, писклив – като трели на прилеп. Но по-дълбок. По-кръвожаден.

– Бягай! – нареди Лоркан.

И тя се втурна.

Трябваше да й го признае: независимо от осакатения й крак, от умората, която я правеше безразсъдна през последните няколко дни, препусна като сърна през дърветата; вероятно ужасът заглушаваше болката й. Лоркан прескочи широкия поток с едно ловко движение, скъсявайки разстоянието помежду им за част от секундата. Човеците бяха толкова мудни. Дъхът й вече пресекваше, докато се изкачваше по един хълм, издавайки достатъчно звуци, че да привлече вниманието на преследвачите им.

Трошене на клони откъм шубрака зад тях – откъм юг. Две или три същества, ако съдеше по звуците. И то големи, ако съдеше по тропота на крайниците им.

Момичето достигна едва-едва билото на хълма. Изправи се и Лоркан отново огледа крака й.

Защо я беше преследвал толкова време, ако сега щеше да умре? За миг усети тежестта във връхната си дреха – скътания Ключ на Уирда. Магията на Лоркан беше силна, по-силна от тази на всички полуелфически воини във всички кралства по света. Но използваше ли Ключа...

Използваше ли Ключа, щеше да си заслужи проклятието, което би му навлякъл.

Затова хвърли мрежа от магията си зад тях, невидима преграда с плаващи струи черен вятър. Когато силата му се разля като вълна, момичето настръхна и извърна глава към него. Кожата й пребледня още повече, но тя продължи куция си бяг надолу по хълма.

Само миг по-късно четири масивни тела се сблъскаха с магията му.

Острият мирис на кръвта й, докато раздираше плътта си по скали и щръкнали корени, изпълни носа му. Беше прекалено бавна.

Лоркан отвори уста да я пришпори, но в този момент невидимата му стена се срина.

Не се срина, а се разцепи, сякаш зверовете я бяха продрали.

Невъзможно. Никой не можеше да проникне през щита му. Дори проклетникът Роуан от рода на Белия трън.

Но нямаше лъжа – магията му бе сразена.

Момичето достигна дерето в подножието на хълма и едва не зарида при вида на равната горска площ пред тях. Хукна натам и тъмната й плитка се замята наляво-надясно, а раницата й заподскача по стройния й гръб. Лоркан тръгна след нея, оглеждайки гората от двете им страни. Зад тях отново се чу ръмжене и трошене на клони.

Зверовете ги изтласкваха нанякъде, но към какво? И ако бяха успели да разкъсат магията му...

От дълго, дълго време не беше срещал нов враг, когото да разнищва, да търси начини да унищожи.

– Не спирай – изграчи й той и момичето дори не надникна през рамо, когато Лоркан заби пети между два великански дъба.

От дни се потапяше в магията си с намерението да я използва върху не съвсем човешкото момиче, омръзнеше ли му да я преследва. Сега тялото му преливаше от нея, силата му напираше да се излее.

Лоркан преметна брадвата в ръката си – веднъж, два пъти. Песента на метала отекна из гъстата гора. Студен вятър, пропит с черна мъгла, затанцува между пръстите на свободната му ръка.

Не като този на Белия трън, нито светлина и пламък като силата на кралицата му кучка. Нито дори сурова магия като тази на новия крал на Адарлан.

Не, магията на Лоркан беше магия на волята – на смъртта и острата мисъл, на унищожението. Нямаше име за нея.

Дори кралицата му не знаеше как да я нарече и откъде извираше. Навярно дар от тъмния бог, от Хелас, размишляваше Майев – тъмна дарба за тъмния й воин. Само това я интересуваше.

Дива усмивка танцуваше по устните на Лоркан, когато разреши на магията си да се издигне до повърхността, когато позволи на черния й бяс да изпълни вените му.

Рушил бе цели градове с мощта й.

Не вярваше, че тези зверове, колкото и свирепи да бяха, можеха да я преживеят.

Щом го наближиха, съществата забавиха крачка, усетили дебнещия ги хищник.

За пръв път от много време Лоркан не намери думи, с които да опише какво виждаха очите му.

Май трябваше да убие момичето. Смъртта от неговата ръка щеше да е милост в сравнение с онова, което щяха да й причинят озъбените твари пред него, ниско приклекнали върху масивни, кръвожадни нокти. Не бяха Копои на Уирда. Много по-страшни.

Кожата им беше петнистосиня, толкова тъмна, че изглеждаше почти черна. Всеки от дъгите им, изваяни от мускули крайници беше поддържан с безмилостна педантичност. Източените нокти на ръцете им – всяка с по пет пръста – сега бяха извити, сякаш в подготовка за нападение.

Но не телата им го смаяха.

Смая го това, че като спряха пред него, се усмихнаха под сплесканите си носове като на прилепи, разкривайки двойни редове с игловидни зъби, а след това се изправиха на задните си крака.

Изопнаха се до пълния си ръст, сякаш пълзящ човек се надигаше на нозете си. Само че тези същества стърчаха поне с половин метър над него.

А подозрението му за обезпокоително познатите им фигури бе потвърдено, когато най-близкото отвори противната си паст и рече:

– Още не сме вкусили плътта на твоята раса.

Лоркан вдигна рязко брадвата.

– И аз не съм имал удоволствието да ви срещна друг път.

Изключително малко зверове владееха езиците на смъртните и елфите. Повечето ги бяха научили чрез магия, придобита с коварство или нечие благоволение.

На главите им лъщяха тъмни човешки очи, присвити от трепетно очакване на неизбежното кръвопролитие.

Белия трън го беше предупредил какво се случва в Морат, беше споменал, че Копоите на Уирда навярно бяха едва първите от множество ужасяващи неща, които скоро щяха да плъзнат по света. Лоркан обаче не беше подозирал, че въпросните същества ще са високи почти два метра и половина и отчасти човешки, отчасти пъклено творение на Ераван.

Най-близкото дръзна да пристъпи към него, но бързо изсъска заради невидимата преграда, която беше опънал помежду им. Магията му потрепери и запулсира заради отровните нокти, с които чудовището бе проболо щита му.

Един срещу четирима. Обикновено не представляваше трудност за него.

Обикновено.

Но сега носеше Ключа на Уирда, който тварите издирваха, както и златния пръстен, който бе откраднал от Майев и който после бе даден на Елин Галантиус и беше откраднат и от нея. Пръстенът на Атрил. А ако отнесяха някой от двата предмета на господаря си...

Тогава Ераван щеше да притежава и трите Ключа на Уирда. И щеше да отвори вратата между световете, освобождавайки строените отвъд валгски орди. А що се отнасяше до златния пръстен на Атрил... Лоркан не се съмняваше, че Ераван ще унищожи пръстена, изкован от самата Мала – единствения талисман в цяла Ерилея, даряващ неуязвимост от Камъка на Уирда... и Валгите.

Затова Лоркан се впусна в атака. По-бързо, отколкото дори те можеха да осъзнаят, той запрати брадвата си по най-далечното същество, приковало очи към онова, което изпробваше щита му с нокти.

Брадвата се заби във врата му, дълбоко и безпощадно, и спътниците му извърнаха светкавично глави към него. Тъкмо навреме, за да видят как се сгромолясва на земята. Явно тварите бяха смъртоносни по природа, но все още неопитни.

Възползвайки се от моментното им невнимание, Лоркан хвърли двата си ножа.

Две остриета се вклиниха в две набраздени чела и жертвите му отметнаха глави назад, стоварвайки се на колене.

Съществото в средата, онова, което бе проговорило, нададе първичен, оглушителен вой. Сетне се втурна към щита.

Този път отскочи от още по-наситената магия. Лоркан извади меча си и още един нож.

И можеше само да гледа как звярът реве срещу щита му, блъскайки го с двете си изродени, покрити с нокти ръце... и магическата стена се топи под допира му.

Съществото мина през щита му като през врата.

– Е, да поиграем.

Лоркан зае отбранителна поза, чудейки се докъде ли беше стигнало момичето, дали изобщо беше видяла какво ги преследва. Паническите й стъпки отдавна бяха заглъхнали.

Зад изчадието спътниците му се гърчеха.

Не – съживяваха се.

Двете вдигнаха силни, смъртоносни ръце към кинжалите в черепите си и ги изтръгнаха със стържене на метал по кост.

Само онова, чиято глава се държеше за врата му на няколко сухожилия, остана на земята. Ясно, трябваше да ги обезглавява.

Макар и това да изискваше близка среща с тях.

Съществото пред него се усмихна с кръвнишко доволство.

– Какво сте вие? – процеди дрезгаво Лоркан.

Другите две вече стояха заплашително на крака с напълно зараснали рани по главите.

– Ние сме ловците на Негово Мрачно Величество – отвърна с театрален поклон водачът им. – Ние сме илкените. И преследваме когото ни наредят.

Онези вещици бяха изпратили зверовете си по петите му? Страхливки, защо не дебнеха сами плячката си?

Илкенът продължи, пристъпвайки към него на крака, превити назад.

– Възнамерявахме да те дарим с бърза смърт. – Съществото подуши смълчаната гора с разширени ноздри. – Но тъй като ни попречи да хванем плячката си... с наслада ще те убиваме малко по малко.

Значи, не той беше плячката. Не него преследваха уивърните през цялото това време, не него искаха тези твари. Нямаха представа какво носеше – кой беше.

– За какво ви е момичето? – попита той, следейки бдително как трите илкена се примъкваха към него.

– Не те засяга – отсече водачът им.

– Ако за залавянето й е обявена награда, ще ви помогна.

Тъмни, бездушни очи се стрелнаха към него.

– Нея браниш?

Лоркан сви рамене, молейки се да не усетят, че блъфира, за да спечели още време на момичето, за да разбере откъде идва силата им.

– Дори не знам името й.

Трите илкена се спогледаха въпросително, съвещателно. Водачът им рече:

– Тя има своята значимост за краля ни. Заведи му я и ще те изпълни с мощ, много по-голяма от някакви си нищожни щитове.

Това ли бяха получили и човеците, които те някога са били – магия, неуязвима от естествените сили на този свят? Или изборът им е бил отнет също като душите им?

– С какво е важна за него?

Вече се намираха на един хвърлей от него. Питаше се колко ли време им беше нужно да възстановят силата, която им бе позволила да разпорят магическата му стена. Нищо чудно и те да печелеха време.

Илкенът отвърна:

– Тя е крадла и убийца. Кралят трябва да й въздаде справедливост.

Лоркан можеше да се закълне, че невидима ръка докосна рамото му.

Познаваше този допир, цял живот му се беше доверявал. Точно той го беше опазил жив толкова време.

Докосване по гърба да върви напред, да се бие и да убива, и да вдишва смъртта. Докосване по рамото да бяга. Да знае, че напред го чака само гибел, а животът е зад него.

Илкенът се ухили отново; зъбите му светеха в горския сумрак.

Сякаш в отговор, нечий писък проехтя откъм гората зад тях.

10.

Елида Локан стоеше пред същество, родено от кошмарите на мрачен бог.

То се издигаше в другия край на поляната, вкопало хищнически нокти в глинестата горска почва.

– Ето къде си била – изсъска чудовището през зъби, по-остри от резците на щука. – Ела с мен, момиче, и ще те даря с бърз свършек.

Лъжи. Виждаше как я оглежда, как извива нокти, като че вече усещаше мекия й корем под тях. Беше се явило на пътя й като от облак нощ, присмивайки се на писъка й. Тя вдигна ножа с разтреперана ръка.

Съществото стоеше като човек – говореше по човешки. А очите му... Съвършено бездушни, но формата им... И те бяха човешки. Чудовищни – що за кошмарно въображение бе съчинило подобно страшилище?

Знаеше отговора.

Помощ. Трябваше й помощ. Но онзи мъж от потока навярно беше посрещнал смъртта си в ноктите на другите зверове. Питаше се колко ли време го беше бранила магията му.

Съществото пристъпи към нея, мускулестите му крака скъсиха разстоянието прекалено бързо. Тя заотстъпва към гората, в посоката, откъдето беше дошла.

– И кръвта ти ли е сладка като лицето ти, момиче?

Сивкавият му език опита въздуха помежду им.

Мисли, мисли, мисли.

Какво би сторила Манон пред такова същество?

Манон, припомни си тя, беше надарена със свои собствени остри нокти и зъби.

Но едно мъничко гласче прошепна в ухото й: Ти също. Използвай дарованията си.

Съществуваха и други оръжия, освен онези, изковани от желязо и стомана.

Макар коленете й да трепереха, Елида вдигна брадичка и погледна звяра в черните му, човешки очи.

– Внимателно – предупреди го тя, понижавайки глас до дълбоката дрезгавост, с която Манон често плашеше околните. Елида бръкна в джоба на палтото си, извади парчето камък и го стисна в юмрука си, за да призове онази неземна сила да изпълни поляната, света. Молейки се съществото да не надзърне към ръката й, да не попита какво държи, тя провлачи самоуверено: – Нали не смяташ, че Мрачният крал ще те посрещне радушно, ако ме нараниш? – Тя го изгледа отвисоко. Или доколкото можа от мястото си поне на метър под него. – Изпратена съм да търся момичето. Не ми се пречкай.

В този момент съществото като че ли забеляза кожените й бойни одежди.

Сякаш долови странния, особен мирис на камъка.

И се поколеба.

Елида задържа маската на студена неприязън върху лицето си.

– Изчезни от погледа ми.

Едва не повърна, тръгвайки към него към сигурна смърт. Въпреки това продължи уверено с дръзката походка на Манон. Докато го подминаваше, намери сили да впери очи в отвратителното му прилепово лице.

– Предай на спътниците ти, че ако отново ми попречите, лично ще съставя развлекателната ви програма в подземията на Морат.

В очите му продължи да танцува колебание – редом с искрен страх. Думите й бяха просто сполучлива догадка от дочутото в крепостта. Дори не смееше да си помисли какво се случваше там, за да накара страшилище като това да затрепери.

Елида беше на пет стъпки от съществото, крачейки с острото съзнание, че гръбнакът й бе напълно изложен на кръвожадните му нокти и зъби, когато то попита:

– Защо бягаше от нас?

Без да се обърне, тя процеди с ледения, злобен глас на Манон Черноклюна:

– Не отговарям на въпросите на нисшестоящи твари. Вече прекъснахте мисията ми и ранихте глезена ми с безсмислената си атака. Моли се да не помня лицето ти, щом се върна в крепостта.

Разбра къде е допуснала грешка в мига, в който звярът вдиша през зъби.

Въпреки това продължи напред с изопнат гръб.

– Какво съвпадение – провлачи съществото, – че и плячката ни е със същия недъг.

Анийт да й е на помощ! А сигурно дори не беше забелязало куцането й до този момент. Глупачка. Глупачка.

Бягството нямаше да й помогне, само щеше да увери съществото в правотата му. Затова спря, сякаш нервите й се бяха изчерпали, и извърна бясно лице към него.

– Какви ги бръщолевиш?

Съвършена самоувереност, съвършена ярост.

Чудовището отново се поколеба. Един шанс – имаше само един шанс. Скоро щеше да схване, че го е изиграла.

Елида задържа погледа му. Беше като да се взира в очите на мъртва змия.

После процеди със смъртоносния тих глас, така любим на вещиците:

– Не ме принуждавай да ти показвам какво сложи в мен Негово Мрачно Величество на онази маса в подземието.

Сякаш в отговор камъкът в ръката й запулсира и Елида можеше да се закълне, че измежду пръстите й заструи мрак.

Съществото потрепери и предприе крачка назад.

Без да се замисля какво държи в ръката си, Елида го изгледа злобно и продължи по пътя си.

Извървя около километър, преди гората отново да зашумоли оживено край нея.

Тогава падна на колене и повърна.

От стомаха й излезе само жлъчка и вода. Толкова бе заета да бълва стомашни сокове от страх и облекчение, че не усети някой да я доближава, докато не стана твърде късно.

Широка ръка стисна рамото й и я завъртя.

Тя извади кинжала си, но прекалено бавно. Същата ръка я пусна, за да бутне ножа на тревата.

Елида се озова пред омърсеното лице на мъжа от потока. Не, не омърсено. Оплискано с воняща черна кръв.

– Как? – смая се тя, отстъпвайки назад.

– Първо ти – озъби й се непознатият и кимна рязко към гората зад тях.

Тя проследи погледа му. Но не зърна нищо.

Като върна очи към суровото му лице, до гърлото й студенееше острието на меч.

Тя опита да му се измъкне, но мъжът стисна ръката й и впи стоманата още по-надълбоко в кожата й.

– Защо миришеш като една от тях? Защо те преследват?

Добре че беше прибрала камъка в джоба си, иначе можеше да му покаже. Опасяваше се обаче, че движението ще го подтикне към атака, а и малкото гласче й нашепваше да крие камъка.

Затова му предложи друга истина.

– Защото прекарах последните няколко месеца в Морат сред тази миризма. Издирват ме, понеже успях да избягам. Тръгнала съм на север, там е най-безопасно.

Той свали меча с едно светкавично движение и поряза ръката й. Просто драскотина, която й причини само безобидна болка.

Пред очите на двамата червената й кръв плисна и закапа по земята.

И този отговор му стигаше.

– Можеш да ми викаш Лоркан – обяви, макар и да не го беше питала.

Сетне я преметна през широкото си рамо като чувал с картофи и хукна.

За секунди Елида се увери в две неща: че останалите същества – колкото и да бяха – явно ги следваха, и то бързо. Изглежда, че бяха разбрали, че се е измъкнала с хитрост. И че мъжът, летящ като вятъра сред древните дъбове, беше полуелф.

* * *

Лоркан препускаше през гората и дробовете му гълтаха жадно от задушния въздух. Преметнато през рамото му, момичето дори не мрънкаше, докато стопяваха километрите. Беше пренасял багажи, по-тежки от нея, през цели планински вериги.

Забави крачка чак когато силата му започна да гасне, изразходвана по-бързо заради магията, която му се беше наложило да използва, за да се пребори с вродената устойчивост на трите илкена към нея и да ги впримчи в смъртна хватка. Накрая уби два от тях, а третия прикова за достатъчно време, че да догони момичето.

Беше му провървяло.

Оказваше се, че момичето е умница.

Спря плавно и я остави на земята достатъчно грубо, че да я заболи раненият глезен. Кръвта й беше червена вместо смърдящата чернилка на обсебените от Валг, но това не обясняваше как бе смогнала да усмири илкена.

– Къде отиваме? – попита тя и свали раницата си, за да извади облечена в кожа манерка.

Лоркан зачака сълзите и молитвите, и жалбите й. Но тя просто развъртя капачката и отпи голяма глътка вода. После, за негова изненада, предложи и на него.

Той не прие. А тя просто отпи отново.

– Отиваме към края на гората, към река Акантус.

– А къде... къде сме сега?

Колебанието й му казваше достатъчно: беше се замислила дали да рискува с въпрос, разкриващ уязвимостта й... но в крайна сметка бе решила, че отчаяно се нуждае от отговора.

– Как се казваш?

– Мериън – отвърна, а сетне впи очи в него с такава нетрепваща решимост, че той килна глава.

Ясно. Отговор за отговор.

– Намираме се в сърцето на Адарлан. Беше на един ден път от река Ейвъри.

Мериън примигна. Стана му чудно дали изобщо е знаела, дали се е замислила как ще прекоси бурната река, потапяла кораби с възможно най-опитните капитани.

– Продължаваме ли да бягаме, или може да поседна малко? – попита тя.

Той се ослуша за опасности, след това посочи с брадичка.

Мериън въздъхна и седна върху покритата с мъх и корени земя. Очите й го заоглеждаха.

– Мислех, че всички елфи са мъртви. Дори полуелфите.

– Аз съм от Вендлин. А ти – вдигна леко вежди той – си от Морат.

– Не съм от Морат. Избягах от Морат.

– Защо? И как?

Присвитите й очи му казаха достатъчно: тя бе наясно, че още не й вярва напълно, независимо че бе видял червената й кръв. Но вместо да му отвърне, се приведе над краката си, за да развърже връзките на единия си ботуш. Пръстите й трепереха леко, но се справи; събу ботуша, свали чорапа и нави крачола на кожения си панталон, разкривайки...

По дяволите! Виждал бе предостатъчно осакатени тела през живота си, самият той бе осакатил предостатъчно, но почти никой не изоставяше травмата си така. Кракът на Мериън представляваше грозен набор от белези и изкривени кости. А точно над уродливия й глезен личаха още незаздравелите рани от окови.

Тя пророни тихо:

– Съюзниците на Морат обикновено са цели. Тъмната им магия лесно цери недъзите, а такива определено не са им нужни.

Ето защо беше стигнала толкова далеч с куцане. Имаше го от години, ако се съдеше по цвета на белезите.

Мериън спусна крачола си, но остави стъпалото си голо, за да го разтрие, и изсъска през зъби.

Той седна на един паднал дънер на няколко крачки от нея и свали раницата си, за да бръкне в нея.

– Разкажи ми каквото знаеш за Морат – нареди и й хвърли кутия с мехлем от Доранел.

Момичето я загледа и проницателните й очи веднага навързаха кой е, откъде идва и какво съдържаше кутията. Щом впери взор в лицето му, кимна в мълчалив знак, че приемаше предложението му: облекчение от болката в замяна на отговори. Тя развинти капака и на Лоркан му направи впечатление как отвори леко уста, вдишвайки силния аромат на билките.

Болка и наслада затанцуваха по лицето й, докато втриваше мехлема в старите си рани.

А през това време говореше.

Разказа му за въздушната кавалерия от Железни зъби, за Водачката на Крилото и Тринайсетте, за армиите, лагеруващи около планинската крепост, за местата, където денонощно отекваха писъци, за безчетните ковачници и работилници. Описа и бягството си: без всякакво предупреждение, незнайно как, дворецът се беше взривил. Възползвайки се от случая, Мериън се беше предрешила като вещица, грабнала беше една от раниците им и беше избягала. В настъпилия хаос никой не я беше погнал.

– Бягам от седмици – добави тя. – А очевидно съм взела едва половината разстояние.

– Накъде?

Мериън погледна на север.

– Към Терасен.

Лоркан потисна ръмженето, надигнало се в гърлото му.

– Не пропускаш нищо.

– Имаш ли новини? – попита го с тревожен поглед тя.

– Не – сви рамене Лоркан. Тя спря да разтрива крака и глезена си. – Какво ще търсиш в Терасен? Семейството си?

Не я попита защо са я отвели в Морат. Нямаше особено желание да слуша тъжната й история. Уверил се беше, че всеки си има такава.

Лицето на момичето се напрегна.

– Длъжница съм на една приятелка, на жената, която ми помогна да се измъкна от Морат. Тя ми заръча да намеря момиче на име Селена Сардотиен. И това е първата ми мисия: да науча коя е и къде е. Терасен ми се струва по-добро място да започна търсенето си от Адарлан.

В думите й нямаше коварство, нито нотка в гласа й не му подсказваше, че срещата им е била нещо повече от чиста случайност.

– А след това – продължи момичето с още по-грейнали очи – трябва да открия Елин Галантиус, кралицата на Терасен.

Едва се сдържа да не посегне към меча си.

– Защо?

Мериън надникна към него, сякаш беше забравила, че изобщо е до нея.

– Носят се слухове, че набирала армия, с която да възпре моратската. Искам да й предложа услугите си.

– Защо? – повтори въпроса си той.

Като изключеше остроумието, което я бе спасило от ноктите на илкена, не виждаше друга причина кралицата кучка да се нуждае от услугите на това момиче.

Мериън стисна плътните си устни.

– Защото съм от Терасен, а мислех, че кралицата ми е мъртва. Сега, когато знам, че е жива и се бори, ще се боря с нея. За да направя така, че никое друго момиче да не бъде отвлечено от дома му, заточено в Морат и забравено.

Лоркан се замисли дали да не й каже каквото знаеше: че двете й мисии всъщност са една и съща. Но това щеше да доведе до тирада от въпроси, а той не беше в настроение да...

– А ти защо искаш да отидеш в Морат? Всички останали бягат оттам.

– Господарката ми ме изпрати да потуша заплахата, която се надига там.

– Ама ти си един човек... елф.

Не беше искала да го обиди, но Лоркан все пак я изгледа ядно.

– И аз си имам своите умения.

Очите й отскочиха към ръцете му, покрити със засъхнала черна кръв. Стана му чудно дали момичето не вижда следите от магията, струяла преди малко оттам.

Той зачака Мериън да продължи с въпросите, но тя нахлузи чорапа си, после и ботуша и го завърза.

– Не бива да почиваме дълго.

Каквото беше вярно, вярно си беше.

Тя се изправи, потрепвайки леко от болка, но погледна с одобрителна гримаса крака си. Достатъчен отговор за действието на мехлема. После се наведе да вземе кутията и тъмната й коса се свлече пред лицето й. Явно в даден момент плитката й се беше разплела.

Стана и му хвърли кутията. Той я хвана с една ръка.

– А като стигнем Акантус, какво?

Той прибра кутията в пелерината си.

– В равнината сега е пълно с търговски кервани и странстващи сезонни панаири; срещнах доста по пътя си насам. Все някой ще иска да прекоси реката. А ние ще се скрием при тях. След като стъпим на другия бряг и се отдалечим достатъчно, ти тръгваш на север, а аз – на юг.

Тя присви леко очи, но каза:

– Защо ти е да пътуваш с мен?

– Искам да ми опишеш по-подробно вътрешността на Морат. Аз ще те пазя от опасности, а ти ще ми кажеш каквото знаеш.

Слънцето започваше да се спуска към хоризонта, къпейки гората в златисто. Мериън свъси леко вежди.

– Кълнеш ли се? Че ще ме пазиш?

– Днес не те оставих на илкените, нали?

Тя го изгледа с трезвост и проникновение, които го накараха да спре на място.

– Закълни се.

Той врътна очи.

– Обещавам. – Момичето нямаше представа, че през последните пет века обещанията бяха единствената му разменна монета. – Няма да те изоставя.

Тя кимна, привидно доволна от отговора му.

– Тогава ще ти разкажа каквото знам.

Лоркан отправи поглед на изток, премятайки раницата си през рамо.

Мериън обаче каза:

– Ще ни търсят на всеки кръстопът, ще преравят всеки фургон. Щом ме откриха тук, ще ме намерят и на всеки главен път.

Същото важеше и за него, ако вещиците още го издирваха.

– Имаш някаква идея ли? – попита Лоркан.

По розовите й устни затанцува бледа усмивка, независимо от ужаса, от който току-що се бяха спасили, от мъките й в гората.

– Може да се каже.

11.

Манон Черноклюна кацна в Морат, повече от готова да реже гърла.

Всичко се беше объркало.

Всичко.

Уби онази кучка от Жълтоногите заедно с уивърна й, спаси краля със сапфирени очи и видя как елфическият принц заколва четирите вещици от Жълтоногите.

Пет. Пет Жълтоноги бяха мъртви или от нейната ръка, убити заради бездействието й. Пет сестри на Искра.

В крайна сметка почти не участва в унищожението на Рифтхолд, а го остави на другите. Въпреки това сложи коронования си шлем и нареди на Абраксос да отлети до най-високата кула на каменния дворец, откъдето да изреве победоносно – и да разгласи заповедта й.

Дори при далечните бели стени на града, където изтребваха стражите и уплашените жители, уивърните спряха при сигнала му за отбой. Всички сестринства до едно се подчиниха.

Тринайсетте я намериха само след броени секунди. Тя не им разказа какво се случило, но и Сорел, и Астерин впериха погледи в нея: първата, за да се увери, че не е пострадала по време на „атаката“, която уж се беше състояла, а втората – защото я бе придружила до Рифтхолд онзи ден, когато Манон беше оставила послание с валгска кръв до кралицата на Терасен.

След като уивърните на Тринайсетте накацаха по кулите на двореца, някои увиснали по външните им стени като котки или змии, Манон зачака Искра Жълтонога.

Сега, докато крачеше по сумрачните, вонящи коридори на Морат, пъхнала шлема си под мишница и следвана от Астерин и Сорел, разговорът им отново се разигра в главата й.

Искра кацна на единственото свободно място: едно кътче от покрива, намиращ се под Манон, която умишлено беше избрала точно тази позиция.

Кестенявата коса на вещицата се беше разплела от стегнатата й плитка, а надменното й лице беше оплискано с човешка кръв.

– Тази победа беше моя – озъби се тя на Манон.

Манон й отвърна изпод сянката на шлема си:

– Градът е мой.

– Аз трябваше да превзема Рифтхолд; от теб се искаше само да следиш атаката. – Блясък на железни зъби. На кулата отдясно на Манон Астерин изръмжа предупредително. Искра извърна тъмните си очи към русата вещица и отново оголи зъби. – Разкарай глутницата си кучки от града ми.

Манон премери с поглед Фендир, мъжкия уивърн на Искра.

– Достатъчен отпечатък остави. Постижението ти е отчетено.

Искра затрепери от гняв. Не заради думите й. Вятърът беше изменил посоката си и сега духаше към нея. Носеше й мириса на Манон.

– Коя? – кипна Искра. – Коя от сестрите ми закла?

Манон не трепна, не позволи на нито капка съжаление или тревога да се изпише по лицето й.

– Защо ми е да знам имената ви? Тя ме нападна, докато наближавах плячката си, решена да си присвои краля и готова да посегне на наследница заради това. Заслужи си наказанието. Особено като се има предвид, че плячката ми се измъкна, докато се разправях с нея.

Лъжкиня лъжкиня лъжкиня.

Манон оголи железните си зъби – единствената част от лицето й, видима под шлема.

– В двореца лежат труповете на още четири от твоите: уби ги елфическият принц, дошъл да спаси краля, докато аз се занимавах с твоята калпава кучка. Смятай се за щастливка, Искра Жълтонога, че няма да накажа и теб заради загубата си.

Смуглото лице на Искра бе пребледняло. Тя огледа Манон и Тринайсетте и рече:

– Прави каквото искаш с града. Твой е. – По устните й пробяга усмивка и посочи с ръка Манон. Тринайсетте застанаха нащрек около нея, извадиха тихо стрели и ги устремиха към наследницата на Жълтоногите. – Но ти, Водачке на Крилото... – Усмивката й се разшири и тя дръпна юздите на уивърна си, готова да поеме към небето. – Ти си лъжкиня, Убийцо на вещици.

После отлетя.

Не към града, а високо в небето.

До няколко минути вече се беше скрила от полезрението й, насочвайки се към Морат.

Към бабата на Манон.

Манон погледна към Астерин, после и към Сорел, преди да свърнат по коридора към съвещателната зала на Ераван. Където бе наясно, че ги чакаха Искра, баба й и останалите матрони. И наистина, щом надникна зад ъгъла, зърна Третите и Четвъртите на няколко сестринства, които се гледаха една друга също толкова подозрително, колкото и мъжете с празни лица, застанали на пост пред двойната врата.

Манон се обърна към Втората и Третата си:

– Ще стане грозно.

– Ще се справим – увери я тихо Сорел.

Манон стисна шлема си малко по-силно.

– Ако срещата свърши зле, взимате Тринайсетте и напускате крепостта.

– Манон, не бива да влизаш с намерението да се предадеш – прошепна Астерин. – Отричай до последно. – Дори да се беше досетила, че Манон е убила онази вещица, за да спаси врага им, Сорел не каза нищо. Астерин додаде: – Къде да отидем?

– Нито знам, нито ме е грижа – отвърна Манон. – Но когато умра, Тринайсетте ще станат мишена на всеки, който ни има зъб. – Списъкът беше много, много дълъг. Тя погледна Втората си в очите. – Изведи ги оттук. На всяка цена.

Двете вещици се спогледаха. Сорел се намеси:

– Волята ти е заповед за нас, Водачке на Крилото.

Манон остана в очакване – очакваше възражението на

Втората си, но Астерин само склони глава в знак на съгласие. Тъмните й очи горяха.

Възелът в гърдите на Манон се отпусна и тя завъртя рамене, преди да се обърне към залата. Астерин обаче сграбчи ръката й.

– Внимавай.

На Манон й хрумна да й се озъби, да я нарече безгръбначна глупачка, но... беше виждала на какво е способна баба й. Астерин носеше доказателствата върху плътта си.

Нямаше намерение да влиза в залата с гузно изражение на лице, с вид на лъжкиня. Не – щеше да накара Искра да се мъчи докрай.

Ето защо вдиша дълбоко и тръгна с обичайната си буреносна походка, докато призрачен вятър развяваше червената й пелерина зад нея.

С наближаването им всички впериха погледи в тях. Но това се очакваше.

Манон не благоволи да поздрави Третите и Четвъртите, струпани пред вратата, макар и да ги огледа с периферното си зрение. Две млади от сестринството на Искра. Шест стари с ръждясали железни зъби от сестринствата на матроните. И...

Имаше още две млади вещици с превръзки от сплетена синя кожа на челата.

Петра Синьокръвна беше дошла.

Ако всички наследници и матроните им се бяха събрали...

Нямаше място за страх в опустялото й сърце.

Манон отвори вратите със замах. Астерин я последва в залата, а Сорел остана при другите в коридора.

Десет вещици обърнаха погледи към Манон. Ераван го нямаше.

Но макар баба й да стоеше в центъра на групата, когато Астерин застана до стената зад нея, при останалите Втори, вниманието на Манон веднага отскочи към златокосата наследница.

Петра.

Не беше виждала наследницата на Синьокръвните от деня на военните игри, когато Манон я беше спасила от смъртоносно падане. Беше спасила нейния живот, но не и този на уивърна й, чието гърло бе разкъсано от мъжкаря на Искра.

Наследницата на Синьокръвните стоеше до майка си Кресеида, и двете високи и стройни. Корона от железни звезди лежеше върху светлото чело на матроната, чието лице беше неразгадаемо.

За разлика от това на Петра. Предпазливост – в дълбоките й сини очи светеше сигнал за тревога. Облечена бе в кожен костюм за летене, а от бронзовите му орнаменти върху рамене й се спускаше тъмносиня пелерина; златната й плитка падаше върху гърдите й. Петра открай време й се струваше особнячка, отнесена в облаците, но всички Синьокръвни бяха такива. „Мистици“, „фанатици“, „ексцентрици“ бяха сред по-меките определения, с които често описваха тях и поклонничеството им пред Триликата богиня.

Но в лицето на Петра прозираше пустота, каквато Манон не бе доловила при последната им среща преди месеци. Според слуховете загубата на уивърна й я бе прекършила, не бе излизала от леглото със седмици.

Вещиците не скърбяха, защото не обичаха достатъчно, че такава загуба да ги съкруши. Макар и Астерин, която сега стоеше до Втората на матроната им, да беше доказала обратното.

Петра кимна леко – повече от приветствие, отправено от една наследница към друга. Манон се обърна към баба си, преди някой да е забелязал.

Майка Черноклюна стоеше в широката си черна роба, със сплетена тъмна коса, навита върху темето й. Като короната, която баба й искаше да им спечели – на себе си и Манон. Върховни кралици на Пустошта, беше обещала веднъж на Манон. За тази титла беше готова да предаде всяка вещица в залата.

Манон се поклони на баба си, после и на другите две матрони.

Искра й се озъби от мястото си до главатарката на Жълтоногите, древна, прегърбена старуха с парчета месо между зъбите, заседнали от обяда й. Манон впери студен поглед в наследницата, изопвайки гръб.

– Три сме се събрали – подхвана баба й и всяка кост в тялото на Манон се вкамени. – Три матрони за трите лица на Майката.

Девицата, Майката, Старицата. Затова Жълтоногите винаги избираха стара матрона, Черноклюните – вещица в разцвета й, а Синьокръвните – млада, свежа вещица като Кресеида.

Манон обаче не се интересуваше от това, не и докато слушаше тържествените им думи.

– Сърпът на Старицата господства в небето тази нощ – изрече монотонно Кресеида. – Нека Майката въздаде правосъдие с него.

Това не беше съвещание.

Извикали я бяха на съд.

Искра се усмихна.

Сякаш свързани с невидима нишка, Манон усети как Астерин се напряга зад нея, как се подготвя за най-лошото.

– Кръвта се заплаща с кръв – обади се дрезгаво старата матрона на Жълтоногите. – Ще отсъдим колко се дължи.

Манон не помръдна, не биваше да показва нито капка страх и тревога.

Вещерският съд беше безпощаден, строг. Обикновено неразбирателствата се решаваха с традиционните три удара в лицето, ребрата и корема. Много рядко, само при най-тежки обстоятелства, трите матрони се събираха да въздадат справедливост.

Бабата на Манон рече:

– Манон Черноклюна, обвинена си в убийството на вещица от клана на Жълтоногите без всякакво друго основание, освен собствената си гордост.

Очите на Искра вече пламтяха.

– А тъй като загиналата е била от сестринството на наследницата, си извършила престъпление срещу Искра. – Лицето на баба й беше сковано от гняв: не заради постъпката на Манон, а задето я бяха хванали. – Безразсъдството или непрозорливостта ти са довели до убийството на още четири нейни сестри. Тяхната кръв също е по твоите ръце. – Железните зъби на баба й лъщяха на светлината от свещите. – Отричаш ли тези обвинения?

Без да свежда гръб, Манон погледна всяка от присъстващите в очите.

– Не отричам, че убих вещицата от сестринството на Искра, когато опита да отнеме плячката ми. Не отричам, че другите четири бяха избити от елфическия принц. Но отказвам да приема вината.

– Подушвах кръвта на Зелта по нея – изсъска Искра. – Подушвах страха и болката й.

– Подушила си страх и болка, Жълтонога – озъби й се Манон, – защото посестримата ти беше мерзавка, която нападна своя бойна другарка. Докато осъзнае, че е безсилна срещу мен, вече беше твърде късно.

Лицето на Искра се сгърчи от ярост.

– Лъжкиня...

– Кажи ни, наследнице на Черноклюните – обади се Кресеида, – какво се случи в Рифтхолд преди три дни?

Манон им разказа.

И за пръв път в столетието на нещастното си съществование излъга старейшините. Оплете фин гоблен от лъжи, в който дори тя самата повярва. Като приключи, махна към Искра Жълтонога.

– За никого не е тайна, че наследницата на Жълтоногите от дълго време ламти за поста ми. И сега бърза да ме засипва с обвинения, за да вземе мястото ми на Водачка на Крилото, също както сестра й пробва да си присвои плячката ми.

Искра настръхна, но не отвори уста. Петра обаче пристъпи напред и заговори:

– Имам въпроси към наследницата на Черноклюните, ако позволите.

Бабата на Манон я изгледа, сякаш предпочиташе да изтръгнат собствените й нокти един по един, но другите две кимнаха.

Манон изпъна гръб, приготвяйки се за онова, което й беше намислила Петра.

Сините очи на вещицата посрещнаха спокойно погледа на Манон.

– Приемаш ли ме за свой враг или съперница?

– Приемам те за съюзница, когато обстоятелствата го изискват, но винаги и съперница.

Първата истина, напуснала устата й.

– Въпреки това ме спаси от сигурна смърт по време на военните игри. Защо?

Другите две матрони се спогледаха с неразгадаеми изражения.

Манон вирна брадичка.

– Защото Кийли се би за теб до последно. Нямаше да позволя смъртта й да остане напразна. Всеки мой другар по оръжие го заслужава.

Като чу името на мъртвия си уивърн, по лицето на Петра пробяга болка.

– Запомнила си името й?

Манон знаеше, че това не е въпрос. Въпреки това кимна.

Петра се обърна към матроните.

– Онзи ден Искра Жълтонога едва не ме уби, а мъжкарят й погуби моята женска.

– Вече обсъждахме въпроса – намеси се Искра, оголвайки зъби – и всички се съгласиха, че е било злополука...

Петра вдигна ръка.

– Не съм приключила, Искра Жълтонога.

В думите й към другата наследница стържеше сурова стомана. Една малка част от Манон се радваше, че не са насочени към нея.

Тонът й даде на Искра да разбере, че има недовършена работа с нея, и Жълтоногата отстъпи.

Петра свали ръката си.

– Манон Черноклюна можеше да ме остави да умра онзи ден. Така щеше да й е най-лесно, а и нямаше да я изправят на съд, както сега. Но тя избра да рискува своя живот и този на уивърна си, за да ме спаси.

Доживотен дълг – това ги свързваше. Дали Петра не възнамеряваше да го изплати, произнасяйки се в нейна защита? Манон едва сдържа самодоволната си усмивка.

Петра продължи:

– Не виждам защо Манон Черноклюна би спасила мен само за да се обърне срещу сестрите си от другия клан. Провъзгласихте я за Водачка на Крилото заради покорството, дисциплината и жестокостта й; не позволявайте ядът на Искра Жълтонога да опетни качествата, които видяхте в нея тогава и които продължават да съществуват до ден-днешен. Не губете Водачката на Крилото заради някакво си недоразумение.

Петра се поклони и се върна на мястото до майка си, а матроните отново се спогледаха. Безмълвният разговор между трите вещици продължи, докато бабата на Манон не пристъпи напред. Другите две не помръднаха от местата си, оставяйки решението на нея. Манон едва не отпусна рамене от облекчение.

Щеше да спипа Петра веднага щом вещицата имаше неблагоразумието да остане сама, да изкопчи от нея защо се бе обявила в нейна защита.

Чернозлатистият поглед на баба й беше суров. Безпощаден.

– Петра Синьокръвна е права.

Обтегнатата нишка между Манон и Астерин също се поразхлаби.

– Не бива да губим покорната ни, предана Водачка на Крилото.

Манон беше търпяла ударите на баба си и преди. Щеше да ги понесе отново.

– Защо наследницата на клана на Черноклюните да губи живота си заради този на най-обикновена вещица? Водачка на Крилото или не, настоящият спор опира до думата на една наследница срещу тази на друга. Въпреки това кръвта е пролята. И за нея трябва да се плати с кръв.

Манон отново стисна шлема си. Баба й се усмихна.

– Кръвопролитието трябва да е равно – заяви тя с монотонен глас. И отправи поглед отвъд рамото на Манон. – Затова ти, внучке, няма да умреш заради постъпката си. С живота си ще плати една от Тринайсетте ти.

За пръв път от много, много време насам Манон си припомни какъв е вкусът на страха, на човешката безпомощност. Баба й продължи с древни очи, озарени от триумф.

– Втората ти, Астерин Черноклюна, ще изплати кръвния ни дълг към клана на Жълтоногите. Ще умре утре по изгрев.

12.

Без Еванджелин да ги забавя, Елин, Едион и Лизандра почти не почиваха, бъхтейки път към крайбрежието.

Елин остана в елфическата си форма, за да поддържа темпото на Едион, който, колкото и да не й се щеше да си признае, беше по-добрият ездач от двама им. Лизандра се превръщаше в различни видове птици, за да оглежда пътя пред тях. През последните седмици Роуан я беше научил как да разузнава: на какво да обръща внимание, от какво да страни и какво да обследва по-отблизо. Но Лизандра така и не видя нищо заплашително от птичи поглед, а Елин и Едион не срещнаха почти никакви опасности на земята, прекосявайки долините и равнините на Терасенската низина.

Толкова малко беше останало от някогашните богатства на кралството.

Елин опитваше да не мисли за това – за занемарените имения, изоставените ферми, измъчените лица на хората, престрашили се да излязат в града за провизии, загърнати с пелерини и потулени под качулки. Макар че тя самата се беше опълчила на мрака и си бе тръгнала, пълна със светлина, един глас шепнеше в главата й: Ти си виновна, ти си виновна, ти си виновна.

Този глас често напомняше ледения тон на Уейлан Дароу.

Елин оставяше златни монети след себе си – под чашата воднист чай, предложена на двама им с Едион едно дъждовно утро; в кутията за хляб на земеделец, който им даде няколко филии и парче месо за Лизандра, приела облик на сокол; в монетника на ханджия, който им поднесе безплатна купа яхния, като видя колко бързо излапаха обяда си.

Ала раздаденото злато не укроти пукота в сърцето й – онзи противен глас, преследващ и мислите, и сънищата й.

Като стигнаха древния пристанищен град Илиум седмица по-късно, вече беше спряла да оставя златни монети след себе си.

Започнало беше да й се струва като подкуп. Не към поданиците й, които дори не подозираха, че е сред тях, а към собствената й съвест.

Зелените равнини лека-полека отстъпваха място на каменисти, сухи крайбрежни земи, преди белите стени на града да изникнат между бурното тюркоазено море и широкото устие на река Флорин, лъкатушеща към вътрешността на континента чак до Оринт. Илиум беше също толкова древен, колкото самия Терасен и навярно вече щеше да е забравен и от търговците, и от историята, ако не беше рухналият храм в североизточния край на града, който привличаше поклонници и го поддържаше жив.

Храмът на Скалата – така се наричаше и беше изграден около скалата, където Бранън за пръв път стъпил на континента, преди да отплава нагоре по течението на Флорин към извора й в подножието на Еленови рога. Елин нямаше представа откъде Малките хора знаеха за древната постройка.

Масивният, внушителен храм на Илиум се издигаше върху светла стръмна скала с грандиозен изглед към обруления от бури, живописен градец зад него и безпределния океан отвъд, чиято лазурност напомняше на Елин за спокойните води на Юга.

Води, към които Роуан и Дориан сигурно вече плаваха, ако всичко беше протекло по план. Елин опита да не мисли и за това. Без елфическия принц около нея тегнеше ужасяваща, безкрайна тишина.

Почти като тази, обгърнала белите стени на града и хората отвъд тях. Закачулени и въоръжени до зъби под тежките си пелерини, Елин и Едион минаха с конете през отворените порти: просто двама предпазливи поклонници, запътили се към храма. Криеха лицата си не само за да не ги разпознае някой от жителите на града, но и поради незначителната подробност, че в момента Илиум беше под адарланска окупация.

Лизандра им донесе тази вест сутринта след разузнавателния си полет. Задържа се в човешка форма само колкото да им съобщи.

– Трябваше да тръгнем на север, към Елдрис – измърмори Едион, докато яздеха бавно покрай група стражи с каменни лица и адарлански брони, които надникнаха към тях заради сокола с остър поглед и още по-остър клюн, кацнал върху рамото на Елин. Никой не забеляза щита, скътан между дисагите на Едион и старателно загърнат с пелерината му. Нито пък скритите им мечове. Дамарис беше в обичайното си скривалище от последните седмици: привързан под солидните чанти с древните книги с магически заклинания, които Елин бе заела от кралската библиотека на Дориан в Рифтхолд. – Не е късно да се върнем.

Елин го стрелна косо изпод качулката си.

– Ако си въобразяваш, че ще оставя този град в ръцете на Адарлан, върви по дяволите.

Лизандра изтрака с клюн в потвърждение на чутото.

Малките хора с право я бяха упътили насам, изработвайки почти съвършен макет на храма. Благодарение на магическите си способности, каквито и да бяха те, дребните същества бяха научили новината дълго преди Елин: Рифтхолд наистина беше опустошен от вещици, а кралят му беше изчезнал. Окуражен от тази вест и от слуха, че тя самата няма намерение да си връща трона и също си е плюла на петите, лордът на Меах, бащата на Роланд Хавилиард и един от най-могъщите владетели в Адарлан, беше пресякъл границата на Терасен с гарнизона си. Обявявайки Илиум за свое притежание.

– Тук са разпределени петдесет войници – предупреди Едион двете им с Лизандра.

Хамелеонката само разтръска крил е, сякаш да каже: „Е, и?“.

Той стисна челюсти.

– Повярвайте ми, и мен ме сърбят ръцете да ги разпердушиня, но...

– Няма да се крия в собственото си кралство – отсече Елин. – И няма да си тръгна, без да им напомня на кого принадлежат тези земи.

Едион си замълча и свърнаха по улицата, водеща до малката крайбрежна странноприемница, която Лизандра беше открила тази сутрин. В срещуположния край на града спрямо храма.

Храмът, който войниците имаха наглостта да използват за военна база.

– На Адарлан ли искаш да изпратиш послание, или на Дароу? – престраши се да попита накрая Едион.

– Искам да освободя народа си, който от твърде дълго търпи тези адарлански лайна – озъби му се Елин и дръпна юздите на кобилата си пред двора на странноприемницата. Лизандра впи нокти в рамото й в знак на съгласие. Само на няколко стъпки от ронещата се стена на двора океанът сияеше в сапфирено. – Тръгваме на смрачаване.

Едион не отвърна, скрил лице под качулката си. Ханджията излезе и платиха стая за една нощ. Елин остави братовчед си да се поцупи малко, сдържайки магията си. Тази сутрин не беше освобождавала нито капка от нея, тъй като я пазеше за вечерта, и напорът й беше като необлекчим сърбеж, като острие, което не можеше да притъпи.

Чак когато се затвориха в малката си стая с две легла и Лизандра кацна на перваза на прозореца, Едион проговори:

– Елин, знаеш, че ще ти помогна... знаеш, че искам да изгоним тези копелета от града. Но гражданите на Илиум живеят тук от векове, наясно са, че при война те понасят първите атаки.

Нямаше нужда да добавя, че войниците просто щяха да се върнат веднага щом те напуснеха града.

Лизандра почука с клюн по стъклото на прозореца – безмълвна молба. Елин го отвори, за да пусне морския бриз в стаята.

– Символите имат голяма сила, Едион – пророни тя, гледайки как соколът разперва петнистите си криле.

Беше изчела доста книги по въпроса заради онова глупаво състезание в Рифтхолд.

Той изсумтя.

– Знам. Повярвай ми, впрягал съм ги в своя полза при всяка възможност. – Той потупа костената дръжка на Меча на Оринт, за да подчертае думите си. – Като се замисля, веднъж казах същото нещо на Дориан и Каол.

Той поклати умислено глава.

Елин се облегна на перваза.

– Едно време Илиум е бил укреплението на мисенианците.

– Мисенианците са просто мит, прокудени са от континента още преди триста години. Ако си търсиш символ, имай предвид, че те са изживели славата си, а и са били доста разколно племе.

Елин бе наясно с това. Мисенианците бяха управлявали Илиум не като благородници, а като престъпни лордове. Но по време на някоя отдавнашна война смъртоносната им флота била толкова важна за победата, че тогавашният крал узаконил властта им. Докато няколко века по-късно не били прогонени от земите си, защото отказали да помогнат на Терасен в друга война.

Лизандра спусна крилете си, достатъчно охладена, и Елин срещна зеления й поглед. Хамелеонката й се струваше леко отчуждена през последната седмица; предпочиташе перата и козината пред човешката кожа. Навярно защото една част от нея сега яздеше към Оринт с Рен и Муртауг. Елин погали копринената глава на приятелката си.

– Мисенианците обърнали гръб на Терасен, защото не искали да измират във война, в която не вярвали.

– А скоро след това се разпръснали и изчезнали безследно – изтъкна Едион. – Накъде биеш? Да не мислиш, че като освободиш Илиум, те ще се върнат в родните си земи? Народът им отдавна е изчезнал, Елин, заедно с морските си дракони.

И наистина в града нямаше нито следа от легендарната флота и воините, водили сражения в далечни, свирепи морета, бранили границите на кралството, проливайки кръвта си по вълните отвъд прозорците. И кръвта на морските си дракони, техни съюзници и оръжия. Когато и последният дракон загинал от мъка по океана на Терасен, мисенианците се изличили напълно. Според древните пророчества само завръщането на морските дракони можело да доведе славните воини в родината им.

Едион започна да вади скритите в дисагите им оръжия, с изключение на Дамарис, и да връзва ножниците им по себе си. Увери се, че ножът от Роуан е здраво закрепен до хълбока му, преди да се обърне към Елин и Лизандра, които още стояха до прозореца.

– Знам, че според вас, двечките, мъжете съществуваме, за да ви подсигуряваме хубава гледка и храна, но да не забравяме, че аз съм генерал от армията на Терасен. Трябва да съберем истинска войска, а не да губим времето си в лов на духове. Ако не придвижим силите си към Севера до средата на есента, зимните бури ще ни възпрепятстват и по суша, и по море.

– Щом си толкова запознат с мощните символи, Едион – отвърна Елин, – знаеш защо Илиум е важен. Не можем да го отстъпим на Адарлан. Поради десетки причини.

Не се и съмняваше, че братовчед й вече ги е пресметнал.

– Тогава завладей града – предизвика я Едион. – Но призори трябва да отплаваме оттук. – Той присви очи насреща й. – Храмът. И заради него е, нали?

– Този храм е мое законно притежание – отвърна Елин. – Не мога да допусна такова омерзение. – Тя раздвижи раменете си. Още не беше свикнала да разкрива плановете си, да се оправдава. Но беше обещала, че ще опита да е по... открита относно намеренията си. А поне по този въпрос можеше да си го позволи. – Нито от страна на Адарлан, нито от страна на Дароу. Не и ако искам да си върна трона един ден.

Едион се замисли. После изсумтя с лека усмивка на лице.

– Неоспорима кралица със синя кръв и легенди зад гърба си. – Изражението му остана вглъбено. – Ще бъдеш неоспорима кралица, ако накараш кралския пламък да разцъфне отново.

– Жалко, че Лизандра може да преобразява само себе си, а не и разни предмети – пророни Елин.

Лизандра изтрака с клюн и разроши перата си в знак на съгласие.

– Казват, че пламъкът разцъфнал веднъж при управлението на Орлон – продължи братовчед й. – Намерили само един цвят, в Оуквалд.

– Знам – отвърна тихо Елин. – Чичо ми го държеше между две стъкла върху бюрото си.

Още си спомняше ясно малкото червено-оранжево цветче със съвсем обикновена форма, но толкова бликащо от живот, че я беше оставило без дъх. Беше разцъфнало в поля и планини из цялото кралство в деня, когато Бранън стъпил на континента. Векове наред след това, откриел ли някой дори едно цветче, настоящият суверен бил смятан за богоизбран и кралството му благоденствало.

Последното цвете, преди това от второто десетилетие от управлението на Орлон, било открито цели деветдесет и пет години по-рано. Елин преглътна сухо.

– Да не би Адарлан...

– У Дароу е – прекъсна я Едион. – Единственото притежание на Орлон, което успял да грабне, преди войниците да превземат двореца.

Елин кимна и магията просветна в отговор. Дори Мечът на Оринт беше попаднал в ръцете на Адарлан, докато Едион не му го взе. Да, братовчед й разбираше повече от всеки друг каква сила можеше да притежава един символ. Как загубата или възраждането на даден символ можеше да срази или окрили всяка армия, всеки народ.

Достатъчно – кралството й бе понесло достатъчно унищожение и болка.

– Хайде! – подкани тя Лизандра и Едион, отправяйки се към вратата. – Трябва да хапнем, преди да всеем хаос.

13.

Дориан не беше виждал толкова звезди от доста време.

Далеч зад тях небето още сивееше от пушек, чиито стълбове се виеха, осветени от полумесеца. Поне писъците бяха заглъхнали километри назад. Заедно с бумтежа на чудовищни крила.

Седнал зад него в едномачтовата лодка, принц Роуан от рода на Белия трън рееше поглед по спокойната черна повърхност на морето. Плаваха на юг към Мъртвите острови, тласкани от магията на елфическия воин. С негова помощ бързо бяха стигнали до морския бряг, където без всякакви угризения бе откраднал тази лодка, докато вниманието на собственика й бе насочено на запад към изпадналия в ужас град. През цялото това време Дориан мълчеше, чувствайки се също толкова безпомощен, колкото и преди часове, докато пред собствените му очи опустошаваха града му и колеха поданиците му.

– Трябва да хапнеш нещо – обади се Роуан от другия край на малката лодка.

Дориан надникна към чувала с провизии, който спътникът му беше задигнал. Хляб, сирене, ябълки, сушена риба... Стомахът му се преобърна.

– Бил си пронизан от отровен шип – продължи Роуан с глас, не по-силен от плисъка на вълните около лодката им, докато бързият му вятър ги тласкаше откъм гърба й. – Изчерпал си магията си, за да останеш жив и на крака. Трябва да се храниш, в противен случай няма да се възстановиш. – Той замълча за момент. – Не те ли е научила Елин?

Дориан преглътна.

– Не. Нямаше време да ми обяснява за магията.

Той надникна към задницата на лодката, където Роуан седеше с ръка на руля. Заострените му уши още го смайваха, дори месеци, след като се беше запознал с него. А сребристата му коса...

Не като тази на Манон, съвършено бяла като лунна светлина върху девствен сняг.

Зачуди се какво ли е станало с Водачката на Крилото, която беше убила заради него, пощадила го беше.

Не, не пощадила. Спасила.

Дориан не беше глупак. Знаеше, че го е направила за своя облага. Беше му чужда като воина, седящ в другия край на лодката – дори още повече.

Но онази тъмнина, онази жестокост и неподправеният й, откровен светоглед... С нея нямаше тайни. Нямаше лъжи.

– Трябва да ядеш, за да имаш сили – продължаваше Роуан. – Магията ти се захранва от енергията на тялото ти... от теб. Колкото по-отпочинал си, толкова по-силна е тя. И по-важното: толкова по-лесно я контролираш. Силата ти е част от теб, но и води свой собствен живот. Ако я оставиш да прави каквото си иска, ще те погълне, ще те използва като инструмент. – Роуан се усмихна, разкривайки белите си зъби. – Една наша позната обича да изцежда магията си, да я изразходва за безсмислени неща, за да я притъпява. – Дориан усети как погледът на Роуан го приковава с почти физическа мощ. – Ти решаваш до каква степен да я допуснеш в живота си, как да я използваш. Но ако скоро не я овладееш, Ваше Величество, ще те унищожи.

По гръбнака на Дориан пробяга студена тръпка.

Дали откритият океан го подтикна, или безбрежното звездно небе над тях, но Дориан каза:

– Не беше достатъчна. Онзи ден... денят, в който Сорша умря, магията ми не успя да я спаси. – Той разпери ръце върху скута си. – Иска единствено да руши.

Помежду им се спусна тишина, толкова протяжна, че Дориан се зачуди дали Роуан не е заспал. Не беше посмял да го попита кога е спал за последно; определено се беше нахвърлил на храната като прегладнял.

– И аз не успях да спася другарката си – сподели Роуан накрая.

Дориан изправи гръб. Елин му беше разказвала доста за принца, но не и това. Навярно защото не смяташе, че има право да говори за тази му тайна, за тъгата му.

– Съжалявам – каза Дориан.

С магията си беше почувствал връзката между двама им с Елин – стигаше по-надълбоко от кръвта им, от магията им, и беше предположил, че двамата са другари по душа, макар и още да не го бяха обявили пред другиго. Но ако Роуан вече имаше другарка, която бе загубил...

– Ще намразиш света, Дориан – продължи Роуан, – Ще намразиш себе си. Ще намразиш магията си и всеки миг на покой или щастие. Но аз имах късмета да управлявам мирно кралство и никой да не разчита на мен. Ти нямаш този шанс.

Бреговата линия изникна на хоризонта като стена от стръмни скали и Роуан завъртя руля, насочвайки лодката към открито море. Дориан знаеше, че се движат бързо, но сигурно бяха изминали почти половината път до южната граница – под прикритието на мрака не бе подозирал колко скоростно топят километрите.

След кратко мълчание той каза:

– Аз съм владетел на разбито кралство. Народът ми не знае кой го управлява. А сега бягам... – Той поклати глава, долавяйки как умората гризе костите му. – Нима предадох кралството си на Ераван? Какво... какво да сторя сега?

Скърцането на лодката и плисъкът на вода бяха единствените звуци наоколо.

– Хората ти вече са се уверили, че не си сред мъртвите. От теб зависи как ще го тълкуват: дали ще възприемат липсата ти като бягство, или като опит да им помогнеш, да ги спасиш. Трябва да им дадеш да разберат.

– Като отида на Мъртвите острови.

Той кимна.

– Едва ли ще те изненада, че Елин е в лоши отношения с пиратския лорд. Ти обаче не си. В твой интерес е да му се представиш като полезен съюзник. Едион ми каза, че едно време Мъртвите острови били похитени от генерал Нарок и няколко от войските на Ераван. Ролф и флотата му избягали... и макар сега Ролф отново да владее Залива на Черепа, този му позор може да е пътят ти към него. Убеди го, че не си като баща си и че ще дадеш на него и пиратите му известни привилегии.

– Тоест, че ще ги превърна в капери.

– Ти имаш злато, и ние имаме злато. Ако с пари и позволение да плячкосва корабите на Ераван можем да си подсигурим цяла армада в Юга, ще е глупаво да не опитаме.

Дориан обмисли думите на принца.

– Никога досега не съм срещал пират.

– Срещна Елин, когато още се представяше като Селена – рече сухо Роуан. – Гарантирам ти, че Ролф няма да е много по-тежък случай.

– Това не ме успокоява.

Роуан се засмя. И помежду им отново се спусна тишина. Накрая принцът каза:

– Съжалявам за Сорша.

Дориан сви рамене и веднага се охули за жеста, който сякаш омаловажаваше Сорша и храбростта й, любовта му към нея.

– Знаеш ли – додаде после, – понякога ми се иска Каол да беше тук, да ми помага. А в други случаи се радвам, че го няма, за да не е в опасност отново. Спокоен съм, че е в Антика с Несрин. – Той огледа принца, смъртоносната му осанка, хищническия покой на Стойката му дори докато гребеше. – Искаш ли... искаш ли да ми обясниш за магията? Не всичко, но... каквото можеш, когато можеш.

Роуан се замисли за миг и отвърна:

– Много крале съм познавал в живота си, Дориан Хавилиард. И много малко биха помолили за помощ в нужда, биха оставили гордостта си.

Дориан подозираше, че бе загубил гордостта си още в ръцете на валгския принц.

– Ще те науча колкото мога, преди да пристигнем в Залива на Черепа – съгласи се Роуан. – Там може и да намерим някой магьосник, измъкнал се на онези кръвопийци, който да те научи по-добре от мен.

– Ти си учил Елин.

Отново мълчание. После:

– Елин е сърцето ми. Научих я на онова, което знам, и се получи, защото магиите ни са дълбоко свързани също като душите ни. Ти си... друг случай. Рядко съм срещал магия като твоята. Трябва ти човек, който да я познава, или поне да знае как да ти помогне да я овладееш. Аз мога да ти покажа как да я контролираш; как да се потапяш в нея и да се грижиш за себе си.

Дориан кимна с благодарност.

– Когато с Елин се срещнахте за пръв път, усети ли...?

Той изсумтя.

– Не. Богове, в никакъв случай. Искахме да се убием един друг. – Смехът напусна гласа му. – Тя беше... на много тъмно място. Аз също. Но си помогнахме взаимно. Намерихме пътя заедно.

За част от секундата Дориан не можа да продума. Сякаш прочел мислите му, Роуан каза:

– И ти ще откриеш пътя си, Дориан. Ще достигнеш до изхода.

Дориан нямаш думи да опише онова, което кипеше в сърцето му, затова само въздъхна към звездното безкрайно небе.

– Към Залива на Черепа тогава.

Усмивката на Роуан представляваше бяла резка в мрака.

– Към Залива на Черепа.

14.

Едион Ашривер, облечен в черни бойни доспехи, се беше скрил в едно тъмно ъгълче на улицата отвъд храма и наблюдаваше как братовчедка му се изкачва по сградата до него.

Вече си бяха осигурили място на някакъв кораб, отплаващ сутринта, а по друг – вестоносен, пътуващ за Вендлин, бяха изпратили писма, подписани и от двама им, с които умоляваха рода Ашривер за помощ. Защото наученото днес...

През последното десетилетие беше посещавал Илиум достатъчно пъти, за да го познава добре. Обикновено с Гибелния легион лагеруваха извън стените на града и така хубаво си прекарваха в пивниците му, че на сутринта редовно повръщаше в собствения си шлем. Ето защо спомените му доста се различаваха от мъртвешката тишина, когато с Елин поеха по прашните улици, закачулени и не твърде общителни.

По време на всичките му посещения в града нито веднъж не му беше хрумнало, че един ден ще скита по улиците му с кралицата си, нито че лицето й ще е толкова пропито с печал при вида на уплашените му, нещастни жители и белезите от войната.

Не хвърляха цветя пред краката им, не ознаменуваха завръщането им с тържествени тромпети. Посрещнаха ги само прибоят, воят на вятъра и жаркото слънце. И гневът на Елин, като виждаше войниците, разпръснати из улиците на града...

Всички странници се следяха изкъсо, затова трябваше да внимават с уреждането на места в кораба. В очите на града, на света, те просто щяха да се качат на „Лятна дама“ сутринта и да потеглят на север към Сурия. Но всъщност щяха да се прокраднат на борда на „Ветропей“ малко преди изгрев и призори да отплават на юг. Откупили бяха със злато мълчанието на капитана.

И информация. На излизане от каютата му той ги беше спрял с думите:

– Брат ми е търговец. Пренася стоки от далечни страни. Миналата седмица ми донесе вест, че по западното крайбрежие на елфическите земи се събирали кораби.

– Накъде ще плават? – подскочи Елин.

– Колко кораба? – попита в същия миг Едион.

– Петдесет, всичките военни – отговори капитанът с изпитателен поглед, несъмнено убеден, че двамата с братовчедка му са разузнавачи на някого от многото участници във войната. – Цяла армия елфически воини лагерували на брега. Явно в очакване на заповед за абордаж.

По всяка вероятност новината щеше да се разпространи бързо. Да уплаши хората. Едион реши, че трябва да изпрати заповед до командира на Гибелния легион да подготви мъжете и да овладее пресилените слухове.

Лицето на Елин пребледня леко и той сложи успокоителна ръка между плешките й. При допира му обаче тя изпъна гръб и попита капитана:

– Случайно брат ти да е останал с впечатлението, че кралица Майев се е съюзила с Морат или че възнамерява да се притече на помощ на Терасен?

– Нито едно от двете – отсече капитанът. – Просто е минавал покрай армадата, но щом е била на толкова открито място, едва ли мисията й е тайна. Само толкова знаем. Може пък да са готвили корабите за друга война.

Лицето на кралицата му не разкри нищо изпод сянката на качулката. Едион извика същата безизразност по своето.

Само че нейното запази равнодушието си през целия обратен път и в часовете след това, докато точеха оръжията си, както и когато отново излязоха на улицата, този път под прикритието на нощта. Ако Майев наистина събираше армия, за да ги нападне...

Елин спря на покрива – беше увила ярката дръжка на Голдрин с парче плат, за да скрие блясъка й – и Едион надникна отвъд тъмната й фигура към адарланските стражи, патрулиращи пред стените на храма на няколко метра под нея.

Братовчедка му обаче извърна глава към океана, сякаш погледът й стигаше чак до армадата на Майев. Ако безсмъртната кучка се съюзеше с Морат... Но нима можеше да е толкова глупава? Двамата зли владетели щяха да се унищожат един друг в надмогването си до властта. А покрай това и континента.

Мрачен владетел и Мрачна кралица, обединени срещу Носителката на огъня...

Трябваше да действат бързо. Да отрежат главата на едната змия, преди да посегнат на другата.

Чу се шумолене на плат и кожа и Едион надникна през рамо към Лизандра, която също очакваше сигнала на Елин. Беше в пътническото си облекло – леко поизносено и мръсно. Цял следобед бе чела някаква вехта книга. „Забравените същества от дълбините“ или нещо такова. Устните му потрепнаха в усмивка, като се замисли дали бе заела, или откраднала стария том.

Тя надзърна към тъмния силует на Елин върху покрива. После се покашля тихо и заговори с глас, който нито кралицата, нито войниците отвъд улицата можеха да чуят.

– Прие повелята на Дароу твърде спокойно.

– Не бих нарекъл нищо от случващото се спокойно.

Но Едион знаеше за какво говори хамелеонката. Откакто Роуан бе заминал и бяха получиха новината за разгрома на Рифтхолд, Елин като че ли отсъстваше духом. Струваше му се някак отчуждена.

Бледозелените очи на Лизандра го приковаха на място.

– Това е затишието преди буря, Едион.

Всичките му хищнически инстинкти се пробудиха.

Погледът на Лизандра отново намери стройната фигура на Елин.

– Задава се буря. Страховита буря.

Не говореше за злите сили в Морат, нито за кроежите на Дароу в Оринт, нито за армадата на Майев, а за приклекналата върху онзи покрив жена, вкопчила пръсти в ръба му.

– Нали не се боиш от...?

Той не можа да довърши. Беше свикнал хамелеонката неотлъчно да пази гърба на Елин и безспорно одобряваше идеята. Роуан от дясната й страна, Едион от лявата, а Лизандра зад гърба й: нищо и никой нямаше да докопа кралицата им.

– Не, в никакъв случай – отсече Лизандра. Нещо се отпусна в гърдите му. – Но колкото повече мисля за това, толкова повече... толкова повече ми се струва, че всичко е било планирано, наредено още преди време. Ераван е разполагал с десетилетия, преди Елин да се роди: десетилетия, в които не е имал врагове с нейната сила или тази на Дориан. А решава да нападне сега? В момент, когато на земята се е появила Носителка на огъня?

– Какво се опитваш да кажеш?

Обмислял бе всичко това и преди в дългите часове на пост по време на пътешествието им. Идеята беше ужасяваща, невъзможна, но... все пак животът им рядко се подчиняваше на логичното и нормалното. Хамелеонката до него доказваше именно това.

– Морат сее зло по света – рече Лизандра. – Майев се пробужда отвъд океана. Две богини вървят ръка за ръка с Елин. Мала и Деанна бдят над нея през целия й живот. А може би не са бдели. Може би... са я подготвяли. За да съумеят един ден да я използват като свое оръжие. Но се чудя дали боговете са премерили цената на тази буря. И дали жертвите им се струват допустими.

По гръбнака му плъзна тръпка.

Лизандра продължи толкова тихо, че Едион се замисли дали пази думите си от ушите на Елин, или от тези на боговете.

– Мракът на Ераван още не се е разгърнал изцяло. Но според мен същото важи и за огъня на Елин.

– Тя не е просто неосъзната пионка.

Щеше да се опълчи на боговете, да намери начин да ги погуби, ако заплашеха Елин, ако решаха, че тези земи са допустима жертва за сразяването на Мрачния владетел.

– Толкова ли ти е трудно поне веднъж да се съгласиш с мен?

– Никога не съм изказвал несъгласие.

– Винаги имаш отговор за всичко. – Тя поклати глава. – Непоносим си.

Едион се ухили.

– Радвам се, че най-сетне съм влязъл под кожата ти. Тоест кожите ти.

Смайващо красивото й лице придоби дяволито изражение.

– Внимавай, Едион. Хапя.

Той се приведе към нея. Знаеше границите си с Лизандра, наясно бе, че не би ги пресякъл, не би припарил до тях дори. Не и след всичко, което бе търпяла още от дете, не и след като най-сетне си беше върнала свободата. Не и след всичко, което той самият беше преживял.

Макар и още да не беше разказал нищичко на Елин. Нима можеше? Нима можеше да й обясни какво са му сторили, какво е бил принуден да прави през първите години на завоевателните си походи?

Флиртовете с Лизандра бяха безобидни – и за двама им. Богове, беше мимолетно щастие да си побъбри с нея повече от минута, преди тя да приеме някой от другите си облици. Затова тракна със зъби и пророни:

– Добре че умея да карам жените да мъркат.

Тя се засмя тихо, но звукът заглъхна, щом вдигна поглед към кралицата им, чиято тъмна копринена коса се вееше на морския бриз.

– Всеки момент ще даде сигнал – предупреди го тя.

Не го интересуваше какво мисли Дароу, какви обиди ръси презрителната му уста. Лизандра бе спасила живота му, беше се борила за кралицата им и бе рискувала всичко, включително повереницата си, за да го спаси от екзекуция и да го сбере с Елин. Видя колко често стрелкаше поглед назад през първите няколко дни от похода им, за да провери дали не ги следват Муртауг и Рен заедно с Еванджелин. Знаеше, че дори сега една част от нея си оставаше с момичето, също както една част от Елин оставаше с Роуан. И се питаше дали и той някога щеше да изпита такава любов...

Към Елин – да, но... тя беше част от него, също като крайниците му. Не беше избор, подобен на самоотвержеността на Лизандра към онова момиченце, нито приличаше на притегателната сила между Роуан и Елин. Може би беше глупаво от негова страна да мисли за такива неща, предвид обучението си и онова, което ги очакваше в Морат, но... Не би й го признал за нищо на света, ала понякога, като ги гледаше с Роуан, им завиждаше.

Не желаеше дори да си помисля за другия намек на Дароу, че преди десетина години наистина бе имало опит за съюзничество между Вендлин и Терасен, цената за което щеше да е брак между двама им с Елин, но родът им отвъд океана бе отхвърлил предложението.

Той обичаше братовчедка си, но идеята да я докосне по такъв начин караше стомахът му да се преобърне. И му се струваше, че чувството е взаимно.

Не му беше показала писмото, което бе написала до Вендлин. А на него дори не му беше хрумнало да поиска да го види. Той вдигна поглед към самотната фигура пред необятния, тъмен океан.

И осъзна, че не иска да знае какво има в него.

Той беше генерал, воин, кален от кръв, ярост и загуби; беше зървал и правил неща, заради които още се будеше нощем, но... Не искаше да знае. Още не.

– Трябва да тръгнем преди съмване – прошепна Лизандра. – Това място не ми харесва.

Той кимна към петдесетте войници отвъд стените на храма.

– Разбираемо.

Преди Лизандра да отвърне, от пръстите на Елин лумнаха сини пламъци. Сигналът.

Едион се скри в сенките, а Лизандра се превърна в призрачен леопард и нададе рев, който разбуди близките домове. Хората наизскачаха по улиците, а войниците отвориха портите на храма, за да проверят какво се случва.

Елин слезе от покрива с няколко ловки движения, приземявайки се с котешка елегантност, докато войниците се изливаха на улицата с извадени оръжия и изцъклени погледи.

Очите им се разшириха още повече, когато Лизандра пристъпи с хищническа грация до Елин и изръмжа, а Едион застана от другата й страна. Двамата свалиха заедно качулките си. Зад тях някой ахна.

Не заради златистите им коси и лицата им, а заради ръката, увита в сини пламъци, която Елин вдигна над главата си, преди да заговори на войниците, насочили арбалети към тях.

– Изчезвайте от храма ми.

Войниците примигнаха насреща й. Един от жителите на града застена, щом върху косата й се появи огнена корона. Когато парчето плат, усукано около дръжката на Голдрин, изгоря и рубинът засия в кървавочервено.

Едион се усмихна на адарланските копелета, свали щита от гърба си и каза:

– Господарката ми ви предлага избор: напуснете сега... или няма да си тръгнете.

Войниците се спогледаха. Пламъците около главата на Елин загоряха още по-ярко като фар в мрака. О, да, могъществото на символите.

Елин стоеше пред тях с корона от огън, същинска цитадела сред сгъстяващата се нощ. Затова Едион извади Меча на Оринт от ножницата на гръбнака си. Някой извика от ужас при вида на древното могъщо оръжие.

Все повече войници се стичаха в открития двор на храма. Някои пускаха оръжията си мигновено и вдигаха ръце. Отстъпваха.

– Проклети страхливци! – укори ги един войник, проправяйки си път напред. Командир, ако можеха да съдят по медалите върху червенозлатистата му униформа. Човек. По ничии ръце не се мярваха черни пръстени. Той сви гневно устни, впил очи в Едион, в щита и меча му, вдигнат пред него и готов за кръвопролитие. – Вълкът на Севера. – Рече с дълбок, презрителен глас командирът. – И огнедишащата кучка.

Елин го изгледа отегчено. После за последен път се обърна към човешките войници, пристъпващи нервно от крак на крак.

– Живейте или умрете; изборът е ваш. Но сега е моментът да решите.

– Не слушайте тази кучка – озъби им се командирът. – Най-обикновени салонни номера, както ни предупреди лорд Меах.

Но още петима войници пуснаха оръжията си и побягнаха. Направо препуснаха презглава към улицата.

– Някой друг? – попита любезно Елин.

Останаха трийсет и пет войници, всичките с извадени оръжия и сурови лица. Едион се беше сражавал срещу такива мъже. Елин го погледна въпросително. Той й кимна. Командирът ги държеше здраво в ноктите си, щяха да отстъпят единствено след него.

– Хайде тогава. Да видим какво можете! – предизвика ги главнокомандващият. – В леглото ме чака една прекрасна фермерска щерка...

Елин духна към него, сякаш гасеше свещ.

Той замлъкна. Като че всички мисли и чувства се бяха изпарили от главата му. Сетне тялото му се вкамени.

И за част от секундата на Едион му се стори, че наистина го е превърнала в камък, тъй като кожата и адарланската му униформа се оцветиха в различни нюанси на сивото.

Чак когато океанският бриз повя и мъжът се посипа като пепел по земята, Едион осъзна втрещено какво е направила братовчедка му.

Изгорила го беше жив. От вътрешността навън. Някой изпищя.

А тя рече простичко:

– Предупредих ви.

Няколко войници хукнаха към портите.

Повечето обаче останаха на място с лъснали от омраза и отвращение очи – към магията, към кралицата му... към него.

На лицето му се появи вълча усмивка и той вдигна Меча на Оринт, спускайки се към войниците отляво; Лизандра скочи към тези отдясно с гърлено ръмжене, а Елин обгърна света с рубиненозлатисти пламъци.

* * *

Превзеха храма за двайсетина минути.

Още в първите десет падна в техни ръце, след като една част от войниците загина в бой, а останалите бяха отмъкнати в градската тъмница от мъжете и жените, включили се в битката. През другите десет огледаха територията за дебнещи в засада врагове. Но откриха само притежанията и отпадъците им. Храмът беше в окаяно състояние: по свещените стени бяха издълбани имената на адарланските прасета, древните урни с вечен огън бяха угасени или превърнати в гърнета...

Пред очите на всички им Елин запрати огнена мълния през коридорите и стаите на храма, която погълна всяка следа от адарланците и премахна дългогодишните мръсотии, прахоляк и изпражнения от чайки, разкривайки внушителните древни релефи, изсечени във всички каменни колони, стъпала и стени.

Храмът се състоеше от три сгради около просторен вътрешен двор: библиотека, покоите на жриците, които отдавна не бяха сред живите, и самото светилище, където се съхраняваше древната Скала. Елин заведе Едион и Лизандра в библиотеката, най-лесно отбраняемото място в комплекса, където да пригодят нещо за спане, докато стена от огън ограждаше цялата територия на храма.

Очите на Едион все още блестяха от бойна ярост, когато му заяви, че иска да остане насаме със свещената Скала. Беше се сражавал достойно и Елин умишлено му беше прехвърлила няколко войници, които да довърши сам. Не само тя беше символ тази вечер, не само нея наблюдаваха.

А що се отнасяше до Лизандра, която нападна врага със зверска свирепост... Отново се беше превърнала в сокол, когато Елин я остави, кацнала на една гнила греда в просторната библиотека, съзерцаваща огромния морски дракон, изсечен в каменния под, най-сетне разкрит в цялата си прелест от очистителния огън. Из целия храм се срещаха такива релефи, наследство от отдавна прокуден народ.

Във всяко кътче на трите сгради отекваше шепотът или ревът на вълните, разбиващи се в брега далеч под тях. Нямаше какво да погълне звука, да го смекчи. Величествените, монументални зали и дворове, където някога бе имало олтари и статуи, и градини за размисъл, сега се простираха напълно празни, с изключение на пушека от огъня й.

Хубаво. Огънят унищожаваше, но и прочистваше.

Тя прекоси с тихи стъпки притъмнелия двор до най-закътаното, най-тачено светилище, достигащо чак до океанския бряг. Златна светлина се изливаше върху каменистата земя пред стълбището му – светлината от урните с вече неугасващия огън, горящ в памет на Бранън.

Облечена в черно, Елин крачеше като сянка, укротявайки пламъците до сънливо пукащи живи въглени, преди да проникне в сърцето на светилището.

Внушителната океанска стена бе изградена да не допуска гнева на бурите до каменната вътрешност на храма, но въпреки това мястото беше влажно и във въздуха тегнеше миризмата на морска сол.

Елин разчисти грамадното преддверие и мина между двете дебели колони, обрамчили входа на вътрешното светилище. В отсрещния му край, открита към бушуващите вълни, се издигаше гигантската черна Скала.

Беше гладка като стъкло, несъмнено от благоговейните ръце, докосвали я хилядолетия наред, и голяма колкото търговски фургон. Стърчеше нагоре, надвесена над вълните, и звездната светлина се отразяваше по дупчестата й повърхност. Елин изгаси всички свещи в залата, с изключение на самотната бяла свещ в средата на Скалата.

Резбите из храма не разкриваха нито Знаци на Уирда, нито други послания от Малките хора. Само спирали и елени.

Значи, трябваше да подходи по стария начин.

Тя изкачи тясното стълбище, позволяващо на поклонниците да видят отблизо свещената Скала, и стъпи върху нея.

15.

Океанът сякаш застина.

Елин измъкна Ключа на Уирда от жакета си, оставяйки го да виси между гърдите й, седна на провесения над вълните ръб на Скалата и отправи поглед към обгърнатото в нощ море.

И зачака.

Лунният сърп започваше да се спуска към хоризонта, когато дълбок мъжки глас продума зад гърба й:

– Изглеждаш по-млада, отколкото очаквах.

Елин не откъсна поглед от водата, макар че стомахът й се сви.

– Но също толкова очарователна, нали?

Не долови стъпки, но гласът определено идваше от по-близо, когато каза:

– Дъщеря ми е била права за скромността ти.

– Странно, не ми е споменавала, че имаш чувство за хумор.

Въздухът от дясната й страна се раздвижи и дълги, мускулести крака под древна броня се появиха до нейните; обутите им в сандали стъпала висяха от ръба на Скалата. Тя дръзна да обърне глава и откри, че бронята обгръща могъщо мъжко тяло, над което имаше широко, красиво лице. Лесно би заблудил всеки, че е от плът и кръв, ако не излъчваше бледо синьо сияние.

Елин сведе леко глава в поклон пред Бранън.

Той отвърна на жеста й с полуусмивка, докато червено-златистата му коса се развяваше лениво под лунното небе.

– Свирепа, но благополучна битка – коментира той.

Елин сви рамене.

– Получих послание да дойда в този храм. Намерих го зает. Затова го освободих. Пак заповядай.

Устните му наново потрепнаха в усмивка.

– Не мога да остана дълго.

– Но ще се постараеш да сместиш в малкото време, което имаш, колкото може повече загадъчни предупреждения, нали?

Бранън вдигна вежди и очите му с цвят на бренди се набръчкаха по краищата.

– Не без причина накарах приятелите си да ти оставят онова послание.

– О, сигурна съм. – В противен случай не би рискувала да превземе храма. – Но първо ми разкажи за Майев.

Беше чакала достатъчно, докато благоволят да й изпратят посланието си. Сега имаше цял куп въпроси.

Бранън стисна устни.

– Поясни какво точно те интересува.

– Смъртна ли е?

Кралят завъртя глава към нея.

– Тя е стара, Наследница на Терасен е. Беше стара дори когато аз бях дете. Плановете й се простират надалеч...

– Знам, знам. Но ще умре ли, ако пробода сърцето й с нож? Или отсека главата й?

Той се умълча за миг.

– Не знам.

– Какво?

Бранън поклати глава.

– Не знам. Всички елфи са смъртни, но тя е надживяла дори нашия дълъг живот, а силата й... никой не разбира истински силата й.

– Но ти си пътувал с нея, за да си върнете ключовете...

– Не знам отговора на въпроса ти. Но съм наясно, че огънят ми отдавна я плаши. Твоят също.

– Не е Валг, нали?

Дълбок смях.

– Не. Бездушна е като Валг, но не е от тях.

Образът на Бранън започна да се замъглява леко.

Той обаче съзря въпроса в очите й и й кимна да го зададе.

Елин преглътна, стисна леко челюсти и въздъхна.

– Ще овладея ли някога силата си?

Погледът на Бранън омекна леко.

– Да и не. Занапред въздействието й върху отношенията ти с околните ще те затруднява повече от овладяването й; но двете неща са неразривно свързани. Магията не е лесен дар, в която и да е от формите си, но огънят... Горим не само в силата си, но и в душите си. За добро или зло. – Очите му отскочиха към Голдрин, чиято дръжка надничаше иззад рамото й, и той се засмя изненадано. – Мъртъв ли е звярът от пещерата?

– Не, но ми каза, че му липсваш и трябва да го навестиш в скоро време. Самотен е.

Бранън отново й отвърна със смях.

– Двамата с теб добре щяхме да се забавляваме.

– Приисква ми се да бяха изпратили теб вместо дъщеря ти. Явно чувството за хумор прескача едно поколение.

Май не трябваше да го изрича, защото същото това чувство за хумор се изпари от красивото му смугло лице, а очите му с цвят на бренди изстинаха. Бранън посегна да хване ръката й, но пръстите му минаха през нейните, стигайки чак до камъка.

– Ключалката, Наследнице на Терасен. Призовах те тук заради нея. В Каменните блата лежи потънал град. Ключалката е скрита в него. Тя е нужна, за да обединиш ключовете с разрушената Порта на Уирда. Само с нея можеш да ги върнеш в портата и да я затвориш завинаги. Дъщеря ми те умолява...

– Каква Ключалка...

– Намери Ключалката.

– Къде в Каменните блата? Мястото е доста...

Бранън изчезна.

Елин свъси вежди и пъхна Амулета на Оринт под ризата си.

– Разбира се, че ще има ключалка, дявол да я вземе! – промърмори тя.

Стана на крака с тих стон и отправи смръщен поглед към нощните вълни, разбиващи се на няколко метра от нея. Към древната кралица отвъд, която готвеше армадата си за атака.

И се изплези.

– Е, ако Майев не е имала намерение да ни напада, това несъмнено ще я разлюти – провлачи Едион откъм сянката на близката колона.

Елин подскочи и изсъска.

Братовчед й й се ухили, а зъбите му проблеснаха бели като луната.

– Мислеше, че няма да се досетя ли? Естествено, че имаш тайна причина да превземеш храма. Все пак тази пролет в Рифтхолд опознах склонността ти да планираш няколко неща наведнъж.

Тя врътна очи, смъкна се от свещената Скала и заслиза с тежки стъпки по стълбището.

– Предполагам, че си чул всичко.

– Бранън ми намигна, преди да изчезне.

Тя стисна челюсти.

Едион облегна рамо на резбованата колона.

– Ключалка, а? И кога възнамеряваше да ни уведомиш за тази промяна в плановете?

Елин го доближи с наперена походка.

– Когато сметнех за нужно, ето кога. И няма промяна в плановете, още не. Главната ни цел си остава да намерим съюзници, а не да следваме мистериозните нареждания на мъртви крале.

Едион просто се усмихна. Нещо помръдна в черните сенки на храма, привличайки вниманието й, и Елин въздъхна шумно.

– Вие двамата сте направо непоносими.

Лизандра кацна върху една близка статуя и тракна нахакано с клюн.

Едион преметна ръка през раменете на братовчедка си и я поведе обратно към порутените покои на жреците в храма.

– Нов двор, нови традиции: така каза. Дори за теб самата. Беше хубаво да започнеш с отказването от тайните планове, защото винаги намаляваш живота ми с по няколко години при официалното им разбулване. Макар че определено ми хареса новият ти номер с изпепеляването. Много артистично.

Елин го сръчка с лакът.

– Не смей да...

Нечии стъпки захрущяха по сухата пръст в близкия двор, секвайки думите й. Вятърът им донесе познат до болка мирис.

Валг. Силен, щом бе успял да проникне през огнената й стена.

Елин извади Голдрин от ножницата му, а Мечът на Оринт проблесна в ръката на Едион като току-що изкована стомана. Лизандра се скъта по-надълбоко в сенките.

– Предателство или дяволски лош късмет? – промърмори Едион.

– Вероятно и двете – отвърна шепнешком Елин и в следващия миг фигурата изникна между две от каменните колони.

Мъжът беше набит и леко закръглен, далеч не отговаряше на стандартите за красота, които валгските принцове преследваха в избора си на човешко тяло. Но нечовешката воня, дори с черния нашийник на дебелия му врат... беше много по-силна от обикновено.

Естествено, Бранън не си беше направил труда да я предупреди.

Валгът пристъпи в светлината на свещените мангали.

Щом зърна лицето му, всички мисли изхвърчаха от главата й.

И проумя, че Едион е бил прав: тазвечерните й действия наистина бяха разпратили послание. Същинско известие за местонахождението й. Ераван бе очаквал тази среща повече от няколко часа. Валгският крал познаваше и двете страни на миналото й.

Затова насреща й се хилеше главният надзирател на Ендовиер.

* * *

Още преследваше сънищата й.

Сънуваше червендалестото му, грозновато лице и развратния поглед, с който гледаше нея и другите жени в Ендовиер. Смехът му, когато я съблякоха до кръста и я бичуваха публично, а после я оставиха да виси от оковите в хапещия студ или жарещото слънце. Усмивката му, като я тикнаха в тъмната мина, все така широка, когато дойде време да я изведат дни или седмици по-късно.

Дръжката на Голдрин стана хлъзгава в ръката й. Пръстите на свободната й веднага пламнаха. Прокле Лоркан, задето беше откраднал златния пръстен – единствената защита, единственото изкупление.

Погледът на Едион прескачаше между двама им, прочел ужаса в очите й.

Главният надзирател на Ендовиер процеди презрително:

– Няма ли да ни запознаеш, робиньо?

Вледененото изражение по лицето на братовчед й заедно с вперения му взор в избледнелите белези от окови по китките й й подсказа, че се е досетил кой стои пред тях.

Едион пристъпи между тях, несъмнено тълкувайки всеки звук, всяка сянка, всеки мирис, за да се увери, че мъжът е дошъл сам; преценявайки колко трябваше да се борят, за да излязат от храма. Лизандра прелетя до съседната статуя, готова да се преобрази и да скочи в атака по техен сигнал.

Елин опита да свика онова нахапано поведение, което я бе предпазвало и измъквало от какво ли не досега. Но виждаше само как надзирателят завлича онези жени зад сградите; чуваше единствено затръшването на желязната порта над тъмната мина; подушваше солта и кръвта, и вонята на немити тела; усещаше само парещите струи кръв по съдрания си гръб...

Няма да се страхувам, няма да се страхувам...

– Свършиха ли се хубавците във всички останали кралства, с които да се разправяш? – провлачи Едион, за да им спечели време.

– Приближи се, генерале – рече презрително надзирателят, – и ще видим дали ти няма да ми паснеш по-добре.

Едион се изкикоти и вдигна Меча на Оринт малко по-високо.

– Опитай, но едва ли ще оцелееш.

Като видя меча – меча на баща й, меча на народа й...

Елин вирна брадичка и пламъците около лявата й ръка лумнаха още по-ярко.

Воднистите сини очи на надзирателя се плъзнаха към нейните и се присвиха насмешливо.

– Жалко, че нямаше малката си дарбица, когато те тикнах в мините. И когато оплисквах земята с кръвта ти.

Едион отвърна с дълбоко ръмжене.

Елин обаче принуди устата си да се извие в усмивка.

– Късно е. Току-що пречуках войниците ти. Хайде да приключваме тук, за да мога да си почина най-сетне.

Горната устна на надзирателя се сви в презрителна гримаса.

– Скоро ще те науча на обноски, момиче. Всички ви ще науча.

Амулетът между гърдите й сякаш затътна, съживен от сурова, древна сила.

Елин не му обърна внимание, прокуди всяка мисъл за него. Ако Валгът – ако Ераван надушеше, че притежава тъкмо онова, което така отчаяно издирваше...

Надзирателят отново отвори уста. Елин атакува.

Огънят й го запрати към най-близката стена и влетя в гърлото му, в ушите му, в носа му. Пламъците му не горяха, защото бяха от светлина, ослепително бяла...

Надзирателят изрева, гърчейки се, докато магията й проникваше в него, сливаше се с него.

Ала вътре нямаше за какво да се захване. Нямаше тъмнина, която да изгори, нито въгленче, на което да вдъхне живот. Само...

Елин залитна назад, магията й изчезна и коленете й се подкосиха, сякаш ударени с тояга. Главата й запулсира, а стомахът й се сви болезнено. Познаваше това чувство – този вкус.

Желязо. Като че надзирателят беше пълен с него. И онзи мазен, противен послевкус... Камък на Уирда.

Демонът в надзирателя се изсмя пресекливо.

– Какво са нашийниците и пръстените в сравнение с цяло сърце? Сърце от желязо и Камък на Уирда вместо нещастния мускул на един страхливец.

– Защо? – пророни тя.

– Изпратиха ме тук, за да демонстрирам какво ви очаква, ако със свитата ти решите да посетите Морат.

Елин тласна огъня си в него и пламъците обгърнаха вътрешността му, връхлетяха ядрото му от чист мрак. Отново и отново, и отново. Надзирателят продължи да реве, но тя не спря атаката си, докато...

... не повърна върху каменния под между тях. Едион я изправи на крака.

Елин вдигна глава; беше изгорила дрехите му, но кожата му си оставаше непокътната.

А зад ребрата му желязното сърце биеше като свиреп юмрук.

Блъскаше се в кожата му, разпъваше кост и плът.

Елин отстъпи назад и Едион стрелна ръка пред нея, докато надзирателят се гърчеше в агония с отворена в безмълвен писък уста.

Лизандра долетя от покривните греди, преобразявайки се в ръмжащ леопард.

Железният юмрук отново се стовари върху ребрата на надзирателя. Този път костите се счупиха и щръкнаха навън, разкъсвайки мускул и кожа, и гръдният му кош разцъфна като цвете. Отвътре беше празен. Нямаше нито кръв, нито органи.

Само могъща, вечна тъмнина – с два мъждукащи златни въглена в средата.

Не въглени. Очи. Лъснали от древна злост. Клепачите им се присвиха от доволство.

Трябваше да впрегне огъня си до последна искра, за да изпъне гръб, да килне самоуверено глава и да провлачи:

– Поне знаеш как да излезеш драматично на сцената, Ераван.

16.

Надзирателят проговори, но не със своя глас. Нито с този на Перингтън.

Беше чужд, стар глас от друг свят и живот, глас, който се хранеше с писъци, кръв и болка. Звукът накара магията й да се забунтува и даже Едион изруга тихо, все още мъчейки се да я избута зад себе си.

Елин обаче стоеше смело пред тъмнината, наблюдаваща ги от разтворения гръден кош на мъжа. И знаеше, че дори тялото му да не беше смъртно ранено, не беше останало нищо за спасяване. Поначало нямаше нищо за спасяване.

Тя стисна юмруци до тялото си, свиквайки магията си срещу тъмнината, която се виеше и гърчеше в гърдите на надзирателя.

Ераван проговори:

– Струва ми се, че ми дължиш благодарност, Наследнице на Бранън.

Тя вирна вежди и усети вкус на пушек в устата си. Кротко, прошепна на магията си. Ераван в никакъв случай не биваше да вижда амулета около врата й, да долавя близостта на последния Ключ на Уирда в него. Вече притежаваше първите два и ако заподозреше, че третият е в храма, че пълното му господство над това кралство и всички останали е на една ръка разстояние... Трябваше да го разсейва някак.

Затова изсумтя и отвърна:

– И за какво по-точно да ти благодаря?

Въгленовите й очи се вдигнаха нагоре, сякаш оглеждаха кухото тяло на надзирателя.

– За този малък предупредителен подарък. Задето отървах света от поредния вредител.

И задето ти показах колко безполезно ще е да ми се опълчиш, прошепна онзи глас в черепа й.

Тя запрати сляпо огъня си по ужасяващия, красив звук, залитайки назад към Едион. По пребледнялото лице на братовчед й личеше, че и той го бе чул, усетил беше омърсяващия му допир.

Ераван се засмя.

– Изненадан съм, че първо опита да го спасиш. След онова, което ти стори в Ендовиер. Принцът ми едва устиска в съзнанието му; толкова гнусно беше. Удоволствие ли ти доставя да решаваш кой може да бъде спасен и кой – не? Толкова е лесно да се превърнеш в малка огнена богиня.

Гадеше й се – остро, студено чувство в стомаха й.

– Мислех си, че имаш по-важна работа, Ераван – отвърна вместо нея Едион, – отколкото да ни дразниш посред нощ. А може би така отвличаш вниманието си от факта, че Дориан Хавилиард се изплъзна между пръстите ти?

Мракът изсъска. Едион стисна рамото й в безмълвно предупреждение. Приключи разговора още сега. Преди Ераван да е атакувал. Преди да е усетил, че ключът, който издирва, е на няколко стъпки от него.

Елин килна глава срещу силата, наблюдаваща ги от дупката, издълбана в плът и кост.

– Съветвам те да си починеш и да събираш сили, Ераван – измърка тя и му намигна с всичката дързост, останала в нея. – Ще са ти нужни.

Той й отговори с гърлен смях и в очите й избуяха пламък насищайки кръвта й с приятна, ласкава топлина.

– Така е – съгласи се Ераван. – Особено като се имат предвид плановете ми за самопровъзгласения крал на Адарлан.

Сърцето на Елин спря.

– Май е трябвало да посъветваш любовника си да се маскира, преди да измъкне Дориан Хавилиард от Рифтхолд. – Очите му се присвиха до тесни процепи. – Как се казваше... О, да! – Възкликна Ераван, все едно някой му го беше прошепнал. – Принц Роуан от рода на Белия трън, син на Доранел. Какъв трофей ще бъде само!

Елин се спусна в огън и тъмнина, без да се предава на ужаса, полазил тялото й.

– Ловците ми вече го преследват – продължи напевно Ераван. – И ти обещавам, че ще ги нараня, Елин Галантиус. Ще ги превърна в свои най-верни генерали. Като започна с елфическия ти принц...

Таран от нажежено синьо блъсна кухината в гръдния кош на мъжа, горящите очи в нея.

Елин задържа магията си върху гърдите му, върху костите и плътта, които се топяха, оставяйки единствено сърцето от желязо и Камък на Уирда. Силата й се разливаше около него като река около щръкнала подводна скала и изгаряше тялото му, нещото в него...

– Не си прави труда да спасяваш която и да е част от него – изръмжа тихо Едион.

Докато магията струеше от нея, Елин надникна през рамо. Лизандра вече стоеше в човешки облик до Едион, стиснала зъби срещу надзирателя...

Елин си плати за мига на невнимание.

Чу вика на Едион, преди тъмната сила на Ераван да я шибне в гърдите.

Полетя назад и усети как въздухът изплющява като камшик до нея, как гърбът й се ожулва на каменната стена, преди агонията на мрака да я връхлети с пълна мощ. Дъхът й секна, кръвта й застина...

Ставай ставай ставай.

Ераван се изсмя тихо, а Едион моментално се озова до нея и я вдигна на крака, докато съзнанието й, тялото й се мъчеха да си върнат целостта...

Отново запрати силата си по него, позволявайки на Едион да си мисли, че той я държи права просто защото бе забравила да отстъпи от хватката му, а не защото коленете й трепереха толкова силно, че не бе сигурна дали изобщо може да стои на крака.

Но протегната й ръка поне беше непоклатима.

Храмът около тях потрепери от мощната енергия, бълваща от тялото й. Прахоляк и зрънца изронен камък заваляха от високия таван над главите им; колоните се люлееха като пияни другари.

Синята светлина на огъня озаряваше лицата на Лизандра и Едион, които наблюдаваха с изцъклени очи, но и непоклатима решимост – и смъртоносен гняв. Гърбът й се притисна още по-плътно в тялото на Едион, докато магията извираше бясно от нея, и той й даде опора в кръста.

Всеки сърдечен удар сякаш продължаваше цяла вечност; всяка глътка въздух болеше.

Тялото на надзирателя най-сетне рухна под мощта й – тъмните щитове около него не издържаха на напора й.

Ала една малка част от нея осъзна, че това се случи чак когато Ераван благоволи да си тръгне и усмихнатите му, горещи като живи въглени очи изчезнаха от черната кухина.

След като тялото на надзирателя се превърна в пепел, Елин прибра магията си и обви с нея сърцето си като в пашкул. После грабна ръката на Едион, мъчейки се да не диша твърде шумно, за да не чуе той дращенето в изстрадалите й дробове, да не разбере колко тежко я е поразила онази единствена струя тъмнина.

Из смълчания храм отекна остър звук – буцата желязо и Камък на Уирда тупна на каменния под.

Това беше цената – планът на Ераван. Знанието, че единствената милост, която й предлагаше, беше смърт за нея и свитата й.

Заловяха ли ги... щеше да изкорми приятелите й и да ги напълни с черната си мощ пред очите й. После щеше да я принуди да ги погледне в лицата, където нямаше да е останала и следа от душите им. А накрая щеше да се заеме и със самата нея.

Роуан и Дориан... Ако Ераван ги преследваше в момента, ако разбереше, че са в Залива на Черепа... и колко тежко я бе ударил с тъмната си магия...

Пламъците й се укротиха до топли въглени и най-сетне намери сили в краката си да се отдръпне от хватката на Едион.

– Налага се да се качим на кораба преди разсъмване, Елин – напомни й той. – Ако Ераван не е блъфирал...

Тя просто кимна. Трябваше да стигнат до Залива на Черепа толкова бързо, колкото им позволяваха вятърът и океанските течения.

Но когато братовчед й се обърна към сводестия изход на храма и пое към библиотеката, тя погледна гърдите си – непокътнати, макар и силата на Ераван да я беше пронизала като копие.

Беше пропуснал. Само с десетина сантиметра беше пропуснал амулета. И единствено благодарение на тази случайност не бе усетил Ключа на Уирда, скрит в него.

Въпреки това ударът още се разливаше като жестоки вълни в костите й.

Сякаш й напомняше, че макар тя да беше огнената наследница... Ераван беше Мрачният владетел.

17.

Манон Черноклюна гледаше как черните небеса над Морат изсветляват до гнило сиво в последното утро от живота на Астерин.

Не мигна цяла нощ; нито яде, нито пи, нито нищо друго, освен да точи Ветросеч в мразовитото гнездо на уивърните. Облегната на топлото тяло на Абраксос, отново и отново прокараше острието на могъщия меч по точилото, докато пръстите й не се сковаха от студ.

Баба й беше заповядала да заключат Астерин в най-дълбоката тъмница на крепостта, толкова строго охранявана, че бягството беше невъзможно. Спасяването също.

Манон се замисли по въпроса в първите часове след издаването на присъдата. Но ако опиташе да измъкне Втората си, предаваше Майка Черноклюна, целия си клан. Собствената й грешка, проклетите й решения я бяха довели дотук.

И ако отново прекрачеше правомощията си, останалите вещици от Тринайсетте щяха да платят с живота си. Имаше късмет, че не й бяха отнели титлата Водачка на Крилото. Поне още можеше да ръководи сестрите си, да ги брани. По-добре, отколкото някоя като Искра да поеме командването им.

Атаката на легиона от Ферианската падина над Рифтхолд, водена от наследницата на Жълтоногите, беше неорганизирана, хаотична – не бе методичният, старателно планиран щурм, който Манон би предприела, ако бяха възложили на нея задачата. Сега обаче нямаше значение дали градът е разрушен отчасти, или напълно. Съдбата на Астерин си оставаше същата.

Затова нямаше какво друго да прави, освен да точи древния си меч и да си припомня думите на Прошението. Защото щеше да ги изрече в подходящия момент. Имаше един последен дар за братовчедка си. Единственият.

Не дългото, бавно изтезание, последвано от обезглавяване, каквато беше типичната екзекуция за всяка провинила се вещица.

А бързата милост на собственото й острие.

Нечии ботуши застъргаха по камъка, мачкайки сламата, разпръсната по пода на гнездото. Позната походка – също толкова позната, колкото и тази на Астерин.

– Какво?! – каза на Сорел, без дори да извърне поглед през рамо.

– Изгревът наближава – обяви Третата й.

Която скоро щеше да стане Втора. Веста щеше да е Трета и... и може би Астерин най-сетне щеше да срещне ловеца си и мъртвородената им дъщеря.

Повече никога нямаше да язди ветровете; да се носи из небето на гърба на светлосинята си женска. Манон плъзна поглед към уивърна в отсрещния край на гнездото – пристъпваше неспокойно от крак на крак, буден, докато всички останали спяха.

Като че долавяше наближаващата с всяка изминала секунда гибел на господарката си.

Какво щеше да се случи с женската й, когато Астерин загинеше?

Манон стана и Абраксос побутна задната страна на бедрата й с муцуната си. Тя се пресегна надолу и погали люспестата му глава, чудейки се кого ли утешава с този жест. Алената й пелерина, окървавена и мърлява като самата нея, още висеше от ключиците й.

Тринайсетте щяха да станат дванайсет.

Манон посрещна погледа на Сорел, но очите на Третата й бяха вперени във Ветросеч, гол в ръката на Манон.

– Ще отправиш Прошението – досети се Сорел.

Манон опита да й отвърне, ала не съумя да отвори уста.

Затова само кимна.

Сорел впери взор в открития свод отвъд тялото на Абраксос.

– Иска ми се да беше видяла Пустошта. Поне веднъж.

Манон се насили да вдигне брадичката си.

– Нямаме право на желания. Нито на надежда – заяви на бъдещата си Втора. Сорел я стрелна уязвено. Манон пое обвинението й и додаде: – Ще продължим напред, ще се приспособим.

Сорел й отговори тихо, но непоколебимо.

– Тя умира, за да запази тайните ти.

За пръв път чуваше предизвикателство в гласа на Третата си. Дори ненавист.

Манон прибра Ветросеч в ножницата на хълбока си и тръгна към стълбището, неспособна да отвърне на въпросителния поглед на Абраксос.

– В такъв случай ще я запомня като достойна Втора.

Сорел не каза нищо.

Затова Манон продължи надолу към тъмното подземие на Морат, за да убие братовчедка си.

* * *

Екзекуцията нямаше да се състои в тъмницата.

Баба й беше избрала тераса с изглед към една от безкрайните урви на клисурата, извиваща се около Морат. Мястото вече гъмжеше от жадни за кръв вещици.

Матроните и наследниците на Кресеида и главатарката на Жълтоногите стояха пред тълпата, вгледани в отворените врати, през които Манон и Тринайсетте излязоха от крепостта.

Манон не чуваше шушукането на струпаните вещици; не чуваше воя на вятъра, фучащ между високите кули; не чуваше ударите на чукове от ковачниците в долината под тях.

Цялото й внимание бе съсредоточено върху Астерин, паднала на колене пред матроните. Тя също беше обърната към Манон, все още в облеклото си за летене. Златистата й коса беше провиснала и оплетена. Тя вдигна лице към нея...

– Беше справедливо – провлачи баба й, карайки тълпата да замлъкне – Искра Жълтонога да отмъсти за четирите си сестри, погубени по твоя вина. Отредихме й по три удара за всяка от убитите.

Общо дванайсет. Но ако съдеше по раните и синините по лицето на Астерин, по разцепената устна и приведената й стойка... бяха много повече от дванайсет.

Манон бавно извърна очи към Искра. Кокалчетата на пръстите й бяха охлузени, още кървяха от побоя над Астерин в тъмницата.

По време на който Манон бе скърбяла няколко етажа по-нагоре.

Тя отвори уста да освободи гнева, гърчещ се като живо същество в стомаха й, в кръвта й. Астерин обаче й отне думата.

– Нека те зарадвам, Манон – пророни Втората й с бледа, но нахакана усмивка, – че трябваше да ме завърже с вериги, за да ме пребие.

Очите на Искра просветнаха.

– И все пак крещя, докато те бичувах, кучко.

– Достатъчно – спря ги бабата на Манон, махвайки с ръка.

Манон едва чу командата й през шума в ушите си.

Бяха бичували сестра й като някоя долна твар, като смъртно нищожество...

От дясната й страна се разнесе ръмжене, ниско и злобно.

Остана без дъх, виждайки Сорел – непоклатима скала, бездушен камък – да се зъби на Искра, на всички събрани.

Бабата на Манон пристъпи ядосано напред. Тринайсетте стояха зад Водачката на Крилото като безмълвна, неразрушима стена.

Астерин плъзна бавен поглед по лицата им и Манон проумя, че Втората й го прави с ясното съзнание, че ще й е последно.

– Кръвта се заплаща с кръв – произнесоха в един глас думите от най-древния им ритуал баба й и матроната на Жълтоногите. Манон изпъна гръбнак в очакване на подходящия момент. – Всяка вещица, желаеща да пусне кръв в памет на Зелта Жълтонога, да стори крачка напред.

Железни нокти изскочиха от ръцете на цялото опечалено сестринство.

Астерин продължаваше да гледа Тринайсетте с бистър поглед и невъзмутимо изражение, изписано на окървавеното й лице.

Матроната на Жълтоногите заповяда:

– Подредете се в редица.

Манон се опомни.

– Изисквам правото си на екзекуция.

Всички замръзнаха.

Лицето на баба й пребледня от ярост. Но другите две матрони, дори и тази на Жълтоногите, просто се спотаиха в очакване.

Манон продължи с гордо вдигната глава.

– Настоявам да бъде зачетено правото ми да взема главата на Втората си. Кръвта ще бъда заплатена с кръв, но от моя меч. Тя ми принадлежи, затова смъртта й също трябва да е моя.

Астерин стисна устни и очите й чак сега заблестяха от сълзи. Да, разбираше, че това е единственият дар, който Манон можеше да й поднесе, единствената почест.

Кресеида Синьокръвна се обади преди другите две матрони.

– Тъй като спаси живота на дъщеря ми, Водачке на Крилото, ще ти бъде позволено.

Матроната на Жълтоногите извърна глава към Кресеида с жлъчен отговор на уста, но вече беше твърде късно. Думите бяха произнесени, а правилата се спазваха на всяка цена.

Манон дръзна да надзърне към баба си, докато вятърът брулеше зад гърба й червената пелерина на крочанката. Единствено омраза гореше в древните й очи – омраза и малка искра доволство, задето Астерин щеше да си отиде след десетилетия, в които я бе смятала за недостойна Втора.

Поне смъртта й щеше да дойде от ръката на Манон.

А на изток, разливайки се над планината като течно злато, слънцето започна да се издига в небето.

Прекарала бе цели сто години с Астерин. И винаги си беше мислила, че ще имат още сто.

Манон пророни на Сорел:

– Обърни я. Втората ми ще види зората поне още веднъж.

Сорел пристъпи покорно напред и завъртя Астерин с лице към Върховните вещици, тълпата, струпана пред парапета – и изгрева, който толкова рядко пронизваше сумрака на Морат.

Гърбът на кожените й дрехи беше пропит с кръв.

Въпреки това Астерин бе коленичила с изправени рамене и вдигната глава, вперила поглед не в зората, а в Манон, която обикаляше Втората си, за да застане няколко стъпки пред матроните.

– Нека стане преди закуска, Манон – подкани я баба й зад гърба й.

Манон извади Ветросеч и стоманата му сякаш запя, изплъзвайки се от ножницата.

Щом слънчевата светлина позлати терасата, Астерин пророни толкова тихо, че само Манон да я чуе:

– Носи тялото ми в горската колиба.

Нещо в гърдите на Манон рухна – рухна с такава сила, че й се стори невъзможно никой друг да не го е доловил.

Тя разпери меча си.

Само една дума от страна на Астерин, и можеше да спаси кожата си. Да изпее тайните на Манон, да разобличи предателствата й – и щеше да си тръгне жива оттук. Но Втората й не пророни нищо повече.

И в този миг Манон прозря, че имаше сили, по-велики от подчинението, дисциплината и жестокостта, че не бе родена без душа, нито без сърце.

Защото и душата, и сърцето й я умоляваха да не замахва с меча.

Манон погледна към Тринайсетте, наредени в полукръг около Астерин.

Една по една сестрите й вдигнаха по два пръста до челата си.

Сред тълпата се породи шепот. Жестът им почиташе не Върховна вещица.

А Кралица на вещиците.

Кралица на вещиците не бе имало от петстотин години, нито сред крочаните, нито сред Железни зъби. Нито една.

По лицата на Тринайсетте грееше прошка. Прошка и съпричастност, и преданост, която не беше сляпо подчинение, а изкована в болка и битки, в споделени победи и загуби. В надеждата за по-добър живот – по-добър свят.

Накрая Манон намери погледа на Астерин. По лицето на Втората й вече се стичаха сълзи. Не от страх или болка, а прощални сълзи. Сто години, а на Манон й се искаше да имаха още време заедно.

За част от секундата се замисли за небесносинята женска в гнездото, за уивърна, който щеше да чака ли, чака ездачката си до безкрай. За зелената камениста земя, простираща се чак до западното море.

Астерин вдигна разтреперана ръка и долепи два пръста до челото си.

– Отведи сестрите ни у дома, Манон – промълви тя. Манон наклони Ветросеч в готовност за смъртоносния замах.

Майка Черноклюна викна ядосано:

– Приключвай вече, Манон!

Манон срещна очите на Сорел, после и тези на Астерин. Даде на Тринайсетте последната си заповед.

– Бягайте!

Сетне Манон Черноклюна се завъртя и замахна с Ветросеч към баба си.

18.

Манон видя единствено проблясък от ръждясалите железни зъби на баба си, от железните й нокти, като вдигна ръце да се предпази от меча – но твърде късно.

Ветросеч полетя надолу в удар, който би разсякъл повечето смъртни наполовина.

Баба й обаче отстъпи назад с такава бързина, че мечът само се плъзна по торса й, разрязвайки плат и кожа в плитка рана между гърдите й. Плисна синя кръв, но Майка Черно-клюна веднага възпря следващия удар на Манон с железните си нокти – толкова твърди, че Ветросеч отскочи от тях.

Манон не погледна дали Тринайсетте са се подчинили на заповедта й. Астерин обаче крещеше; крещеше с всички сили да спрат. Виковете й ставаха все по-далечни, после се напласти само ехото им, сякаш я бяха завлекли в просторна зала.

Не се чу някой да хуква подир тях, сякаш свидетелите бяха твърде втрещени, за да направят нещо. Дотук добре.

Искра и Петра бяха извадили мечовете си и пристъпваха с извадени зъби между матроните си и Манон, отвеждайки Върховните си вещици далеч от опасността.

Сестринството на Майка Черноклюна скочи в атака, но тя разпери ръка срещу тях.

– Не се бъркайте – нареди им задъхано.

Манон обикаляше баба си с хищнически поглед. Синя кръв се стичаше по гърдите на Майка Черноклюна. Само сантиметър по-дълбоко, и щеше да е мъртва.

Мъртва.

Баба й оголи ръждивите си зъби.

– Моя е. – Тя посочи с брадичка към Манон. – Ще го направим по древния начин.

Стомахът на Манон се преобърна, но тя прибра меча си в ножницата.

С едно движение на китките извади железните си нокти, а като тракна с челюст, зъбите й също изскочиха.

– Да видим колко те бива, Водачке на Крилото – изсъска баба й и я нападна.

Манон никога не беше виждала баба си в бой, дори не беше тренирала с нея.

И се питаше дали не е така, защото Майка Черноклюна не желаеше останалите да знаят колко е ловка.

Манон едва се измъкна от ноктите, устремени към лицето й, към врата й, към корема й, отстъпвайки една крачка, две, три.

Трябваше да оцелее достатъчно дълго, че Тринайсетте да излетят в небето.

Матроната посегна към бузата й и тя парира удара с лакът, блъсвайки го силно в предмишницата на баба си. Тя изрева от болка и Манон й се изплъзна.

– Сега не е толкова лесно да ме раниш, нали, Манон Черноклюна? – рече задъхано баба й, докато Манон я обикаляше, впила поглед в очите й. Вещиците около тях не смееха да помръднат, Тринайсетте бяха изчезнали до една. Тя почти си отдъхна от облекчение. Сега оставаше само да занимава баба си достатъчно дълго, че да не даде на свидетелките заповед да ги догонят. – Много по-лесно е с меча, оръжието на страхливите човеци. – Кипеше от ярост баба й. – Със зъбите и ноктите... Трябва да си истински решена.

Двете се вкопчиха една в друга и с всяко замахване, с всеки предпазен ход по една съществена частица от нея се пропукваше. Отново прекъснаха схватката.

– Също толкова жалка си, колкото майка си – изсъска баба й. – Сигурно и ще умреш като нея... с моите зъби в гърлото си.

Майка й, която тя самата бе убила, напускайки тялото й, която бе умряла при раждането й...

– С години се мъча да изтръгна слабостта й от теб. – Баба й изплю синя кръв по камъните. – В името на Железни зъби те превърнах в природна стихия, в непобедим воин. А ти така ми се отблагодаряваш...

Манон не позволи на думите й да я смутят. Хвърли се към гърлото й, но в последния момент отклони атаката си.

Баба й изрева от болка – истинска болка, – когато ноктите на Манон раздраха рамото й.

Кръв оплиска ръката й, а по ноктите й полепна съдрана плът...

Манон залитна назад и в гърлото й запари жлъчка.

Предвиди удара, но въпреки това не смогна да го възпре, и дясната ръка на матроната закачи корема й, разсичайки частици от плата и кожата й.

Манон изпищя.

Кръв, гореща и синя, плисна от тялото й още преди баба й да отскочи назад.

Манон притисна с длан ранената плът на корема си. Сини струи потекоха между пръстите й и оплискаха каменния под.

Високо над тях изрева уивърн.

Абраксос.

Майка Черноклюна се изсмя, изтръсквайки кръвта на Манон от ноктите си.

– Ще накълцам уивърна ти на малки парченца и ще го дам на кучетата.

Независимо от агонията в корема й, зрението на Манон се избистри.

– Не и ако те убия първо.

Баба й се изкикоти, кръжейки около нея като лешояд.

– Отнемам ти титлата Водачка на Крилото. Отнемам ти титлата Наследница. – Доближаваше я стъпка след стъпка, досущ като пепелянка, спипала натясно плячката си. – От днес нататък си Манон Убийцата на вещици, Манон Родопредателката.

Думите на баба й я връхлитаха като камъни. Манон заотстъпва назад към парапета, притиснала раната в корема си, за да спре кървенето. Тълпата от вещици се разделяше като вода около тях. Още съвсем малко – само минута-две.

Баба й спря и примигна срещу отворените врати, току-що осъзнала, че Тринайсетте бяха изчезнали. Манон я нападна отново, преди да е изпратила вещиците подире им.

Замах, атака, удар, защита – движеха се като вихрушка от желязо, кръв и черен плат.

Но с едно рязко завъртане раните на Манон се разцепиха още повече и тя залитна от болка.

Майка Черноклюна не пропусна шанса си и мигом нападна.

Не с нокти или зъби, а с крак.

Ритникът в корема й накара Манон да изпищи и Абраксос й отвърна с рев. Окован в гнездото, и той скоро щеше да умре също като нея. Молеше се Тринайсетте да го спасят, да го вземат със себе си, накъдето и да полетяха.

Манон се блъсна в каменния парапет на терасата и се свлече на черните плочки. Синя кръв се лееше от раната й и оцветяваше панталона й.

Баба й я доближи бавно.

Манон се вкопчи в парапета и се изправи на крака за последно.

– Искаш ли да ти издам една тайна, Родопредателко? – попита я задъхано матроната.

Манон се отпусна на парапета, а бездънната урва отвъд него й носеше облекчение. Ако не полетеше, щяха да я отведат в тъмницата, където или щяха да я използват за гнусните експерименти на Ераван, или да я изтезават, докато се примолеше за смърт. А може би и двете.

Баба й заговори толкова тихо, че дори Манон едва я чуваше над собственото си затормозено дишане.

– Докато майка ти се мъчеше да те изкара от утробата си, ми призна кой е баща ти. Каза ми, че ти... ти ще си онази, която ще разбие проклятието и ще ни спаси; че баща ти бил крочански принц, същински феномен. И че смесената ти кръв била ключът.

Матроната вдигна ръка до устата си и облиза синята кръв на Манон от ноктите си.

Не.

Не.

– Така че си била Родопредателка през целия си живот – измърка баба й. – Избивайки крочаните, си изтребвала роднините си. Докато си била малка, баща ти те е издирвал под дърво и камък. Никога не спря да обича майка ти. Да я обича. – Изплю тя. – Теб също. Затова го убих.

Манон надзърна към урвата, към смъртта, която я зовеше от дъното й.

– Отчаянието му ми достави такова удоволствие, когато му казах какво съм й причинила. В какво ще превърна теб. Не в дете на мира, а на войната.

Превърна.

Превърна.

Превърна.

Железните нокти на Манон задраха тъмния камък на парапета. А после баба й изрече думите, които я прекършиха.

– Знаеш ли какво издирваше онази крочанка във Ферианската падина миналата пролет? Беше изпратена да търси теб. След сто и шестнайсет години на търсене, най-сетне бяха открили загубеното дете на покойния си принц.

Усмивката на баба й беше отвратителна в абсолютния си триумф. Манон призова всичките си сили в ръцете и краката си.

– Казваше се Рианон, като последната крочанска кралица. И ти беше доведена сестра. Призна ми го на една от масите ни. Мислеше, че ще спася живота й. А като видя в какво си се превърнала, избра да отнесе знанието със себе си в смъртта.

– Аз съм Черноклюна – пророни дрезгаво Манон с удавени в кръв думи.

Баба й пристъпи към нея и заяви с тържествена усмивка:

– Ти си крочанка. Последната от кралската им кръв, след като уби собствената си сестра. Ти си крочанска кралица.

Сред струпаните наоколо вещици тегнеше пълна тишина.

Баба й се пресегна към нея.

– И ще умреш като такава.

Манон не позволи на ноктите на баба й да я докоснат.

Някъде наблизо отекна бумтеж.

Манон използва събраната сила в ръцете и краката си, за да се преметне от каменния ръб на терасата.

И да полети във въздуха.

* * *

Въздух и камък, вятър и кръв...

Манон се блъсна в топла, люспеста кожа и изпищя от болка, преди да й причернее.

Над нея, някъде надалеч, баба й раздаваше заповеди.

Манон вкопчи нокти в солидната повърхност под себе си. И изтръгна познат вой на недоволство. Абраксос.

Въпреки това ноктите й останаха забити в кожата му, а той преглътна болката и направи вираж, отделяйки се от сянката на Морат...

Манон ги усети около себе си.

Съумя да отвори очи и спусна прозрачния клепач, за да ги брани от вятъра.

Еда и Бриар, Сенките й, вече летяха от двете им страни. Знаеше, че са я чакали, спотаени в крепостта с уивърните си, че са чули всяка от разобличителните думи на баба й.

– Останалите продължиха напред. Изпратиха нас да те вземем – надвика воя на вятъра Еда, по-голямата сестра. – Раната ти...

– Не е дълбока – отсече Манон и изтласка болката настрана, за да се съсредоточи върху настоящата си задача.

Намираше се на врата на Абраксос, на около метър от седлото си. Един по един изтръгна ноктите си от кожата му и се плъзна към седлото, макар и всяка глътка въздух да й носеше агония. Уивърнът залетя плавно, за да не я брули толкова вятъра, докато закопчаваше каишите около себе си.

Раните в корема й кървяха така силно, че скоро седлото й стана хлъзгаво.

Зад тях няколко рева разтърсиха планината.

– Не бива да им позволяваме да настигнат другите – смогна да изрече Манон.

Бриар я доближи с вееща се зад гърба й черна коса.

– Преследват ни шест Жълтоноги. От сестринството на Искра. Бързо скъсяват разстоянието.

Тъй като им се полагаше отмъщение, несъмнено им бяха позволили да ги избият.

Манон огледа върховете и клисурите край тях.

– По две на всяка – нареди тя. Черните уивърни на Сенките бяха гигантски и опитни в тайните мисии, но унищожителни в бой. – Еда, ти изтласкай две от Жълтоногите на запад;

Бриар, ти отклони две на изток. Последните две оставете на мен.

От другите вещици от Тринайсетте нямаше и следа нито в сивите облаци, нито из планината отдолу.

Хубаво – бяха се измъкнали. И това й стигаше.

– Убийте ги и намерете сестрите ни – заповяда им Манон, притиснала с ръка раната си.

– Но Водачке на Крилото…

Чувайки титлата си, тя едва не загуби воля. Въпреки това изрева:

– Това е заповед!

Сенките й се поклониха покорно. После, сякаш споделяха едно съзнание, едно сърце, свърнаха в противоположни посоки, отделяйки от Манон като цветни листенца, откъснати от вятъра.

Досущ като хрътки, надушили диря, четири Жълтоноги се отцепиха от групата и по две от тях погнаха всяка от Сенките.

Двете в средата на групата им полетяха по-бързо, по-устремено и се разделиха, за да обградят Манон. Зрението й се замъгли.

Лош знак – много лош знак.

Тя прошепна на Абраксос:

– Нека последната ни битка е достойна за песен.

Той изрева в отговор.

Жълтоногите ги доближиха достатъчно, че Манон да преброи оръжията им. Вещицата отдясно нададе свиреп боен вик.

Манон забоде лявата си пета в ребрата на Абраксос.

Той се стрелна като падаща звезда към върховете на пепелявата планина. Жълтоногите ги последваха.

Манон се устреми към клисурата, пресичаща гръбнака на планинската верига, макар вече да виждаше всичко черно-бяло и размито. През костите й пробяга студена тръпка.

Стените на клисурата се затвориха около тях като пастта на огромен звяр и тя дръпна поводите на Абраксос.

Уивърнът й разпери криле и се понесе странично край едната каменна стена на клисурата, а после, улавяйки някакво въздушно течение, изправи тялото си и прелетя стремглаво през сърцето на пролома, чиито скални колони стърчаха към небето като копия.

Жълтоногите, твърде опиянени от жаждата си за кръв, яхнали възголемите си уивърни, се уплашиха при вида на тясната клисура – на резкия завой...

Силен удар, остър писък... и околните скали затрепериха.

Манон надникна назад, преглъщайки режещата агония от движението. Един от уивърните беше изпаднал в паника, бе твърде голям за тясната пролука и се беше блъснал в една от високите скали. Сега тялото му падаше към земята като торба със строшени кости и кръв.

Другият уивърн обаче беше успял да направи острия вираж и вече летеше към тях. Размахът на крилете му беше толкова широк, че краищата им едва не докосваха двете страни на клисурата.

Манон пророни задъхано през окървавените си зъби:

– Лети, Абраксос.

И благодушният й уивърн с воинско сърце размаха криле още по-силно.

Манон напрегна сили да се задържи върху седлото и да притиска с ръка раната си, за да не изтече кръвта й, да не се даде на смъртоносния студ. Бяха я ранявали достатъчно, за да знае, че попадението на баба й е било сериозно.

Клисурата се изви рязко надясно и Абраксос направи завоя със завидна ловкост. Манон се молеше да чуе сблъсъка на преследващия ги уивърн с отвесната скала, болезнения му рев, но така и не дойдоха.

Тя познаваше тези смъртоносни каньони, беше летяла по същия маршрут безброй пъти по време на дългите напразни патрули през последните няколко месеца. За разлика от Жълтоногите, които ги бяха прекарали изолирани във Ферианската падина.

– Чак до края, Абраксос – пророни тя.

Ревът му беше единственото му потвърждение.

Един шанс. Имаха само един шанс. После с радост щеше да умре, спокойна, че никой нямаше да преследва Тринайсетте. Поне този ден.

Завой след завой Абраксос хвърчеше стремглаво през клисурата, шибайки опашката си в скалите, за да сипе скални късове по Жълтоногата зад тях.

Уивърнът й обаче се издигаше и спускаше по въздушното течение, избавяйки я от летящите камъни. По-близо – трябваше й по-близо. Затова подръпна юздите на Абраксос и той намали скоростта си.

Завой след завой, след завой прелитаха покрай черните скали така главоломно, че те се размиваха пред и бездруго замъгления й поглед.

Жълтоногата вече беше толкова близо до тях, че можеше да ги замери с кинжала си.

Манон погледна през рамо тъкмо навреме да види как прави точно това.

Но не един кинжал, а два с лъснала в смътната светлина на каньона стомана.

Манон се приготви за сблъсъка на метал с плът и кост.

Абраксос взе последния завой точно когато вещицата хвърляше кинжалите си по Манон. На едва метър от тях се издигна гигантска, непреодолима стена от черен камък.

Абраксос обаче улови вятъра и се понесе нагоре, изплувайки от сърцето на клисурата толкова близо до скалата, че Манон можеше да я докосне.

Двата кинжала издрънчаха по камъка на същото място, откъдето Манон бе прелетяла преди броени мигове.

Жълтоногата вещица и едрият й, тежък уивърн се разбиха в черната стена секунда след ножовете.

Камъкът простена от сблъсъка, а ездачката и звярът й полетяха към дъното на клисурата.

Задъхана, с влажно, кърваво гъргорене в гърлото си, Манон потупа немощно Абраксос по гърба.

– Браво! – похвали го тя.

Планините отново се смалиха. Оуквалд се ширна пред нея. Дървета – дърветата можеха да я укрият...

– Оук... – подхвана дрезгаво.

Но така и не довърши командата си, преди Тъмнината да я погълне.

19.

Елида Локан беше мълчалива през двата дни, в които с Лоркан вървяха по източния край на Оуквалд към равнината отвъд.

Не му беше задала най-важните въпроси, оставяйки го да си мисли, че е глупава хлапачка, заслепена от благодарност, задето я е спасил.

Бързо беше забравил, че макар той да я поноси на гръб, тя сама се спаси. Прие името й – името на майка й – без въпроси. Ако Върнън я преследваше... Глупава грешка, но нямаше как да я поправи, без да събуди подозренията на Лоркан.

Затова държеше езика зад зъбите си и не го питаше нищо. Например защо бе ходил по дирите й. Нито коя беше господарката му, щом й служеше толкова могъщ воин – защо искаше да стигне до Морат, защо постоянно докосваше някакъв предмет под тъмния си жакет. И защо я бе погледнал толкова изненадано – колкото и да се опиташе да го прикрие, – когато му спомена за Селена Сардотиен и Елин Галантиус.

Елида не се съмняваше, че воинът също има тайни и че независимо от обещанието му да я брани, щом получеше нужните отговори, щеше да сложи край на опеката си.

Въпреки това спа спокойно през последните две нощи благодарение на пълния си корем след успешния лов на Лоркан. Хванал бе два заека и след като тя излапа своя за броени минути, той й предложи половината от онова, което беше останало от неговия. Елида не си направи труда да отказва от вежливост.

В гората започна да просветлява чак няколко часа след изгрева и с всяка тяхна стъпка въздухът се освежаваше. Докато не чуха грохота на буйни води – Акантус.

Лоркан избърза напред и Елида можеше да се закълне, че дори дърветата му сториха път, когато вдигна ръка към нея в безмълвна заповед да го изчака на място.

Тя му се подчини и остана под сянката на дърветата, надявайки се, че няма да се разпореди да продължат пътя си през плетеницата на Оуквалд и да й откаже дългоочакваната стъпка в светлия, широк свят...

Лоркан й даде втори сигнал с ръка – да отиде при него. Теренът беше чист.

Елида направи тиха крачка отвъд края на гората, примигвайки срещу потопа от слънчева светлина, и застана до Лоркан на високия скалист речен бряг.

Реката беше огромна с препускащи бързеи във всички нюанси на сивото и кафявото – последният разтопен сняг от планинските склонове. Толкова пълноводна и буйна беше, че нямаше начин да я преплуват; трябваше да я пресекат някъде другаде. Но водата като че служеше за граница между два свята...

Хълмове и ливади с високи смарагдови треви се стелеха отвъд Акантус, подобно на шумолящо море под безоблачния син небесен свод, ширнало се чак до хоризонта.

– Не си спомням – пророни тя с глас, едва доловим над грохотната песен на реката – кога за последно съм виждала...

В Перант, заключена в онази кула, бе имала изглед само към града и малко от езерото в ясни дни. После я бяха тикнали в затворническия фургон, а накрая в Морат, откъдето можеше да зърне единствено планини, пепел и армии. А по време на полета й с Манон и Абраксос бе твърде заслепена от ужас и скръб, за да забележи каквото и да било. Сега обаче... Не си спомняше кога за последно бе виждала танца на слънцето по зелена поляна и малките кафяви птички, прехвърчащи над нея.

– До пътя ни остава малко повече от километър срещу течението на реката – обясни Лоркан. Тъмните му очи като че ли не се впечатляваха от Акантус и полюшващите се треви отвъд нея. – Ако искаш планът ти да проработи, е време да се подготвиш.

Тя го стрелна с остър поглед.

– Ти трябва да се подготвиш. – Лоркан вдигна озадачено вежди. Елида поясни: – Ако искаме номерът ни да мине, трябва поне... да се преструваш на човек.

Нищо в мъжа пред нея не говореше да е запазил дори късче от човешкото си потекло.

– Скрий повечето си оръжия – продължи тя – и остави само меча.

Въпреки че дори той щеше да е крайно показателен, че Лоркан не е обикновен скитник.

Тя извади една кожена връзка от джоба на жакета си.

– Вържи си косата. Така ще изглеждаш по... – Спотаената развеселеност, съчетана с предупредителните нотки в очите му, накара гласа й да заглъхне. – Цивилизован. – Събра смелост да довърши, разклащайки кожената връзка помежду им. Дебелите му пръсти се сключиха около нея и той се подчини с кисела гримаса. – И разкопчай жакета си. – Добави Елида, ровейки из въображаемия си списък с външни белези, които придаваха на човек по-безобиден вид.

Лоркан се подчини и на тази й заповед и скоро тъмносивата риза под тесния му черен жакет излезе наяве, разкривайки широките му, мускулести гърди. Така поне приличаше на отдаден на труда и умората, а не на кръвожаден воин.

– Ами ти? – отново вирна вежди Лоркан.

Елида се огледа и остави раницата си на земята. Първо съблече кожения си жакет. Макар и с чувство, че сваля пласт от собствената си кожа, после нави ръкавите а бялата си риза. Но поне без тясната й връхна дреха едрите й гърди излизаха на показ и я бележеха като жена, а не като кроткото момиченце, за което всички я вземаха. Накрая разплете плитката си и вдигна косата си на висок кок. Прическа на омъжена жена, вместо игривите разпуснати опашки на младостта.

Натъпка жакета в раницата си и се изправи срещу Лоркан.

Очите му я обходиха от глава до пети и той отново сбърчи чело.

– Големите цици нито доказват, нито крият нещо.

Бузите й пламнаха.

– Може пък да разсейват мъжете достатъчно, че да не задават въпроси.

С тези думи тя пое нагоре по течението на реката, мъчейки се да не мисли за мъжете, които я бяха опипвали с похотливи усмивки в онази килия. Но ако така можеше да прекоси реката, нямаше нищо против да използва тялото си. Мъжете и бездруго виждаха каквото си искат: млада красавица, която не настръхваше от вниманието им и говореше любезно с тях. Безобидна, симпатична, но и достатъчно незабележима.

Лоркан тръгна след нея, но я настигна и закрачи до рамото й като истински спътник, а не като обвързан с клетва придружител. Така щяха да извървят последния километър по извивката на реката.

Цвилене на коне, тропот на фургони и хорски крясъци ги посрещнаха преди самата гледка.

Ето че стояха пред него: широк, макар и видимо грохнал мост, в чиито два края се редяха опашки от фургони, каруци и ездачи. И поне двайсетина стражи в адарлански униформи наблюдаваха двата бряга, събираха такси и...

Проверяваха фургони, оглеждаха всяко лице, всеки пътник.

Илкенът бе знаел за куцането й.

Като наближиха двуетажния занемарен стражеви кантон от тяхната страна на реката, Елида забави крачка и пристъпи по-близо до Лоркан. Надолу по обточения с дървета път няколко също толкова западнали сгради кипяха от дейност. Хан и пивница, където друмниците можеха да изчакат с питие или гозба напливът от хора по моста да се изтече или да наемат стая в суровото време.

Толкова много хора – човеци. Никой не изглеждаше уплашен, ранен или болен. А стражите, независимо от униформите им, се държаха като човешки същества, докато претърсваха фургоните, минаващи покрай кантона, откъдето събираха такса и където спяха нощем.

Щом стъпиха на черния път, излизащ при началото на опашката, Елида прошепна на Лоркан:

– Не знам каква магия владееш, но ако можеш да прикриеш някак куцането ми...

Още преди да довърши изречението си, сила, подобна на прохладен нощен вятър, притисна глезена и прасеца й, после се уви около тях в здрава хватка. Също като шина.

Походката й се изглади и тя едва сдържа възторга си от чувството да върви с изправена, уверена стъпка. Не си позволи да му се зарадва, да му се любува, защото по всяка вероятност щеше да трае само докато прекосяха моста.

Търговските фургони се придвижваха бавно напред, претъпкани със стоките на онези, които не бяха посмели да пресекат Ейвъри в северната й част, а коларите гледаха смръщено, отегчени от чакане и напрегнати заради предстоящите проверки. Елида плъзна поглед по тях, по търговците, по другите пътници... Всеки от тях караше инстинктите й да крещят, че ще ги предадат в мига, в който помолеха да ги качат или опитаха да купят мълчанието им.

Ако тръгнеха да проучват чакащите, щяха да привлекат вниманието на стражите, затова Елида използва всяка стъпка, за да ги оглежда, докато уж вървеше към края на опашката. Но го достигна без нито една находка.

Лоркан обаче й показа с очи нещо зад гърба й – пивницата, чиито стени несъмнено бяха варосани, за да се замаскират ронещите се камъни.

– Да хапнем нещо, преди да се наредим на опашката – предложи той, достатъчно силно коларят пред тях да го чуе и да извърне незаинтригуван поглед.

Тя кимна. Вътре можеше да намерят някой подходящ, а и стомахът й къркореше от глад. Само дето...

– Нямам пари – пророни тя, като наближиха светлата дървена врата.

Лъжа. Имаше златни и сребърни монети от Манон. Само че нямаше намерение да ги показва на Лоркан, независимо от клетвата му.

– Аз имам предостатъчно – отвърна сухо той.

Елида се покашля деликатно и той я стрелна озадачено.

– Няма да ни спечелиш приятели в този си вид – отбеляза тя с лека усмивчица. – Ако влезеш в пивницата с осанка на воин, ще привлечеш доста внимание.

– И с каква осанка предлагаш да вляза тогава?

– С каквато е нужно в решителния момент. Обаче... недей да гледаш на кръв.

Той отвори вратата и докато зрението й се приспособи към светлината на полилеите от ковано желязо, лицето на Лоркан наистина се беше променило. Очите му никога нямаше да придобият топлота, но по устните му се беше появила приветлива усмивка, а раменете му се бяха отпуснали – мъж, леко подразнен от дългото чакане, но доволен, че поне ще се наяде.

Изглеждаше почти като човек.

Пивницата беше претъпкана и толкова шумна, че Елида едва успя да си поръча обяд на най-близката сервитьорка. Докато се промъкваха между пълните маси, й направи впечатление, че доста погледи попадаха върху гърдите й, а оттам върху лицето й. И се задържаха върху него.

Тя потисна неприятното чувство и продължи със спокойни стъпки към масата в дъното на помещението, току-що освободена от една видимо уморена двойка.

Около масата на няколко крачки от нея беше струпана шумна компания от осем души. Елида моментално отлъчи жената на средна възраст с гръмък смях като тяхна водачка. Всички останали – красива жена с гарвановочерна коса; широкоплещест брадат мъж с ръце, големи колкото чинии; и няколко опърпани хорица – непрекъснато наблюдаваха по-възрастната жена, премерваха реакциите й и я слушаха внимателно.

Елида седна на единия очукан дървен стол, а Лоркан зае този срещу нея. Мощната му фигура привлече по един поглед от брадатия и водачката на съседната маса.

Елида ги претегли в главата си.

Преценяващи погледи. Нито свадливи, нито заплашителни. Просто измерваха новодошлия.

За миг й стана чудно дали самата Анийт не беше накарала онази двойка да освободи точно тази маса за тях. Заради точно тези погледи.

Елида протегна ръка през масата и се взря в Лоркан със същата ленива усмивка, която веднъж беше видяла една кухненска помощница да изпраща на готвача в Морат.

– Съпруже – пророни ласкаво и размърда закачливо пръсти.

Лоркан стисна устни, но сложи грамадната си ръка върху нейната, покривайки я напълно.

Двамата едновременно усетиха допира на мазолите си и той хвана ръката й, за да огледа загрубялата й длан. Тя веднага я обърна и я постави върху неговата.

– Брат – прошепна Лоркан така, че да не ги чуе никой. – Брат съм ти.

– Съпруг си ми – натърти също толкова тихо Елида. – Женени сме от три месеца. Влез в роля.

Той се огледа наоколо; очевидно не беше забелязал преценяващия поглед на съседите им по маса. В очите му още танцуваше колебание заедно с мълчалив въпрос.

– Мъжете не се боят от брата на момичето – обясни му Елида. – Това би значело, че съм свободна, открита за... покани. Знам с какво неуважение подхождат мъжете към всичко, върху което смятат, че имат право. Затова си ми съпруг – изсъска тя – до второ нареждане.

По лицето на Лоркан пробяга сянка, придружена от друг въпрос. Такъв, на който не искаше и не можеше да отговори. Той стисна ръката й, за да привлече вниманието й. Тя обаче не откликна.

За щастие, храната им пристигна, преди Лоркан да й е отправил питането си гласно.

Яхния от кореноплодни и заешко. Тя й се нахвърли и едва не стопи небцето си с първата хапка.

Компанията зад тях отново се разприказва и докато се хранеше, Елида подслушваше разговора им, подбирайки откъслеци от него така, сякаш събираше миди на плажа.

– Ако ги поканим на едно представление, може да ни вземат само половината такса – рече русият брадат мъж.

– Едва ли – усъмни се водачката. – Копелетата ще ни искат пари, за да им играем. Или още по-лошо: ще им хареса представлението ни и ще ни накарат да поостанем. А ние не можем да си го позволим. Не и когато толкова трупи се плъзнали наоколо. Не бива да пристигаме в градовете от равнината след всички останали.

Елида почти се задави с яхнията си. Анийт безспорно беше освободила точно тази маса за тях. Още от самото начало планът й беше да намерят трупа актьори или карнавални изпълнители, с които да се слеят, а това...

– Ако платим цялата такса – обади се красивата жена, – сигурно ще стигнем до първия град измършавели от глад и без всякакви сили за сцената.

Елида вдигна очи към Лоркан – и той й кимна.

Тя отпи от соса на яхнията, събирайки кураж. В мислите й изскочи Астерин Черноклюна. Очарователна, самоуверена, неустрашима. Вечно нахакана, с небрежно отпуснати крайници и загадъчна усмивка на уста. Елида си пое дъх и позволи на спомените за вещицата да попият в мускулите, плътта и костите й.

После се завъртя в стола си, преметна ръка през облегалката му и привеждайки се към масата им, заяви с широка усмивка:

– Извинете, че прекъсвам обяда ви, но без да искам, хванах малко от разговора ви. – Всички се обърнаха към нея с вдигнати вежди; очите на водачката моментално се впиха в лицето й. Елида прочете оценката в тях: млада, красива, неутежнена от суров живот. Тя задържа изражението си приветливо и накара погледа си да просветне още повече. – Случайно да сте карнавална трупа? – Тя кимна с глава към Лоркан. – Двамата със съпруга ми от седмици се мъчим да влезем в някоя, но без успех. Всички са пълни.

– Нашата също – обяви водачката им.

– Разбирам – отвърна ведро Елида. – Но таксата на моста е соленичка за всеки от нас. А ако станем сътрудници, макар и временни... – Лоркан докосна коляното й със своето. Тя не отчете предупреждението му. – С радост ще ви помогнем с таксата, ще допълним онова, което не ви достига.

Преценяващият поглед на жената стана предпазлив.

– Наистина сме карнавална трупа. Но не си търсим нови членове.

Брадатият и красавицата й стрелнаха укорителни погледи.

Елида сви рамене.

– Добре тогава. Но ако случайно размислите, преди да си тръгнете, съпругът ми – тя махна с ръка към Лоркан, който ги гледаше с най-доброто си подобие на небрежна усмивка – е майстор в хвърлянето на мечове. В предишната ни трупа изкарваше добри пари в състезания срещу мъже, желаещи да го надвият в силови предизвикателства.

Водачката обърна проницателни очи към Лоркан – претегли височината, мускулатурата и стойката му.

Елида се увери, че е познала от какъв изпълнител имат нужда, когато жената отново се обърна към нея и попита:

– А ти какво си правила?

– Работех като гадателка. Наричаха ме свой оракул. – Тя сви рамене. – Но всичко е просто заблуда и налучкване.

И точно това щеше да е, като се имаше предвид, че не умееше да врачува.

Жената не се впечатли особено.

– И как се казваше трупата ви?

По всяка вероятност познаваха всички трупи, скитащи из равнината.

Тя претърси паметта си за нещо подходящо, каквото и да е...

Жълтоногите. Веднъж вещиците от Морат си бяха говорили за Баба Жълтонога, която пътувала под прикритие със странстващ карнавал и миналата зима загинала по необясними причини в Рифтхолд... Подробности след подробности, заровени в катакомбите на съзнанието й, започнаха да се изливат навън.

– Бяхме в Карнавала на огледалата – обяви накрая. Водачката явно го знаеше, защото в очите й просветнаха изненада и уважение. – Докато Баба Жълтонога, собственичката, не умря в Рифтхолд миналата зима. После си тръгнахме и оттогава си търсим нова работа.

– Откъде идвате всъщност? – попита брадатият.

Този път Лоркан отвърна.

– Семейството ми живее от западната страна на Белия зъб. Прекарахме последните месеци с тях, докато снеговете се стопят, понеже иначе проходът е твърде опасен. Странни неща се случват в планината напоследък – добави той.

Трупата застина.

– Така е – потвърди чернокосата. Сетне се взря във водачката им. – Могат да ни помогнат с таксата, Моли. А и откакто Саул ни напусна, нямаме такъв изпълнител...

Навярно хвърлячът им на мечове.

– Както казах – обади се Елида с чаровната усмивка на Астерин, – ще поостанем тук още малко, така че, ако размислите... елате да ни кажете. Ако ли не... – Тя отдаде почест с кривата си лъжица. – Сполука.

Нещо просветна в очите на Моли, но ги огледа още веднъж.

– Сполука – рече тихо.

Елида и Лоркан продължиха обяда си.

А когато сервитьорката дойде да й плати за него, Елида бръкна във вътрешния си джоб и извади сребърна монета.

Сервитьорката опули очи и отиде да й донесе рестото, но нея я интересуваха само изпителните погледи на Моли и колегите й.

Елида остави щедър бакшиш на масата, а после двамата с Лоркан се усмихнаха любезно на трупата и напуснаха пивницата.

Още с излизането Елида се нареди на края на опашката, без да сваля усмивката от лицето си и с все така изправен гръб.

Лоркан застана близо до нея, не привличайки особено внимание в тази си роля.

– Нямаш пари, а?

Тя го изгледа косо.

– Май съм грешала.

Белите му зъби просветнаха в усмивка – съвсем искрена този път.

– Е, надявай се да ни стигнат, Мериън, защото Моли всеки момент ще ти отправи предложение.

Елида извърна глава към хрущенето на чакъла под нечии черни ботуши и се натъкна на Моли пред себе си. Част от станалите чакаха пред пивницата, а другите свърнаха зад ъгъла и, навярно за да докарат фургона им.

Суровото лице на Моли беше пламнало, сякаш бяха спорили досега. Но тя само цъкна с език и рече:

– Временна работа, ако не струвате, ще изхвърчите и няма да си получите обратно парите за таксата.

Елида й се усмихна недотам престорено.

– Мериън и Лоркан на вашите услуги, мадам.

* * *

Съпруга. Свещени богове!

Беше надхвърлил петстотинте, а това... това момиче, тази млада жена, тази дяволица, каквото там беше, току-що си беше спечелила работа с лъжа. Хвърляч на мечове – как й беше хрумнало?

Лоркан стоеше пред пивницата с Мериън до себе си. Малка бедна трупа, и то в лош период, мислеше си той, докато двата боядисани в жълто фургона трополяха към тях, теглени от четири кранти.

Мериън наблюдаваше внимателно как Моли се качва на коларското място до чернокосата красавица, която не обръщаше абсолютно никакво внимание на Лоркан.

Е, фактът, че Мериън се представяше за негова съпруга, определено го лишаваше от всякакъв шанс за друго, освен да се любува на знойната хубавица.

Едва се сдържаше да не изръмжи. От месеци не си беше лягал с жена. И разбира се – разбира се – намираше подходяща кандидатка... тъкмо когато друга жена го беше впримчила в лъжите си.

Съпругата му.

Не че Мериън беше за изпускане, добави наум той, подчинявайки се на грубата заповед на Моли да се качват във втория фургон. Няколко от членовете на трупата ги следваха на грохналите си коне.

Мериън прие протегнатата ръка на брадатия, който с лекота я издърпа във фургона. Лоркан я последва, оглеждайки внимателно всеки от групичката им, както и малкото, сякаш сковано набързо градче. Няколко мъже и шепа жени бяха обърнали погледи след Мериън.

Невинното й лице в комбинация с пищните извивки на тялото й – още по-привлекателни сега, когато не куцаше, прилежно вдигнатата й коса... Момичето знаеше какво прави. Знаеше, че хората ще обръщат внимание на тези неща, ще мислят за тях, вместо за коварните лъжи, които им пробутваше.

Лоркан не прие ръката на брадатия и скочи сам във фургона, напомняйки си, че трябва да седне близо до Мериън, да преметне ръка през кокалестите й рамене и да изглежда доволен, че отново си е намерил трупа.

Фургонът се напълни с провизии и с още петима души, всеки от които се усмихна на Мериън – и бързо извърна поглед от него.

Мериън сложи ръка върху коляното му и Лоркан за малко щеше да се дръпне. По-рано се беше учудил колко загрубели бяха фините й ръце.

Не е била просто затворник в Морат – а робиня.

Мазолите й бяха стари и толкова твърди, че навярно се беше бъхтила с години. По всичко личеше, че е извършвала тежък труд, а и с осакатения й крак...

Той опита да не разсъждава за острия мирис на страх и болка, който бе доловил, когато му беше признала, че вече не вярва в добрината и милосърдието на хората. Не позволи на въображението си да гадае как е стигнала до такова заключение.

Във фургона беше задушно; въздухът миришеше на пот, слама, изпражненията на конете, подредени пред тях, и на желязо от оръжията.

– Нямате много притежания, като гледам? – попита брадатият. Ник, така им се представи.

По дяволите! Беше забравил, че човеците пътуват с багаж, сякаш се преселват някъде...

– Загубихме повечето на слизане от планината. Съпругът ми – натърти Мериън с шеговит яд – настоя да прегазим една буйна река. Имам късмет, че поне мен спаси, понеже не си направи труда да извади храната ни.

Ник се изкикоти гърлено.

– Подозирам, че е сметнал за по-важно да спаси теб, отколкото багажа ви.

Мериън врътна очи и потупа коляното на Лоркан. При всеки неин допир му идеше да се дръпне.

Не обичаше да го докосват дори любовниците му, напуснеха ли леглото. Някои намираха тази му особеност за обидна. Други си мислеха, че могат да го превърнат в свестен мъж, копнеещ единствено за дом и добра жена до себе си. Досега никоя не беше съумяла.

– Мога и сама да се спасявам – рече бодро Мериън. – Но мечовете му, провизиите ни, дрехите ми... – Тя поклати глава. – Изпълнението му няма да е особено бляскаво, докато не намерим откъде да си купим необходимото.

Ник срещна погледа на Лоркан и задържа очи върху него по-дълго, отколкото повечето мъже смееха. Лоркан нямаше представа каква роля играе в трупата. Някогашен изпълнител навярно, но определено настоящ охранител. Усмивката му посърна леко.

– Животът отвъд Белия зъб не е лесен. Семейството ти трябва да са жилави хора.

Лоркан кимна.

– Не искам такъв живот за съпругата ми – отвърна той.

– Странстването не е много по-лесно – изтъкна Ник.

– О – намеси се Мериън, – така ли мислиш? Живот под открито небе с безброй пътища пред теб; да скиташ, накъдето те отвее вятърът, без да дължиш обяснения никому? Волен живот... – Тя поклати глава. – Нима мога да искам нещо повече от живот без решетки?

Лоркан знаеше, че говори от сърце. Беше видял лицето й, когато се изправиха пред тревистата равнина.

– Думи на човек, прекарал достатъчно време по друмищата – рече Ник. – Нашата порода хора винаги имат два варианта пред себе си: или да се установят и повече никога да не стъпят на пътя, или вечно да скитат.

– Аз искам да поживея... да видя света – призна замечтано Мериън. – Ще ми се да зърна всичко.

Лоркан се чудеше дали ще й се отдаде този шанс, ако той се провалеше в мисията си, ако Ключът на Уирда, който носеше, попаднеше в грешни ръце.

– Хубаво, ама внимавай къде скиташ – свъси вежди Ник. – Ето какво се случи в Рифтхолд... пък и в Морат какво се мъти.

– Какво е станало в Рифтхолд? – Лоркан го прекъсна толкова остро, че Мериън стисна коляното му.

Ник почеса небрежно пшеничената си на цвят брада.

– Разправят, че целият град бил разрушен; превзет от летящи страшилища, яздени от жени демони. Вещици, ако вярваме на слуховете. От клана Железни зъби, дето само в легендите сме слушали за него.

Мъжът потрепери видимо.

Свещени богове! Каква ли разруха бе настанала. Лоркан се насили да го изслуша, да се съсредоточи в думите му, вместо да мисли колко са жертвите и какво значи това за развихрящата се война.

Ник продължи:

– За младия крал нищо не се знае. Но сега градът принадлежал на вещиците и зверовете им. Разправят, че било самоубийство да пътуваш на север; същото било и на юг... Така че – той сви рамене – ние потегляме на изток. Пък дано успеем да се разминем с онова, дето ни чака и от двете посоки. Или пък войната ще ни връхлети и всички ще се попилеем. – Ник го огледа от глава до пети. – Мъже като нас двамата по всяка вероятност ще бъдат повикани на военна служба.

Лоркан едва сдържа студения си смях. Никой не можеше да го принуди да прави каквото и да било – с изключение на кралицата му, а тя... Гърдите му се свиха. По-добре бе да не мисли за нея.

– Дали и двете страни ще наложат принудителна военна служба? – попита задъхано Мериън.

– Знам ли – отговори Ник. Мирисът и звуците на реката ставаха все по-осезаеми и Лоркан беше сигурен, че наближават кантона. Затова бръкна в жакета си за парите, които Моли му беше поискала. Доста повече от справедливия им дял, но не го интересуваше. Тези хора можеха да вървят по дяволите веднага щом ги откараха до сигурността на безкрайните равнини. – Херцог Перингтън може изобщо да не види нужда от нас, щом има вещици и зверове на своя страна.

И много по-страшни твари, искаше да добави Лоркан. Копои на Уирда и илкени, и боговете знаят още какво...

– Но Елин Галантиус... – подхвана умислено Ник. Ръката на Мериън се скова върху коляното на Лоркан. – Интересно ми е какво ще стори тя. Не е искала помощ, не е призовавала войници. Завладя цял Рифтхолд... уби краля, унищожи двореца му. Но върна града на новия му владетел.

Мериън се приведе напред и пейката под тях изскърца.

– Какво знаеш за Елин?

– Само слухове оттук-оттам – сви рамене Ник. – Разправят, че била невиждана хубавица, но студена като лед. Наричат я тиранин, страхливка, курва. Благословена от боговете и прокълната от боговете. Кой знае? Само на деветнайсет е, пък да носи толкова тежко бреме... ала се приказва, че дворът й бил силен. Бранели я хамелеон и двама принцове воини.

Лоркан се замисли за хамелеонката, която най-безцеремонно бе повърнала не веднъж, а два пъти върху него; за двамата принцове воини... Единият – синът на Гавриел.

– Ще ни избави ли, или ще обрече всички ни на смърт? – размишляваше на глас Ник, загледан в колоната ездачи зад фургона им. – Не знам дали ми харесва идеята да оставим всичко в нейни ръце, но... ако спечели войната, може пък земите ни да се оправят, животът ни да се подобри. А ако загуби... е, сигурно и бездруго заслужаваме да сме обречени.

– Ще спечели – заяви Мериън с тиха сила.

Ник вдигна вежди.

Чуха се крясъци на мъже и Лоркан каза:

– По-добре да оставим този разговор за друг път.

Наблизо захрущяха ботуши по чакъл и в следващия момент няколко униформени надникнаха през задния вход на фургона.

– Излезте – нареди единият. – Стройте се в редица.

Погледът му се спря на Мериън и в очите му изплува грозна, позната до болка светлина.

Лоркан затегна хватката си около раменете й и вместо да изръмжи, се обърна към нея с думите:

– Хайде, съпруго.

Тогава войникът го забеляза. Той отстъпи назад леко пребледнял и нареди да претърсят провизиите им.

Лоркан изскочи от фургона пръв и помогна на Мериън да слезе, хващайки я с две ръце за кръста. Като понечи да отстъпи от него, той я придърпа обратно към себе си и я прегърна през корема. Посрещна погледа на всеки от войниците, които минаха покрай тях, и му стана чудно кой ли пазеше тъмнокосата красавица от предния фургон.

След малко двете с Моли се появиха иззад фургона. Тъмна шапка с периферия прикриваше половината от матовото лице на хубавицата, а тялото й беше загърнато с дебело палто, гонещо окото от всяка женствена извивка по снагата й. Дори устата й бе заела неприятна форма, сякаш жената беше навлякла чужда кожа.

Въпреки това Моли я тикна между Лоркан и Ник. После взе кесията с пари от свободната ръка на Лоркан, като дори не му благодари.

Тъмнокосата се приведе напред и прошепна на Мериън:

– Не ги поглеждай в очите и не им отговаряй.

Мериън кимна, сведе брадичка и прикова поглед в земята.

Лоркан усещаше разтуптяното й сърце до себе си – подивяло, независимо от спокойното примирение, изписано по всяка ивица на тялото й.

– А ти – изсъска на него хубавицата, докато войниците претърсваха багажа им, взимайки каквото им се понравеше. – Моли каза, че ако се сбиеш с някого, изчезваш и няма да те вадим от затвора. Така че... остави ги да приказват и да ни се присмиват.

На Лоркан му хрумна да й отвърне, че може да изколи целия им гарнизон, ако му скимнеше, но наместо това просто кимна.

След пет минути се чу друга заповед. Моли плати таксата с парите на Лоркан и своите собствени, плюс допълнително за „бързо преминаване“. Сетне всички отново се натовариха по фургоните и никой не посмя да провери какво е било откраднато под носовете им. Мериън трепереше леко, докато я притискаше към себе си, но изражението й оставаше равнодушно, даже отегчено.

Стражите дори не ги разпитаха, не им зададоха въпроси за куцаща жена.

Акантус ехтеше под тях, докато минаваха по моста и колелата на фургона им трополяха по древните камъни. Мериън не спря да трепери.

Лоркан отново надзърна към лицето й – леката червенина по високите й скули, стиснатата й уста.

Не трепереше от страх, осъзна накрая, доловил мириса й. Да, и от него имаше нотка, но преобладаващата част беше нещо нажежено, нещо диво и бясно... и...

Гняв. Момичето трепереше от върл гняв. Заради проверката, заради лепкавите погледи на стражите.

Идеалист – това беше Мериън. Човек, който искаше да се бори за кралицата си, който също като Ник вярваше, че светът може да е по-добър.

Докато преминаваха и през кантона в другия край на моста, без да привлекат особено внимание от страна на тамошните стражи, докато си проправяха път през опашката за другата посока, вече стъпили в равнината, Лоркан се чудеше на този гняв – на вярата й в по-добрия свят.

Не му се щеше да казва нито на Мериън, нито на Ник, че мечтата им беше загубена кауза.

Мериън се отпусна достатъчно, че да надникне през задницата на фургона – към тревите, обточващи широкия черен път, към синьото небе, буйната река и зелената шир на Оуквалд зад тях. И независимо от гнева в тъмните й очи се прокрадна плахо възхищение. Той опита да не му обръща внимание.

В продължение на пет века бе опознавал най-лошото и най-доброто в човешката раса.

По-добър свят не съществуваше – нито пък щастлив завършек.

Защото завършеци нямаше.

И в тази война не ги очакваше нищо – избягалата робиня не я очакваше нищо друго, освен плитък гроб.

20.

Роуан от рода на Белия трън просто имаше нужда да почине някъде. Не го интересуваше дали ще е в легло, или в купа сено, или дори под кон в някоя конюшня. Трябваше му само тихичко местенце с покрив, който да го пази от поройния дъжд.

Заливът на Черепа беше точно каквото очакваше, но в същото време съвсем различен. Порутените сгради с напукана боя във всевъзможни цветове кипяха от живот, тъй като обитателите им затваряха кепенците и прибираха въжетата с простряно пране, уплашени от бурята, която бе подгонила Роуан и Дориан към пристанището минути по-рано.

Никой не им задава въпроси, като слязоха от лодката закачулени и загърнати с пелерини и Роуан метна една медна монета на пристанищния уредник. Достатъчно да купи мълчанието му, но и не толкова, че да привлече вниманието на крадците, наблюдаващи района.

Дориан вече на два пъти се изумяваше как Роуан все още е в свяст. Ако трябваше да е откровен, Роуан също се чудеше. През последните дни си беше позволявал да задреме само за по няколко часа, но преумората надигаше глава и непрестанно отслабваше магията и концентрацията му.

Когато не караше ветровете да тласкат лодката им през лазурните топли води около Мъртвите острови, кръжеше високо над тях, за да следи за наближаващи врагове. Без да зърне нито един. Обкръжаваха ги само тюркоазен океан и бели пясъци, прошарени с тъмни вулканични камъни. И всичко това обгръщаше потъналите в гъста смарагдова растителност планински острови, простиращи се по-надалеч дори от ястребовия му поглед.

Над Залива на Черепа отекна гръм и тюркоазените води отвъд пристанището се озариха, сякаш далечна светкавица бе запалила целия океан. Боядисаната в кобалтово пивница в близост до доковете обаче беше пълна независимо от връхлитащата буря.

„Морският дракон“. Личната щабквартира на Ролф, кръстена на кораба му, както му беше обяснила Елин. Роуан се замисли дали просто да не влязат вътре – двама загубени пътници, дирещи подслон от бурята.

Двамата с младия крал обаче бяха съставили друг маршрут по време на множеството часове, в които Роуан изпълняваше обещанието си да го научи как да използва магията си. Уроците продължаваха само по няколко минути, тъй като нямаше да е добре, ако кралят потопеше малката им лодка с неовладяната си сила. Ето защо се упражняваха с лед: Дориан образуваше с магия топка скреж върху дланта си и я оставяше да се стопи. И така много пъти.

Дори сега, застанал като камък сред потока от хора, спасяващи притежанията си от беснеещата недалеч буря, кралят свиваше и отпускаше пръстите си, докато Роуан се ориентираше в посоката, оглеждайки залива с форма на подкова чак до дебелата верига, опъната на устието му и вече потънала под повърхността на водата.

Коработрошача, така я наричаха. Покрита с ракообразни и забулена с воали от водорасли, масивната верига беше свързана с наблюдателниците от двете страни на залива, откъдето стражите я вдигаха или сваляха, за да пропускат корабите. Или да ги задържат в територията им, докато не платяха солената такса. Роуан и Дориан имаха късмета веригата да е свалена заради прииждащата буря.

Защото планираха да се представят... спокойно. Дипломатично.

Налагаше се, тъй като при последното си посещение преди две години Елин беше скъсала веригата и разрушила една от наблюдателниците (явно затова Ролф беше издигнал освен нова на нейно място, и втора от другата страна на залива), както и половината град. И беше повредила руловете на всички кораби в пристанището, включително на „Морският дракон“.

Действията й не изненадваха Роуан, но сега, когато виждаше мащаба на разрушителната й мощ... Свещени богове!

Затова появата на Дориан трябваше да е пълната противоположност на нейната. Щяха да си наемат стаи в някоя престижна странноприемница и да поискат официална среща с Ролф. Бяха избрали почтения, благоприличен подход.

Проблесна светкавица и Роуан огледа набързо улицата пред тях, хванал качулката си, за да не разкрие вятърът елфическото му лице.

В отсрещния край на улицата се мяркаше странноприемница, боядисана в смарагдово, чиято позлатена табела дрънчеше от буйния вятър. ОКЕАНСКАТА РОЗА.

Най-добрата в града, беше ги уверил пристанищният уредник. Все пак трябваше поне да изглежда, че разполагат с парите, които щяха да предложат на Ролф.

А и да си починат, макар и само за няколко часа. Роуан тръгна безкрайно облекчен към странноприемницата и надникна през рамо да извика краля.

Но сякаш боговете искаха да го подложат на изпитание, порив на охладения от дъжда вятър блъсна лицата им и събуди някакъв инстинкт в него. Въздухът като че ли се промени и голямо кълбо сила се струпа наблизо, призовавайки го.

Ножът от хълбока му мигновено се озова в мократа му ръка, докато погледът му обхождаше покривите на близките сгради, където се мержелееше само дъждовната завеса. Роуан укроти съзнанието си, заслушан в града и бурята край тях.

Дориан отметна подтикналата коса от лицето си, отворил уста да каже нещо, докато не забеляла ножа.

– И ти го усещаш.

Роуан кимна. По носа му се стичаше дъждовна вода.

– Ти какво долавяш?

Суровата сила на краля може би улавяше различни чувства, различни улики от онези, които неговият вятър, лед и инстинкти му донасяха. Ала тъй като не я беше овладял, навярно всичко му беше мъгливо.

– Нещо... старо. – Дориан изтръпна и пророни сред воя на бурята. – Хищно. Безпощадно. Друго не долавям.

– Напомня ли ти за Валгите?

Ако някой бе наясно, то това несъмнено щеше да е кралят пред него.

– Не – отвърна Дориан с премрежен поглед. – От тях магията ми се гнусеше. А това тук... просто събужда любопитството й. Усещам я предпазлива, но и търсеща да узнае. Нещото е скрито... по един или друг начин.

Роуан прибра кинжала си в ножницата.

– Тогава стой близо до мен и бъди нащрек.

* * *

Дориан никога не беше стъпвал на място като Залива на Черепа.

Въпреки че проливният дъжд брулеше лицата им, докато издирваха източника на онази сила по главната улица, беззаконието и съвършеният ред на островния град го удивяваха. Никой крал със синя кръв не господстваше над това място – управляваше го пиратски лорд, изкопчил властта с ръце, татуирани с картата на Световния океан.

Според слуховете картата му разкриваше къде го чакаха врагове, съкровища и бури. Цената: вечната му душа.

Елин беше потвърдила, че Ролф наистина е бездушен и татуиран. Що се отнасяше до картата... Тя бе свила рамене, обяснявайки, че по думите на Ролф картата спряла да се движи с краха на магията. Дориан се чудеше дали върху кожата на пирата сега се виждаше как двамата с Роуан крачат през града му, дали ги отбелязваше като врагове.

Елин навярно щеше да усети дълго преди да е стъпила на острова.

Загърнати с пелерини и качулки, подгизнали до кости, Дориан и Роуан обиколиха околните улици. Хората набързо се бяха изпокрили, а корабите в пристанището се люлееха бясно по вълните, обливащи широкия кей и калдъръмената улица отвъд него. Палмите се мятаха и съскаха и в небето не се забелязваше нито една чайка.

Магията му кротуваше, надигайки глава само когато Дориан се сковеше заради шумовете откъм пивниците, странноприемниците, домовете и дюкяните по пътя. Роуан се движеше устремено през бурята, а дъждът и вятърът сякаш се отваряха като завеса пред него.

Достигнаха кея, където гигантският кораб на Ролф се издигаше в буйната вода с вързани заради бурята платна.

Поне пиратският лорд си беше у дома. Дотук добре.

Приковал поглед във внушителния кораб, Дориан едва не се блъсна в гърба на Роуан, който спря внезапно.

Той залитна назад – за щастие, принцът воин не коментира, – после огледа сградата, привлякла вниманието на спътника му.

Магията му вирна глава като подплашена кошута.

– Защо изобщо се изненадвам – промърмори Роуан.

Боядисаната в синьо табела се поклащаше над входа на пивницата. МОРСКИЯТ ДРАКОН.

Надолу по улицата на пост стояха двама стражи, разпозна ги не по униформите, а защото стърчаха в бурята с ръце върху мечовете.

Роуан килна глава по начин, който подсказа на Дориан, че принцът навярно умува дали да не ги хвърли в бушуващите води на пристанището. Но никой не ги спря, когато Роуан стрелна предупредителен поглед към Дориан и отвори вратата на личната пивница на пиратския лорд. Посрещнаха ги златиста светлина, подове и стени от полирано дърво и аромат на подправки.

Помещението беше празно независимо от бурята. Напълно празно, с изключение на десетината маси.

Роуан затвори вратата след Дориан, оглеждайки стаята и тясното стълбище в дъното й. От мястото им до входа се виждаха надписите върху повечето маси.

„Бурегон“. „Лейди Ан“. „Тигрова звезда“.

Корабни кърми. Всички маси бяха сковани от корабни кърми.

И то не от кърмите на разбити кораби. Не, това беше трофейна зала – с нея пиратският лорд напомняше на посетителите как точно се беше сдобил с короната си.

Всички маси като че ли бяха подредени около тази в дъното – по-голяма и по-протрита от останалите. „Вършач“. Огромните дъски бяха осеяни с петна от прогорено и дупки, буквите обаче се четяха съвсем ясно. Сякаш Ролф не искаше никога да забравя кърмата на кой кораб му служеше за лична трапеза.

Но самият пират и силата, която бяха почувствали... От тях нямаше и следа.

Вратата зад бара се отвори и оттам излезе стройно кестеняво момиче. Престилката й я представяше като сервитьорка, но държеше раменете си прекадено изправени, главата си – гордо вдигната. Сивите й очи ги огледаха проницателно, но без всякакъв интерес.

– Капитанът се чудеше кога ли ще дойдете да разузнавате – обяви тя с осезаем акцент като този на Едион.

– Така ли? – отвърна Роуан.

Сервитьорката посочи с изваяната си брадичка към тясното дървено стълбище в дъното на пивницата.

– Иска да говори с вас в кабинета си. Горният етаж, втората врата по коридора.

– Защо...

Дори Дориан знаеше, че не бива да пренебрегва този тон. Момичето обаче просто грабна една чаша, насочи я срещу светлината на свещите, за да я огледа за петна, и извади парцал от престилката си. По мургавите й предмишници се виеха еднакви татуировки на ревящи сиви морски дракони, които сякаш пълзяха нагоре при всяко движение на мускулите й.

Цветът на люспите им беше същият като този на очите й, осъзна Дориан, когато тя отново ги извърна към двама им с Роуан и заяви сухо:

– Не го карайте да чака.

* * *

Докато изкачваха скърцащото, смътно осветено стълбище, Дориан прошепна на Роуан:

– Може да е капан.

– Не е изключено – рече също толкова тихо Роуан. – Но все пак ни покани в кабинета си. Ако беше капан, просто щеше да ни спипа неподготвени.

Дориан кимна и нещо в гърдите му се отпусна.

– А ти... твоята магия е... по-добра?

Суровото му лице не издаваше нищо.

– Ще се справя.

Не че това отговаряше на въпроса му.

По коридора на втория етаж стояха на пост четирима млади мъже със стоманени погледи, въоръжени с изящни мечове, чиито дръжки бяха с формата на атакуващи морски дракони – знакът на капитана им. Никой не им каза и дума, докато двамата с Роуан крачеха към втората врата.

Елфическият принц почука веднъж. Отвърна им само сумтеж.

Дориан си представяше по какви ли не начини мъжа зад вратата.

Но тъмнокос младеж, най-много на трийсет, излегнат върху червена кадифена кушетка пред оплискани от дъжда панорамни прозорци, определено не беше един от тях.

21.

Пиратският лорд на Залива на Черепа дори не ги погледна от кушетката, пред която кобалтовият килим бе осеян с купища листове. Ако съдеше по старателно изписаните колонки, различими от входа на кабинета му, Дориан предполагаше, че са сметки на стоки или приходи – законно или незаконно придобити.

Ролф продължи да наблюдава корабите, люшкащи се в пристанището, отвъд което сянката на Коработрошача прорязваше бруления от бурята свят.

По всяка вероятност беше научил за пристигането им не чрез магическа карта, а благодарение на бдението си до прозореца. Ръцете му бяха покрити с ръкавици от тъмна кожа, обсипана с драскотини и пукнатини от старост. Изпод тях не надничаха татуировки.

Роуан не помръдваше; оглеждаше капитана и кабинета му, без да мигне дори. Дориан бе участвал в достатъчно политически интриги, за да познава отлично употребите на мълчанието, както и силата на това да проговориш пръв. Силата да накараш опонента си да чака.

Барабаненето на дъжда по прозорците и приглушеното процеждане на капки вода от подгизналите им дрехи по протрития килим изпълваха тишината.

Капитан Ролф потропна с облечен в кожа пръст по страничната облегалка на кушетката, задържайки поглед върху пристанището още миг – сякаш за да се увери, че „Морският дракон“ е на сигурно в кея, – и най-сетне обърна очи към тях.

– Свалете си качулките. Държа да знам с кого разговарям.

Дориан се скова, но Роуан отвърна:

– Сервитьорката ти загатна, че много добре знаеш кои сме.

Коварна полуусмивка подръпна устните на Ролф, в чийто горен ляв ъгъл личеше малък белег. Дориан се надяваше да му е спомен от Елин.

– Сервитьорката ми е прекадено бъбрива.

– Тогава защо я държиш?

– Радва окото, а това е рядкост на острова – обясни Ролф, изправяйки се на крака.

Висок беше колкото Дориан и бе облечен в семпъл, но добре ушит черен тоалет. Елегантна рапира висеше от единия му хълбок, придружена от кинжал за париране със същата форма.

Роуан изсумтя, но за изненада на Дориан свали качулката си.

Морскозелените очи на Ролф просветнаха – несъмнено заради сребристата коса, заострените уши и леко издължените кучешки зъби на спътника му. И татуировката.

– Човек с вкус към мастилото, също като мен – отбеляза Ролф с одобрително кимване. – Струва ми се, че ще се разбираме, принце.

– Елф – поправи го Роуан. – Елфите не са човеци.

– Въпрос на изказ – отвърна Ролф, насочвайки вниманието си към Дориан. – Значи, ти си кралят, за когото се вдигна такава шумотевица.

Дориан най-сетне махна качулката си.

– Е, и?

Ролф посочи с покритата си с ръкавица ръка към писалище, отрупано с хвърчащи листове и с две кресла отпред. И то беше изтънчено като собственика си, но грохнало – от старост, дълга употреба или преживени битки. А ръкавиците на Ролф... Дали скриваха картите, татуирани отдолу?

Роуан кимна на Дориан да седне. Пламъците на запалените из целия кабинет свещи затрепкаха, докато двамата минаваха край тях на път към креслата.

Ролф заобиколи купчините листове по пода и зае своето място зад писалището. Резбованият му стол с висока облегалка приличаше на трон от някое далечно кралство.

– Изглеждаш ми учудващо спокоен за крал, който току-що е бил обявен за предател на собствената си корона и е свален от престола.

Дориан се радваше, че точно в този момент беше зает да сяда на креслото.

Роуан обаче повдигна вежда.

– И откъде имаш тази информация?

– От вестоносците, които пристигнаха вчера – отвърна Ролф, облегна се назад в стола си и скръсти ръце. – Херцог Перингтън, а може би трябва да го нарека крал Перингтън? Издал е декрет, подписан от повечето адарлански лордове и дами, в който обявява теб, Ваше Величество, за враг на кралството ти и твърди, че е освободил Рифтхолд от твоите лапи, след като с кралицата на Терасен сте избили множество невинни хорица миналата пролет. Освен това е споменато, че всеки твой съюзник – той кимна към Роуан – също е враг на кралството. И че армията му ще ви смаже, ако не се предадете.

Главата му се изпълни с тишина. Ролф продължи, но с малко по-смекчен тон.

– Брат ти е бил обявен за наследник на Перингтън и коронован принц.

О, богове! Холин беше още дете, но въпреки това... нещо в него беше изгнило, загнояло...

Беше ги оставил там. Вместо да се справи някак с майка си и брат си, им беше казал да не мърдат от планината, където сега бяха като агнета, обградени от глутница вълци.

Щеше му се Каол да беше с него. Времето да спре, за да може да поправи всички напукани парчета от себе си, да ги подреди поне някак, ако не в някогашния им ред.

Ролф продължи:

– Ако съдя по изражението ти, появата ти наистина има нещо общо с това, че Рифтхолд е разрушен и жителите му бягат накъдето им видят очите.

Дориан отблъсна коварните мисли и провлачи:

– Дойдох да разбера на чия страна в този конфликт си ти, капитане.

Ролф се приведе напред в стола си и опря предмишници на писалището.

– Явно наистина си отчаян. – Той надникна към Роуан. – А твоята кралица също толкова отчаяна ли е за помощта ми?

– Моята кралица – отвърна Роуан – не е предмет на този разговор.

Ролф само се усмихна на Дориан.

– Искаш да знаеш на чия страна съм? На онази, която стои надалеч от моята територия.

– Носят се слухове – подхвана с равен глас Роуан, – че най-източната част от този архипелаг вече не е твоя територия.

Ролф задържа погледа на Роуан. Секунда. Две. По челюстта на капитана потрепна мускул.

Той свали ръкавиците си, разкривайки ръце, татуирани от върховете на пръстите до китките. Обърна ги с дланите нагоре и им показа карта на островната група, но тогава...

Дориан и Роуан се приведоха напред – сините води наистина се вълнуваха и по тях се носеха малки черни точки. А най-източният край на архипелага, извит към открито море...

Там водите бяха сиви, а островите – червеникавокафяви. Ала нищо не помръдваше, нямаше точки, обозначаващи кораби... сякаш картата бе застинала.

– Разполагат с магия, която ги прикрива... дори от това – обясни Ролф. – Не мога да преброя нито корабите им, нито войниците, нито зверовете. Разузнавачите ми никога не се връщат. Тази зима редовно чувахме страшни ревове откъм островите: Някои почти човешки, други съвсем не. Често виждахме... странни същества по скалите. Хора, но не точно. Не направихме нищо по въпроса твърде дълго и сега плащаме цената.

– Зверове – поде бавно Дориан. – Какви зверове?

Мрачната усмивка разтегна белега на Ролф.

Такива, каквито биха те накарали да избягаш от континента, Ваше Величество.

Покровителственият му тон изопна търпението на Дориан.

– Преживявал съм повече кошмари, отколкото можеш да си представиш, капитане.

Ролф изсумтя, но очите му се спуснаха до бледата линия по гърлото на Дориан.

Роуан се отпусна назад в стола си с ленива изтънченост – олицетворение на военния командир.

– Сигурно сте сключили сериозен мирен договор с тях, щом още живеете тук, и то с толкова малко кораби в пристанището.

Ролф нахлузи оръфаните си ръкавици.

– Налага се флотът ми да пиратства от време на време. Знаете как е: сметки за плащане и така нататък.

– О, да. Особено като се има предвид, че държиш четирима стражи на пост в коридора си.

Дориан хвана мисълта на елфическия принц и се обърна към него.

– Ненадушихнито един Валг в града.

Каквато и да беше онази сила… вече бе избледняла и изчезнала.

– Така е – отне им думата Ролф. – защото изтребихме повечето.

Вятърът разклати прозорците в рамките им, сливайки дъждовните капки по тях.

– А що се отнася до четиримата мъже в коридора, само те останаха от екипажа ми в. Благодарение на битката, която водихме през пролетта, за да си върнем острова, след като генералът на Перингтън го превзе.

Дориан изруга тихо, но злобно. Капитанът кимна.

– Но сега отново съм пиратски лорд на Залива на Черепа и ако онези от Морат искат само източните острови, то с радост ги отстъпвам на Перингтън и зверовете му. Пределът и бездруго е изтъкан само от пещери и скали.

– Какви са зверовете? – попита Дориан отново.

Светлозелените очи на Ролф притъмняха.

– Морски уивърни. Вещиците владеят небето с летящите си страшилища; а тукашните води вече принадлежат на същества, създадени за водни битки, изродени копия на древни твари. Представете си звяр с размерите на половин боен кораб, по-бърз от делфин, и щетите, които може да нанесе със зъби, нокти и отровна опашка, голяма колкото мачта. А още по-лошото е, че убиеш ли едно от родените на островите същества, възрастните ще те преследват до всички краища на земята. – Ролф сви рамене. – Е, дано проумяваш, Ваше Височество, защо нямам намерение с пръст да докосвам източните острови, стига обитателите им да живеят в мир с мен. Единствената ми цел е да извличам печалба от начинанията си.

Той махна с ръка към листовете, разпилени навсякъде из кабинета му.

Дориан замълча. Предложението, което бе възнамерявал да отправи на капитана... Хазната му вече принадлежеше на Морат. А не му се вярваше частни предприемачи да му заемат пари.

Погледът на Роуан му казваше същото. Значи, трябваше да измислят нов начин да привлекат Ролф на своя страна. Дориан пак се озърна из кабинета – обзавеждането му клонеше към лукса, но повечето мебели бяха износени. Замисли се за града край тях, още потънал в руини. За четиримата оцелели от целия екипаж на капитана. За начина, по който Ролф беше стрелнал очи към светлата линия около врата му.

Роуан отвори уста да каже нещо, но Дориан го предвари.

– Не всички изчезнали от екипажа ти са убити. Някои са били отвлечени, нали?

Морскозелените очи на Ролф изстинаха.

Дориан не се отказа.

– Били са заловени заедно с други и отведени на Мъртвите острови. Изтезавали са ги за информация как и откъде да те нападнат. Единственият начин да ги освободиш, когато са ти ги върнали като демони, облечени в човешки тела, е бил да ги обезглавиш. И да ги изгориш.

– Пръстени или нашийници са носили, капитане? – попита безпощадно Роуан.

Ролф преглътна сухо. След дълго мълчание отвърна:

– Пръстени. Казваха, че са били освободени. Но не бяха мъжете, които... – Той поклати глава. – Демони... – Пророни, като че това обясняваше нещо. – Беше вселил демони в телата им.

И Роуан му разказа. За Валгите, за принцовете им, за Ераван, последния валгски крал.

Ролф дори имаше благоразумието да изглежда притеснен, когато Роуан завърши.

– Захвърлил е кожата на Перингтън. Сега е просто Ераван, крал Ераван очевидно.

Погледът на Ролф отново намери шията на Дориан и той едва се сдържа да не докосне белега.

– Как си оцелял? Ние успяхме да срежем пръстените, но хората ми... вече ги нямаше.

Дориан поклати глава.

– Не знам.

Никой отговор не правеше хората на Ролф... по-маловажни, задето не бяха оцелели. Може би валгският принц, който бе превзел неговото тяло, просто бе протакал мъчението му със садистична наслада.

Ролф завъртя към себе си един от листовете по писалището и прочете малко от него, сякаш така отвличаше вниманието си, докато размишляваше. Накрая рече:

– Дори да изтребим до крак всички изчадия на Мъртвите острови, няма да отнемем ни най-малко от могъществото на Морат.

– Така е – потвърди Роуан, – но ако притежаваме целия архипелаг, ще можем да използваме онези острови за битки по море, докато в същото време атакуваме и по суша. Там може да държим армадите на други кралства, на други континенти.

– Дясната ми ръка сега е в южния континент, в самата Антика – добави Дориан. – Той ще ги убеди да ни изпратят кораби.

Каол щеше да го стори за него, за Адарлан.

– Никой няма да дойде – увери го Ролф. – Не дойдоха преди десет години; в никакъв случай няма да дойдат точно сега. – Той огледа Роуан и додаде с лукава усмивка: – Особено ако са научили последната новина.

Това не вещаеше нищо добро, реши Дориан, а Роуан попита с равен тон:

– Каква новина?

Ролф не отговори, а отправи поглед към превзетия от буря залив или каквото друго привличаше вниманието му там. Струпали му се бяха няколко тежки месеца, осъзна Дориан. Не предаваше острова от чиста дързост и упорство. А всички онези маси на долния етаж, сглобени от останките на разбити кораби... Колко ли врагове кръжаха наоколо, очаквайки своя шанс за отмъщение?

Роуан отвори уста, несъмнено за да поиска отговор, когато Ролф потупа три пъти с ботуш по протрития дървен под. От стената му отвърна същото потропване.

Сетне се спусна тишина. Като се имаше предвид омразата на Ролф към Валгите, Дориан се съмняваше с Морат да са им спретнали засада, но... щом по коридора отекнаха стъпки, той се плъзна надълбоко в магията си. От стегнатото изражение по татуираното лице на Роуан му стана ясно, че и той е предприел същото. Особено като усети как собствената му магия се простира към тази на принца, както беше направила с Елин онзи ден в стъкления дворец.

Стъпките спряха пред вратата на кабинета и край тях отново запулсира онази чужда, могъща магия. Роуан плъзна незабележимо ръка към ловджийския нож, прикрепен към бедрото му.

Дориан се съсредоточи върху дишането си, върху извличането на магията си струйка по струйка парче по парче. Когато вратата се отвори, студен лед впи зъби в дланите му.

На входа се появиха двама златокоси елфи.

Роуан изръмжа и гърленият звук накара дървените дъски на пода да завибрират под краката на Дориан. Мускулестите им тела, заострените им уши, отворените усти с удължени кучешки зъби...

Двамата непознати, източникът на онази сила... бяха елфи.

Този с черни като нощта очи и резлива усмивка огледа Роуан от глава до пети и провлачи:

– Повече ти отиваше дългата коса.

Кинжалът, забит в стената на сантиметър от ухото на елфа, беше единственият отговор на Роуан.

22.

Дориан не видя как елфическият принц хвърля ножа си, а само как острието му се вклинява в дървената стена и дръжката му се клати наляво-надясно от сблъсъка.

Тъмноокият елф с бронзова кожа обаче – толкова красив, че Дориан примигна насреща му – просто се подсмихна на оръжието, треперещо до главата му.

– Явно си бил също толкова непохватен и докато си подстригвал косата си.

Вторият елф – смугъл, с карамелени очи и спокойна осанка – вдигна широките си, татуирани ръце.

– Роуан, свали оръжията. Не сме дошли за теб.

И наистина – в ръцете на Роуан се бяха появили още оръжия. Дориан дори не го беше чул да става на крака, камо ли да вади меча и изящната си брадва.

Магията се гърчеше във вените му, докато оглеждаше двамата непознати. Кои сте вие?, пееше тя.

По време на самотното им пътешествие с Роуан беше свикнал със зашеметяващата бездна от мощ на принца, но тримата елфи заедно – древни, могъщи и първични... Образуваха същински водовъртеж от сила. Можеха да опустошат острова, без дори да се напрегнат. Стана му чудно дали Ролф го съзнаваше.

Пиратският лорд каза сухо:

– Да разбирам ли, че се познавате?

Сериозният, златоок елф кимна. Светлите му одежди наподобяваха предпочитаните от Роуан: много слоеве лек плат, удобен за битки. Плетеница от черни татуировки обгръщаше мускулестия му врат. Стомахът на Дориан се преобърна. От разстояние изглеждаше като черен нашийник.

– Гавриел и Фенрис някога... работеха с мен – обясни през стегнато гърло Роуан.

Морскозелените очи на Ролф ги обходиха пресметливо.

Фенрис и Гавриел. Дориан знаеше тези имена. Роуан ги беше споменавал по време на пътуването им дотук... Членове на кадъра му.

Принцът воин се обърна към Дориан.

– И двамата са положили кръвна клетва пред Майев. Също като мен.

Тоест бяха дошли по нейно нареждане. А щом Майев изпращаше не един, а двама от лейтенантите си на този континент, и то при положение, че Лоркан вече беше тук...

Прибирайки оръжията си, Роуан процеди през зъби:

– Каква работа имате с Ролф?

Дориан освободи хватката си около магията в себе си. Тя полетя към недрата му като изпусната копринена панделка.

Ролф махна с ръка към двамата елфи.

– Те носят новината, която ви обещах... и други неща.

– И тъкмо сядахме да обядваме – обяви Фенрис с танцуващи тъмни очи. – Ще се присъедините ли?

Без да дочака отговора им, той излезе от кабинета с приведена глава и пое по коридора.

Татуираният – Гавриел – въздъхна тихо.

– Дълга история е, Роуан, и двамата с краля на Адарлан – той стрелна карамелените си очи към него – трябва да я чуете. – После махна с ръка към коридора и заяви с каменно изражение: – Знаеш колко е свадлив Фенрис на празен стомах.

– Чух те – обади се дълбок мъжки глас откъм коридора.

Дориан сдържа усмивката си, наблюдавайки реакцията на Роуан. Елфическият принц само кимна на Гавриел в безмълвна заповед да води.

Никой от тях – дори Ролф – не проговори, докато слизаха по стълбището към главното помещение на пивницата. Сервитьорката я нямаше и единствено лъснатите чаши зад тезгяха загатваха, че скоро е била там. Фенрис ги чакаше на една от масите в дъното, тъпчейки се лакомо с нещо, което миришеше на рибена яхния.

Гавриел седна до воина, разливайки малко от почти пълната си купа, когато бутна масата с тяло, а щом Роуан спря на средата на стаята, се обърна към него и му каза:

– Водите ли... – Елфът замълча, сякаш претегляше думите си и евентуалната реакция на принца, ако поставеше въпроса си неправилно. Дориан разбра защо още в следващия момент. – С вас ли е Елин Галантиус?

Дориан не бе сигурен накъде да гледа: към воините на масата, към Роуан до себе си или към Ролф, облегнат на стълбищния парапет с вдигнати вежди, в пълно неведение, че кралицата беше най-върлият му враг.

Роуан поклати глава с едно бързо, отривисто движение.

– Кралицата ми не ни придружава.

Фенрис също вирна вежди, но продължи да се тъпче с яхния. Разкопчаният му сив жакет и острото деколте на бялата му риза под него разкриваха мускулести бронзови гърди. Реверите на жакета бяха украсени със златиста бродерия – единствения белег на заможност сред тях.

Дориан не знаеше какво се бе случило с кадъра на Роуан през пролетта, но изглежда, че не се бяха разделили с добро. Поне в очите на Роуан.

Гавриел стана да им придърпа два стола – най-близо до изхода, забеляза Дориан. Явно той беше умиротворителят в кадъра им.

Роуан не пристъпи към тях. Лесно се забравяше, че принцът векове наред бе общувал с чужди дворове – ходил бе на война и се беше завръщал от нея. С воините, стоящи пред тях.

Роуан обаче не си направи труда да е дипломатичен.

– Кажи ми вече проклетата новина.

Фенрис и Гавриел се спогледаха. Първият просто врътна очи и посочи с лъжица Гавриел, давайки му думата.

– Армадата на Майев плава към този континент.

Дориан се радваше, че стомахът му е празен.

Роуан попита дрезгаво:

– С Морат ли се е съюзила кучката? – После стрелна леден поглед към Ролф. – А може би ти си се съюзил с нея?

– Не – отрече с равен тон Гавриел.

Ролф сви рамене със завидно спокойствие.

– Казах ви, не искам да участвам в тази война.

– Майев не е от онези, които са готови да споделят господството си – намеси се кротко Гавриел. – Но преди да заминем, подготвяше армадата си да отплава за... Ейлве.

Дориан издиша през зъби.

– Защо Ейлве? Възможно ли е да изпраща помощ?

По изражението на Роуан личеше, че вече премисля и анализира всичко, което знаеше за някогашната си кралица, за Ейлве, за връзката им с всичко останало.

Дориан се помъчи да овладее бумтящото си сърце, съзнавайки, че елфите навярно можеха да чуят промяната в ритъма му.

Фенрис остави лъжицата си.

– Съмнявам се да изпраща помощ на когото и да било; не и на този континент. И ще повторя, че не ни обясни мотивите си.

– Винаги е споделяла с нас – изтъкна Роуан. – Никога не е крила информация.

Тъмните очи на Фенрис просветнаха.

– Това беше преди да я унижиш, оставяйки я на Елин Дивия огън. И преди Лоркан да я зареже. Вече не вярва на никого от нас.

Ейлве... Майев несъмнено знаеше, че кралството е прескъпо за Елин. Но за да изпрати цяла армада... Там трябваше да има нещо друго, нещо ценно за нея. Дориан извика в съзнанието си всеки урок, всичко прочетено за кралството. Ала нищо не му донесе просветление.

– Майев не би повярвала, че е способна да превземе Ейлве – каза Роуан. – Не и с лека ръка, без да свика всичките си войски тук, оставяйки собственото си кралство незащитено.

А може би така щеше да отвлече вниманието на Ераван, макар че цената на инвазията й несъмнено щеше да е висока...

– Пак повтарям – процеди Фенрис, – не разполагаме с подробности. Казахме на него – той кимна към Ролф, който още стоеше облегнат на парапета със скръстени върху гърдите си ръце – като приятелско предупреждение... покрай другото.

На Дориан му направи впечатление, че Роуан не попита дали щяха да проявят същото великодушие и към тях, ако те двамата не се бяха появили тук. Нито какво точно имаше предвид с това „покрай другото“. Вместо това принцът обяви на Ролф:

– Трябва да разпратя съобщения. Незабавно.

Ролф сведе поглед към пъхнатите си в кожа ръце.

– Защо да си правиш труда? Няма ли получателката да пристигне тук скоро?

– Какво?

Гневният тон на Роуан накара Дориан да се вцепени.

Ролф се усмихна.

– Според слуховете Елин Галантиус унищожила генерал Нарок и лейтенантите му във Вендлин. И го постигнала с помощта на елфически принц. Впечатляващо.

Роуан оголи кучешките си зъби.

– Какво се опитваш да кажеш, капитане?

– Просто искам да знам дали Нейно Величество Огнената кралица очаква грандиозен парад по случай пристигането си.

Дориан не бе сигурен, че на Ролф ще му хареса особено другата й титла – Убийцата на Адарлан.

Роуан изръмжа тихо.

– Вече ти казах, че няма да дойде тук.

– Така ли? Любовникът й спасява новия крал на Адарлан и вместо да го отведе на север, го докарва тук, но твърдиш, че няма да приветстваме и нея съвсем скоро?

Като чу думата „любовник“, Роуан впи смъртоносен поглед във Фенрис. Красивият елф – нямаше как другояче да бъде описан – просто сви рамене.

Роуан отново се обърна към Ролф.

– Помоли ме да доведа крал Дориан, за да убедим да подкрепиш каузата ни. Но тъй като теб не те интересуват други цели освен твоите собствени, явно сме пропътували толкова километри напразно. Затова вече нямаме нужда от теб на тази маса, особено ако не можеш да изпратиш вестоносци. – Роуан посочи с поглед стълбището зад капитана. Свободен си.

Фенрис се изкикоти мрачно, но Гавриел изпъна гръб, когато Ролф изсъска през зъби:

– Не ме е грижа кой си и каква сила притежаваш. Няма да позволя да ми даваш заповеди на моя територия.

– Най-добре свиквай да ги изпълняваш – отвърна Роуан с онова спокойствие, което караше всички инстинкти на Дориан да го подготвят за бягство. – Защото, ако Морат спечели войната, няма да ти позволят да си играеш на островен крал. Ще те низвергнат от всички пристанища и реки, ще ти откажат търговията с градове, на които разчиташ. Кой ще купува от теб, ако не останат купувачи? Едва ли Майев ще се смили над теб... вероятно няма да те запомни дори.

– Ако превземат островите ми – озъби му се Ролф, – ще си намерим други, и други. Океанът е моето убежище; по вълните винаги ще сме свободни.

– Не бих нарекъл свобода спотаяването ти в пивницата от страх, че ще те нападнат Валгите.

Облечените в ръкавици пръсти на Ролф се свиха в юмруци и сетне се разпуснаха, а Дориан се зачуди дали капитанът би посегнал към рапирата си. Той обаче се извърна към Фенрис и Гавриел.

– Ще се срещнем тук утре в единайсет. – Когато отново насочи очи към Роуан, погледът му изстудя. – Изпрати колкото искаш съобщения. Можете да останете, докато кралицата ви пристигне, в което не се съмнявам нито за миг. Интересно ще ми е да чуя какво има да каже легендарната Елин Галантиус. Дотогава не желая да ви виждам. – Той кимна към Гавриел и Фенрис. – Говорете с принцовете в тяхната проклета квартира.

Ролф отиде до входната врата и я отвори със замах, разкривайки завесата от дъжд и четиримата млади, но здрави наглед мъже, бранещи подгизналия кей. Те устремиха ръце към оръжията си, но капитанът не ги призова, а само посочи навън.

Роуан го изгледа остро, после каза на някогашните си братя по оръжие:

– Да вървим.

Двамата не проявиха неблагоразумието да спорят.

* * *

Нещата тръгваха към лошо. Безспорно лошо.

Магията на Роуан грохваше, докато напрягаше сили да запази щита около двама им с Дориан. Въпреки това не позволи на Фенрис и Гавриел да надушат изтощението му, нито колко усилия му бяха нужни едновременно да поддържа магията си и да разсъждава.

Съюзяването с Ролф срещу Ераван и Майев вероятно беше загубена кауза – особено видеше ли Елин. Ако тя бе присъствала на последния им разговор, мислеше си Роуан, сигурно с „Морският дракон“ щеше да е свършено – и пивницата, и корабът, закотвен на пристанището, щяха да избухнат в пламъци. Но онези морски уивърни... И армадата на Майев... Щеше да разсъждава за това по-късно. И все пак... мамка му! Мамка му!

Сериозната ханджийка в „Океанска роза“ не му зададе никакви въпроси, когато Роуан отиде да плати две стаи – най-добрите, които предлагаха. Даже след като остави златна монета на тезгяха. Квартира за две седмици, плюс храна, плюс подслон за конете им, ако имаха такива, плюс пране, бе добавила жената, оглеждайки многозначително дрехите му.

Освен това го уведоми, че гостите са позволени. Роуан подсвирна силно на Дориан, Фенрис и Гавриел, които прекосиха каменния вътрешен двор с качулки на глави, заобикаляйки бълбукащото фонтанче в средата му. Дъждът барабанеше по листата на посадените в саксии палми и шумолеше по пурпурната бугенвилея, пълзяща към боядисаните в бяло балкони със затворени заради бурята кепенци.

Роуан помоли ханджийката да изпрати в стаята им храна за осем души и закрачи към лъснатото стълбище в дъното на смътно осветената трапезария, следван от останалите. Фенрис, за щастие, удържа езика си зад зъбите, докато не се качиха в квартирата, където съблякоха мокрите си пелерини и Роуан запали няколко свещи. Дори това действие остави дупка в гърдите му.

Фенрис се настани в едно от меките кресла пред тъмната камина и плъзна пръст по черната му странична облегалка.

– Чудесно местенце. Коя от кралските особи плаща?

Дориан, който тъкмо се канеше да заеме стола до малкото

бюро пред затворените прозорци, се скова. Гавриел стрелна към спътника си поглед, казващ: „Без кавги, моля!“.

– Има ли значение? – попита Роуан, докато обикаляше покрай стените, вдигайки рамкираните картини с пищни цветя, за да провери за скрити шпионски дупки и врати.

Накрая надзърна под покритото с бели чаршафи легло, чиито колони от усукано черно дърво блестяха от светлината на свещите, мъчейки се да не мисли за това, че каквито и решения да беше взел... Елин щеше да сподели тази стая с него. Това легло.

Помещението не криеше опасности – струваше му се дори уютно с трополенето на дъжда в двора и по покрива и с аромата на сочни плодове, с който беше пропит въздухът.

– Все някой трябва да финансира тази война – рече миловидно Фенрис, когато Роуан най-сетне се облегна на ниския скрин до вратата. – Въпреки че, ако се има предвид вчерашният декрет от Морат, скоро ще се нанесете в по... скромно жилище.

Е, това доказваше, че Фенрис и Гавриел знаеха за указа на Ераван относно Дориан и съюзниците му.

– Ти мисли за себе си, Фенрис – предупреди го Гавриел.

Фенрис изсумтя, заигравайки се с една от златистите къдрички на тила си.

– Винаги съм се чудил как успяваш да вървиш с толкова много стомана по себе си, Белотрън.

– Аз пък се питам – отвърна невъзмутимо Роуан – как досега никой не е отрязал езика ти, за да млъкнеш.

Фенрис се засмя жлъчно.

– Мнозина го смятат за най-доброто ми качество. Поне жените.

Тих смях напусна гърлото на Дориан – първият подобен звук, който Роуан чуваше от краля.

Роуан опря длани в скрина.

– Как смогнахте да прикриете мириса си?

Карамелените очи на Гавриел притъмняха.

– Нов трик на Майев. С него сме почти невидими в земите, които не са особено гостоприемни към расата ни. – Той посочи с брадичка към Дориан и Роуан. – Но излиза, че невинаги действа.

– А сега ще ми обясните ли какво правите тук? – додаде Роуан. – И защо сте въвлекли Ролф в тази история?

– Винаги получаваш каквото искаш, Роуан – провлачи Фенрис, – а си оставаш хладнокръвно копеле. Лоркан би се гордял с теб.

– Къде е Конал? – спомена подигравателно Роуан брата близнак на Фенрис.

Лицето на елфа се вкамени.

– Ти как мислиш? Единият от нас винаги играе ролята на котва.

– Майев ще спре да го държи като гаранция, ако ти престанеш да недоволстваш.

Фенрис открай време му лазеше по нервите. И нямаше да забрави, че именно той бе изявил желание да поеме Елин Галантиус миналата пролет. Фенрис обичаше всичко необуздано и красиво, а Майев нарочно му я беше показала, за да го поизмъчи.

Може би за него беше мъчение и да е толкова далеч от хватката на Майев, но да знае, че братът му близнак е останал в Доранел, както и че ако не се върне... Конал щеше да понесе невъобразими наказания. Кралицата така си беше издействала службата им. Елфи се раждаха рядко, а близнаци – още по-рядко. Близнаци, надарени с такава сила, съзрели във воини, чието влияние можеше да се мери с това на вековни величия...

Майев ги бе пожелала ревностно. Фенрис обаче отказал да й служи. Затова тя погнала Конал – тъмнокос, кротък и съобразителен, за разлика от златокосия, буен и безразсъден Фенрис.

Фенрис открай време получавал каквото желаел: жени, слава, богатства. Конал, макар и похватен, вечно бродел в сянката на брат си. Затова, когато кралицата му предложила кръвната клетва, въпреки че Фенрис бил избран да се сражава във войната срещу акадианците... Конал приел.

А щом Фенрис се прибрал от бойното поле и научил, че брат му е положил кръвната клетва пред кралицата, след като узнал какво го принуждавала да прави Майев зад затворените врати на покоите й... й предложил сделка: бил готов да положи клетвата, само и само да отърве брат си от лапите й. И така вече от цял век Фенрис робуваше в спалнята на кралицата си, седеше до тъмния й трон, окован от невидими вериги.

Роуан навярно щеше да го харесва. Да го уважава. Ако не беше толкова цапнат в устата.

– Е – подхвана Фенрис с пълното съзнание, че не беше предоставил поисканата от него информация, – май скоро ще те наричаме крал Роуан, а?

– Свещени богове, Фенрис – промърмори Гавриел. Въздъхна страдалчески и добави, преди Фенрис да е отворил отново глупавата си уста. – Роуан, пристигаш в най-подходящия момент.

Роуан се обърна към елфа до себе си – заместник-командир в армията на Майев, след като той самият беше освободил поста. Сякаш прочел името в очите му, златокосият воин попита:

– Къде е Лоркан?

Роуан обмисляше как да отговори на този въпрос още от момента, в който ги видя. Самият факт, че Гавриел се интересуваше... Защо бяха дошли в Залива на Черепа?

– Нямам представа къде е Лоркан – отвърна Роуан.

И не лъжеше. Ако имаха късмет, бившият му командир щеше да намери останалите два Ключа на Уирда, да осъзнае, че Елин му е изиграла номер, и да се върне час по-скоро, доставяйки им двата ключа, за да ги унищожи Елин.

Ако имаха късмет.

– Не знаеш къде е – каза Гавриел, – но си го виждал.

Роуан кимна.

Фенрис изсумтя.

– Наистина ли ще си играем на истини и лъжи? Просто ни кажи, копеле такова.

Роуан прикова Фенрис с поглед. Белия вълк на Доранел му отговори с усмивка.

Боговете да са им на помощ, ако Фенрис и Едион някога се озовяха в една стая.

– По заповед на Майев ли сте дошли? – попита Роуан. – Изпратила ви е преди армадата?

Гавриел поклати глава.

– Идването ни тук няма нищо общо с отплаването на армадата. Прати ни да го заловим. Знаеш какво престъпление е извършил.

Деяние от любов – макар и изопачената любов на Лоркан. Изопачената му любов към Майев.

– Твърди, че го прави за нейно добро – изтъкна небрежно Роуан, внимавайки какво говори заради краля, намиращ се до него.

Съзнаваше, че мнозина подценяват острия интелект под обезоръжаващата му усмивка, че най-ценното му притежание не беше божествената му магия, а умът му. Беше разтълкувал страха на Ролф от Валгите и бе поставил основата – основа, която Елин щеше да използва за техните цели.

– Лоркан винаги е бил дързък в това отношение – отбеляза лениво Фенрис. – Този път обаче премина границата.

– Значи ви е изпратила да намерите Лоркан?

Татуировките по врата на Гавриел – дело на Роуан – се гърчеха все повече с всяка от следващите му думи.

– Изпрати ни да го убием.

23.

Свещени богове!

Роуан замръзна.

– Това обяснява защо сте двама.

Фенрис отметна един кичур коса от тъмните си очи.

– Всъщност сме трима. Вон полетя на север вчера следобед, а ние се отправяме на юг. – Вон в облика си на орел рибар можеше много по-лесно да покрие суровите северни територии. – Ние кацнахме в тая клоака, за да проверим дали Ролф не е имал вземане-даване с Лоркан; да му платим за сигнал, в случай че Лоркан минеше през островите му, за да си наеме лодка например. – Заливът на Черепа беше едно от малкото пристанища, където можеше да го стори, без да повдигне въпроси. – Предупредихме копелето Ролф за армадата на Майев, за да го убедим да ни съдейства. Оттук отиваме на континента и започваме да го издирваме по южните земи. А понеже те са доста просторни... – Зъбите му проблеснаха в хищническа усмивка. – Ако имаш някаква идея къде може да се е дянал, ще сме ти много благодарни, принце.

Роуан се замисли. Хванеха ли Лоркан, а той се беше докопал дори до единия от ключовете... Отведяха ли на Майев командира заедно с опасния артефакт, особено ако тя вече плаваше към Ейлве по неведоми причини...

Роуан вдигна рамене.

– Още пролетта се разделих окончателно с всички ви. Какво прави Лоркан, си е негова работа.

– Ах, ти, кучи... – озъби му се Фенрис.

– Съгласен ли си на сделка? – намеси се Гавриел.

От очите му надничаше нещо като болка – и разкаяние. Можеше да се каже, че Гавриел беше единственият му приятел сред всичките му братя по оръжие.

Роуан се почуди дали да му каже за сина му, който сега плаваше към острова. Дали Едион щеше да иска да види баща си... преди войната да ги е превърнала в трупове до един.

В крайна сметка попита:

– Майев дала ли ви е позволение да преговаряте от нейно име?

– Даде ни заповедта си – отвърна лениво Фенрис, – както и разрешение да използваме всякакви средства, за да убием Лоркан. Изобщо не спомена твоята кралица. Така че... отговорът е „да“.

Роуан скръсти ръце.

– Изпратете ми армия доранелски воини и ще ви кажа къде е Лоркан и накъде се е запътил.

Фенрис се изсмя дрезгаво.

– Кълна се в циците на Майката, Роуан, дори да можехме, армадата вече е в действие.

– В такъв случай ще трябва да се задоволя само с вас двамата.

Дориан прояви благоразумието да не изглежда толкова изненадан, колкото някогашните му събратя по оръжие.

Фенрис отново избухна в смях.

– И какво – да работим за твоята кралица? Да се сражаваме за вашата кауза?

– Нали точно това искаш, Фенрис? – Роуан впи поглед в него. – Да служиш на моята кралица? От месеци ламтиш по нея. Е, това е шансът ти.

Духовитостта се изцеди от красивото лице на Фенрис.

– Голямо копеле си, Роуан.

Роуан се обърна към Гавриел.

– Предполагам, че Майев не е уточнила кога трябва да го свършите. – Воинът кимна утвърдително. – А и реално ще изпълнявате заповедта й.

Кръвната клетва се крепеше на точно определени, недвусмислени задължения. И беше необходим близък физически контакт, за да повлияе кралицата на заклелия се. Но на такова разстояние... да, трябваше да се подчиняват на заповедите й, ала можеха да се възползват от някои вратички в езика.

– Лоркан може да изчезне от лицето на земята, докато ти приемеш нашата част от сделката за изпълнена – отбеляза Фенрис.

Роуан се поусмихна.

– Да, но проблемът е там, че Лоркан рано или късно ще се върне при мен. При кралицата ми. Не се знае колко време ще му отнеме, но ще ни намери. И тогава е ваш. – Той потупа с пръст бицепса си. – За тази война ще се носят легенди хиляда години напред. И повече. – Той посочи с брадичка към Фенрис. – А ти никога не си бягал от битка.

– Да, стига да оцелеем – отвърна Фенрис. – Ами заветът на Бранън? Колко време ще издържи огънят му срещу сгъстяващия се мрак? Майев не ни разкри защо изпраща армадата си в Ейлве, но поне ни каза кой господства в Морат.

Влизайки през вратата на „Морският дракон“, Роуан се беше зачудил кой бог беше предизвикал бурята, тласнала ги към Залива на Черепа точно в този ден, по това време.

Миналата пролет с кадъра му бяха надвили легион от адарлански войници, и то с лекота.

И макар Лоркан, Вон и Конал да не бяха с тях сега... Един елфически воин се равняваше на сто смъртни войници. На повече дори.

Терасен се нуждаеше от войска. Е, тук имаше армия, съставена от трима елфи.

А срещу въздушната кавалерия на Железни зъби се нуждаеха от скоростта, силата и вековния опит на елфите.

Заедно бяха превземали градове и кралства по заповед на Майев; заедно бяха слагали край на не една война.

– Преди десет години – подхвана Роуан – не сторихме нищо, за да спрем това. Ако Майев беше изпратила армията си, може би злото нямаше да се разрасне толкова. Ловяха, убиваха и измъчваха братята ни. И Майев го позволяваше от яд само защото майката на Елин отказваше да изпълнява волята й. Да, моето Огнено сърце е един пламък в морето от тъмнина. Но тя е решена да се бори, Фенрис. Решена е да се опълчи на Ераван, на Майев и на самите богове, ако така ще донесе мир.

В другия край на стаята очите на Дориан се бяха премрежили. Роуан знаеше, че кралят ще се бие – беше готов да умре за каузата, – както и че дарбата му може да им донесе победа. Въпреки това... още беше неопитен. Неизпитан в бой, колкото и да беше преживял.

– Но Елин е една – продължи Роуан. – И дори нейната сила може да се окаже недостатъчна срещу врага ни. Сама... – пророни той, срещайки погледа на Фенрис, после и този на Гавриел –... тя ще умре. А угасне ли нейният огън, всичко е свършено. Няма да имаме втори шанс. Угасне ли огънят й, всички сме обречени, всяка земя, всеки свят.

Думите бяха като отрова върху езика му, костите го боляха при мисълта за тази гибел – какво щеше да прави, ако ги сполетеше.

Гавриел и Фенрис се взряха един в друг, разговаряйки на онзи безмълвен език, който и той самият бе използвал с тях. Можеше да изиграе една последна карта, за да ги убеди – да убеди Гавриел.

Дори формулировката на заповедта й да го позволяваше, Майев можеше да ги накаже за изопачаването й. Нямаше да е за пръв път – всички носеха белезите на гнева й. И те като Роуан знаеха какво рискуваха. Гавриел поклати леко глава, все още впил очи във Фенрис.

Но преди да се обърнат към него с отказа си, Роуан каза на Гавриел:

– Ако не участваш в предстоящата война, Гавриел, обричаш сина си на смърт.

Гавриел застина.

– Глупости – изплю Фенрис.

Даже Дориан го гледаше с отворена от смайване уста.

Роуан се чудеше колко ли ще се ядоса Едион, но продължи:

– Обмисли предложението ми. Ала знай, че в момента синът ти плава към Залива на Черепа. Съветвам те да вземеш окончателното си решение след срещата с него.

– Кой... – Роуан не бе сигурен дали Гавриел диша добре. Стиснал бе юмруци толкова силно, че белезите по кокалчетата му бяха станали луннобели. – Имам син?

Роуан кимна с чувството, че всъщност бе копелето, за което Фенрис го беше набедил, а не елфът, за когото го имаше Елин.

Истината щеше да излезе наяве рано или късно.

Ако Майев беше научила първа, вероятно щеше да открие начин да хване Едион в капан, да изпрати кадъра си да го убие или отвлече. Сега обаче Роуан държеше кадъра в клопка. Всичко зависеше от това доколко Гавриел искаше да срещне сина си... и доколко се бояха от гнева на Майев, в случай че не намереха Лоркан.

Ето защо Роуан заяви студено:

– Не спъвайте плановете ни, докато пристигнат, и ние няма да спъваме вашите.

Той им обърна гръб напук на всичките си инстинкти, но се прикри добре с щитовете си и разгърна магията си така, че да му сигнализира, ако някой от тях дори мръднеше пръста си в атака, докато той отваряше вратата на спалнята, демонстрирайки безмълвно, че въпросът е приключен. Чакаше го много работа. За начало се налагаше да напише предупреждение до кралския двор на Ейлве и терасенските войски. И за финал да измисли как, по дяволите, да воюват на два фронта едновременно.

Гавриел стана с отпуснато, пребледняло лице, пропито с нещо като съкрушение.

Роуан улови искрата на прозрение в очите на Дориан миг преди кралят да я потули. Да, на пръв поглед Едион и Елин изглеждаха като брат и сестра, но усмивката на Едион разкриваше потеклото му. Гавриел моментално щеше да разбере кой е, ако първо не го издадеше мирисът му.

Фенрис пристъпи към спътника си и сложи ръка на рамото му, докато излизаха в коридора. Гавриел от дълго време беше довереник и на Роуан, и на Фенрис. Те двамата не се погаждаха особено... просто беше по-лесно да се препират.

Роуан заяви на двамата си някогашни събратя:

– Ако дори загатнете пред Майев за сина на Гавриел, сделката ни отпада. Никога няма да намерите Лоркан. А ако случайно се появи тук... На драго сърце ще му помогна да ви убие.

Той се надяваше да не стигат до толкова жесток, унищожителен сблъсък.

Въпреки това стояха на прага на война. Война, която възнамеряваше да спечели.

24.

„Ветропей“ отплава от Илиум призори; екипажът и капитанът му дори не подозираха, че двамата закачулени, които бяха придружавани от опитомения си сокол и бяха платиха със златни монети, нямаха намерение да пътуват чак до Лериба. Не личеше да са се досетили, че въпросните бяха генералът и кралицата, освободили града им миналата нощ.

Пътешествието по крайбрежието на континента се смяташе за сравнително лесно, макар че Елин очакваше именно това твърдение да им гарантира тежко пътуване. Все пак не биваше да забравят малката подробност, че им предстоеше да минат през адарлански води, и то в близост до Рифтхолд. Ако вещиците патрулираха навътре в морето...

Не че имаха друг избор, при положение че Ераван беше разгърнал мрежата си по целия континент, както и че заплахата му да залови Роуан и Дориан още бучеше в съзнанието й в ритъм с пулсиращата тъмна синина върху гърдите й... точно над сърцето.

Застанала на палубата, докато изгряващото слънце багреше тюркоазения залив на Илиум в златисто и розово, Елин се питаше дали следващия път, когато зърнеше тези води, щяха да са червени. Питаше се още колко ли време адарланската войска ще остане от тяхната страна на границата.

Едион се появи до рамото й, приключил третия си оглед на кораба.

– Всичко изглежда спокойно.

– Лизандра вече каза, че няма опасност.

От върха на главната мачта соколовите очи на хамелеонката не пропускаха нищо.

Едион сбърчи чело.

– Знаеш ли, хубаво е вие, дамите, да оставяте по малко работа и на нас.

Елин вдигна вежда.

– И какво ще му е забавното на това.

Наясно беше обаче, че тепърва ще спорят по този въпрос. Не бе свикнала да позволява на други – на Едион – да се борят вместо нея. Достатъчно й беше случилото се в Рифтхолд, страхът, че онези пръстени и нашийници могат да ги поробят, ала онова, което Ераван бе причинил на надзирателя... и то просто за експеримент.

Елин надникна към шетащите моряци, сдържайки командата си да побързат. Всяка минута закъснение навярно даваше преднина на Ераван, устремен към Роуан и Дориан. Беше само въпрос на време да получи сведения за местонахождението им. Тя потупа с крак по дъсчения под на палубата.

Люшкащият се по спокойните вълни кораб й отвърна с ехо. Открай време обичаше мириса на морето, чувството, което й носеше. Сега обаче... дори плисъкът на вълните сякаш й напяваше: „Побързай, побързай“.

– Кралят на Адарлан и Перингтън ме държаха в ръцете си години наред – подхвана Едион. Гласът му беше толкова напрегнат, че Елин откъсна поглед от морето и се обърна към него. Беше стиснал дървения парапет и белезите по ръцете му изпъкваха на фона на слънчевия загар на кожата му. – Срещахме се в Терасен, в Адарлан. Тикна ме в проклетата си тъмница, дявол да го вземе. Но не ми причини такова нещо. Предложи ми пръстена, но дори не забеляза, че вместо него носех фалшив. Защо не отвори моя гръден кош и не се всели в мен? Знаел е, безспорно е знаел, че ще ми се притечеш на помощ.

– Кралят е бранил Дориан колкото време е могъл; сигурно е сторил същата добрина и за теб. Навярно е знаел, че ако те загубя, просто ще оставя света да върви по дяволите, а него няма да освободя от гняв.

– Прав ли е бил?

Хората, които обичаш, са просто оръжия и един ден ще ги използват срещу теб, беше й казал веднъж Роуан.

– Не пилей енергия в тревоги по миналото – посъветва тя Едион, съзнавайки, че не отговаря на въпроса му.

Без да я погледне, той пророни:

– Знам какво ти се е случило в Ендовиер, Елин, но като видях надзирателя, като чух как говори... – Гръклянът му подскочи. – Бях толкова близо до солните мини. Онази година с Гибелния легион лагерувахме цели три месеца точно до границата.

Тя извърна глава към него.

– Няма да тръгваме по този път. Ераван неслучайно изпрати онзи мъж точно с тази цел. Познава миналото ми... държи да разбера, че го познава и ще го впрегне срещу мен. Срещу нас. Ако се наложи, ще използва всичките ни близки.

Едион въздъхна.

– Щеше ли да ми кажеш какво се е случило снощи, ако не бях с теб?

– Не знам. Сигурна съм, че си щял да се събудиш в мига, в който го нападнах със силата си.

Той изсумтя.

– Няма как да остане незабелязана.

Писъците на чайките, кръжащи над главите им, изпълниха спусналата се тишина. Независимо от решимостта си да не говорят за миналото, Елин промълви плахо:

– Дароу каза, че си се сражавал в Тералис.

От седмици се канеше да го разпита за това, но все не събираше смелост.

Едион потопи поглед в разпенените води.

– Беше отдавна.

Тя преглътна, за да облекчи паренето в гърлото си.

– Бил си едва на четиринайсет.

– Така е.

Той стисна челюсти. Елин си представяше касапницата. И ужаса на едно момче – не само от боя и убийствата, но и от това, че близките му са падали мъртви край него. Един по един.

– Съжалявам – прошепна тя. – Съжалявам, че си преживял такова нещо.

Едион се обърна към нея. Обичайната му самонадеяност се беше изпарила от лицето му.

– Тералис е бойното поле, което най-често виждам в кошмарите си. – Той зачопли с нокът една грапавина по парапета. – Дароу се постара да ме измъкне от най-големите кръвопролития, но нещата загрубяха. Нямаше къде да се скрия.

Не й беше казвал, че Дароу е опитал да го защити. Тя сложи ръка върху неговата и я стисна.

– Съжалявам – повтори и не посмя да го разпитва повече.

Той повдигна рамо.

– Бях орисан да стана воин дълго преди това.

Наистина не можеше да си го представи без меча и щита, които и сега лежаха на гърба му. И не можеше да реши дали това е за добро.

Помежду им пак се възцари тишина – тежка, вехта и изтощена.

– Не го виня – пророни Елин накрая. – Не виня Дароу, задето препречи пътя ми към Терасен. И аз щях да постъпя така, ако бях на негово място.

Едион свъси вежди.

– Нали щеше да се съпротивляваш на декрета му.

– И ще го сторя – закле се тя. – Но... разбирам защо е взел такова решение.

Едион я погледа за миг, преди да кимне. Тържествено кимване на един войник към друг.

Тя докосна амулета под дрехите си. Древната му, другосветска сила се отри в нея и по гръбнака й пробяга тръпка. Намери Ключалката.

За щастие, Заливът на Черепа им беше на път към Каменните блата на Ейлве.

И за още по-голямо щастие, господарят му притежаваше магическа карта, татуирана върху ръцете му. Карта, разкриваща врагове, бури и скрити съкровища. Карта, с чиято помощ се откриваха неща, нежелаещи да бъдат открити.

Елин пусна амулета и опря двете си ръце върху парапета, оглеждайки белезите върху всяка от дланите си. Толкова много обещания и клетви. Добре че доста хора й дължаха услуги.

Замисли се какви ли отговори и обети я чакаха в Залива на Черепа.

Ако изобщо стигнеха там преди Ераван.

25.

Манон Черноклюна се събуди сред въздишките на листа далечната песен на боязливи птици и острата миризма на глинеста почва и древно дърво.

Отвори ОЧИ със стон, примижавайки срещу шарената слънчева светлина, процеждаща се през плътните корони на дърветата.

Познати дървета. Оуквалд.

Още беше закопчана на седлото си върху излегнатото тяло на Абраксос, който беше проточил врат, за да следи дишането й. Тъмните му очи се разшириха от паника, когато тя простена, опитвайки да се надигне. Беше паднала по гръб и явно лежеше така от доста време, защото страните на Абраксос бяха облени в синя кръв.

Вдигна глава, за да надникне към корема си, и едва не проплака, когато мускулите й се опънаха.

Мокра топлина се стичаше по кожата й. Явно раните още бяха съвсем пресни, щом толкова лесно прокървяваха.

Главата й туптеше, като че вътре блъскаха хиляда ковачи. А устата й беше толкова суха, че с усилие мърдаше езика си.

Първата й работа беше да се измъкне от седлото. После трябваше да разгледа раните си. А след това да намери вода. Наблизо бълбукаше поточе – съвсем наблизо, сякаш Абраксос нарочно беше избрал това място.

Той изпуфтя и размърда тревожно, а Манон изсъска от се болка.

– Спри – викна със сухо гърло. – Добре... съм.

Не беше добре. Никак даже.

Но и не беше мъртва.

А това беше нелошо начало.

С всичко останало – баба й, Тринайсетте, крочанската титла – щеше да се занимава, когато не беше с единия крак в Тъмнината.

Полежа няколко дълги минути, дишайки, за да се пребори с болката.

Трябваше да почисти раната и да спре кървенето.

Разполагаше само с кожените си дрехи... и ризата. Нямаше сили обаче да извари плата.

Просто трябваше да се моли безсмъртието, облагородяващо кръвта й да я спаси от инфекция.

Крочанската кръв в нея...

Манон се надигна рязко, за да не размисли, и така силно прехапа долната си устна срещу напиращия в гърдите й писък, че си пусна кръв и остър металически вкус изпълни устата й.

Но поне беше станала. Изпод кожения й костюм се процеждаше кръв, но тя съсредоточи вниманието си върху откопчаването на каишите на седлото.

Не беше мъртва.

Явно Майката още имаше планове за нея.

Щом се освободи от седлото, Манон премери с поглед разстоянието от гърба на Абраксос до обгърнатата в мъх земя.

Тъмнината да й е на помощ, това щеше да заболи.

Дори движението, необходимо да преметне единия си крак от страната на другия, я принуди да стисне зъби. Ако ноктите на баба й бяха потопени в отрова, вече нямаше да е сред живите.

Майка Черноклюна обаче ги държеше нащърбени – нащърбени вместо заострени и пълни с ръжда.

Голяма глава побутна коляното й и тя обърна поглед към Абраксос – беше изопнал врат към нея и държеше главата си под краката й, а в очите му се четеше подкана.

Тъй като не вярваше да остане в свяст още дълго, Манон стъпи на широката му глава, борейки се с дълбоки глътки въздух срещу вълните от огнена болка. Дъхът му стопли премръзналата й кожа и той я остави внимателно на тревата.

Тя легна по гръб, а уивърнът я побутна с нос, скимтейки тихо.

– Добре съм... – промълви тя. – Добре...

* * *

Манон се свести по здрач.

Абраксос се беше свил около нея и разгърнатото му крило я покриваше като одеяло.

Поне се беше стоплила. Но жаждата й...

Тя простена и крилото мигновено се отдръпна, разкривайки люспеста глава и угрижени очи.

– Ах, ти... квачке – пророни тя, пъхна ръце под тялото си и се изтласка.

О, богове, о, богове, о, богове...

Но вече седеше.

Вода. Онова поточе...

Абраксос беше твърде голям, за да се провре през дърветата, но й трябваше вода. И то час по-скоро. Колко ли дни бяха минали? Колко ли кръв беше загубила?

– Помощ – каза приглушено тя.

Мощни челюсти щипнаха яката на туниката й и я вдигнаха с такава нежност, че гърдите й се стегнаха. Тя се олюля на крака, опирайки се на люспестото му тяло, но смогна да се задържи права.

Вода – после щеше да поспи още.

– Чакай ме тук – нареди му и се запрепъва към най-близкото дърво с ръка на корема си и Ветросеч на гърба.

Хрумна й да остави меча, но всяко движение, дори разкопчаването на каиша през гърдите й, беше немислимо.

Затова продължи от дърво до дърво, вкопчвайки нокти във всеки дънер за опора. Насеченото й дишане изпълни смълчаната гора.

Беше жива; жива...

Рекичката представляваше просто струйка, лъкатушеща между мъхести камъни. Водата беше бистра и бърза... и най-красивото нещо, което някога бе зървала.

Тя впери поглед в поточето. Ако коленичеше, дали щеше да стане повече?

Нищо, тук щеше да спи. Само трябваше да се напие.

Внимателно, с разтреперани мускули Манон приклекна на брега. Като се наведе над поточето, преглътна поредния писък, долавяйки още струи топла кръв. Първите няколко шепи вода изпи без почивка, после забави темпото заради нетърпимата болка в корема си.

Изхрущя клонка и тя мигновено скочи на крака, инстинктът надделя над агонията толкова бързо, че я усети чак след това. Въпреки това плъзна поглед сред дърветата, камъните и полегатите хълмчета.

Студен женски глас се обади откъм другия бряг на поточето.

– Май си паднала далеч от гнездото, Черноклюна.

Манон не можеше да прецени чий е, на коя вещица се беше натъкнала...

Иззад сянката на някакво дърво се показа ослепително красива млада жена.

Тялото й беше пищно, но стройно, а разпуснатата й кестенява коса притулваше отчасти голотата й. Нито късче плат не покриваше млечнобялата й кожа. Нито един белег не грозеше чистата й като девствен сняг плът. Тя пристъпи към Манон и копринената й коса се разля по раменете й.

Жената пред нея не беше вещица. А сините й очи...

Бягай. Бягай.

Ледниковите й очи сияеха дори в притъмнялата гора. Докато обхождаше с тях окървавеното тяло на Манон, сочните

й червени устни, създадени за похот, се отвориха в твърде бяла усмивка. Абраксос изрева предупредително, разтърсвайки земята, дърветата, листата.

– Коя си ти? – попита дрезгаво Манон.

Младата жена килна глава досущ като червеношийка, изучаваща гърчещ се червей.

– Мрачният владетел ме нарича своя Хрътка.

Манон поемаше съзнателно всяка глътка въздух, събирайки силите си.

– Не съм чувала за теб – рече тя със сипкав глас.

Нещо прекалено тъмно, за да е кръв, пропълзя под кремавата кожа на жената и изчезна. Тя проследи с фина, красива ръка пътя му по стегнатия си корем.

– Няма как да си чувала за мен. Докато не измени на господаря, той ме държеше в недрата на онази планина. Но като всели силата си в кръвта ми... – Сините й очи пронизаха Манон и в дълбините им проблесна лудост. – Може да постигне много с теб, Черноклюна. Толкова много. Изпрати ме да върна водачката на въздушната му кавалерия в Морат...

Манон отстъпи крачка назад – само една.

– Няма къде да избягаш. Не и когато вътрешностите ти всеки момент ще се изсипят. – Жената метна кестенявата си коса през рамо. – О, колко ще се забавляваме сега, когато те намерих, Черноклюна. Всички ние.

Манон свика силите си и извади Ветросеч от ножницата му, а фигурата на жената заблестя като черно слънце, размъти се, очертанията й се разшириха, започнаха да се изменят, докато накрая...

Жената, която бе видяла, се оказваше илюзия. Красив магически трик. Съществото, което сега стоеше пред нея, бе родено в мрак; кожата му беше толкова бледа, че едва ли някога бе изпитвала целувката на слънцето. А умът, който го бе създал... Съществото идваше от въображението на някого, роден в друг свят, където кошмари бродеха по тъмната, студена земя.

Тялото и лицето му имаха смътно човешки облик. Но... Хрътка. Да, названието му пасваше. Ноздрите на изчадието бяха огромни, очите му – грамадни и без клепачи, сякаш Ераван собственоръчно ги бе отворил, а устата му... Зъбите бяха черни нащърбени шипове, езикът – дебел и червен, пригоден да улавя всяка миризма във въздуха. И очевидно се придвижваше като Манон, защото от бялото му тяло изникваха широки криле.

– Виждаш ли? – продължи ласкаво Хрътката. – Виждаш ли какво може да ти даде? Вече вкусвам вятъра; подушвам го чак до мозъка на костите му. Както надуших и теб толкова отдалеч.

Манон задържа едната ръка върху корема си, а с другата вдигна треперливо Ветросеч.

Хрътката й отвърна с кикот, гърлен и тих.

– Струва ми се, че доста ще се позабавляваме – заяви и се хвърли в атака.

Жива – беше жива и възнамеряваше да остане такава.

Манон отскочи назад, шмугвайки се между две дървета толкова непредвидимо, че съществото се блъсна в тях като в дървена стена. Телешките му очи се присвиха яростно, а белите му ръце – завършващи с дебели нокти, приспособени за копаене – се забиха в дървото. То понечи да отскочи назад...

И се заклещи.

Явно Майката бдеше над нея.

Тялото на Хрътката се беше втъкнало през средата между двете дървета главно заради големите й криле. Прогнилата кора хрущеше от напора й...

Манон побягна. Болката я раздираше с всяка стъпка, но тя препускаше, стенейки през зъби. Изотзад се чу трошене на дърво и шумолене на листа.

Манон напрегна сетни сили, притиснала с длан раната си, докато с другата ръка се бе вкопчила във Ветросеч толкова яростно, че древният меч трепереше. Но Абраксос вече беше пред нея, отворил широко очи и разперил криле в готовност да излети.

– Хайде! – викна му немощно тя и се хвърли напред, преследвана от шумно кършене на клони.

Абраксос се стрелна към нея, а тя към него – не към гърба му, а право в лапите му, в могъщите нокти, които я хванаха под гърдите, разпорвайки корема й още малко, докато я издигаха нагоре, нагоре, нагоре, през клони, шума и птичи гнезда.

Въздухът под ботушите й изплющя и Манон надзърна надолу със сълзящи очи тъкмо когато Хрътката замахваше свирепо с нокти. Ала беше твърде късно.

Докато Абраксос разперваше устремено криле, съществото нададе гневен вой и направи няколко крачки назад към единия край на поляната, за да се засили...

Уивърнът се откъсна от дървесните корони, трошейки с крилете си клони, които се посипваха върху Хрътката.

Вятърът забрули Манон, докато Абраксос я носеше все по-нависоко и по-нависоко на изток, към равнината – на изток и на юг...

Съществото под тях скоро щеше да ги настигне. Абраксос също го знаеше.

И беше наумил нещо.

Бяло петно изхвърча от зеленото море под тях.

Абраксос се втурна към него със скорострелна, смъртоносна ярост и бойният му рев накара главата на Манон да закънти.

Хрътката нямаше време да кривне и могъщата опашка на уивърна я блъсна, пронизвайки бялата й кожа с отровните си стоманени шипове.

Плисна черна воняща кръв и ципестите криле на изчадието запориха панически въздуха.

В следващия миг Абраксос вече се издигаше в небето, а Хрътката пропадаше през короните на дърветата, умираща или тежко ранена – Манон не се интересуваше от това.

– Ще те намеря – изпищя съществото откъм гората.

Изминаха километри, преди писъкът да заглъхне.

Абраксос спря само колкото Манон да се покатери на гърба му и да се завърже в седлото. В небето не се виждаха други уивърни, нито Хрътката. Може би отровата щеше да я задържи на земята поне за малко, ако не завинаги.

– Към крайбрежието – надвика вятъра Манон, докато от небето се изцеждаше и последната капка алено сияние с настъпването на черната нощ. – Води ни на някое сигурно място.

Измежду пръстите й отново струйна кръв – по-бързо, по-силно отпреди – и само след миг Тъмнината пак я обгърна.

26.

Дори след две седмици в Залива на Черепа, през които Ролф напълно пренебрегваше молбите им за нова среща, Дориан още не беше свикнал с горещината и влажността. Мъчеха го денонощно, будеха го облян в пот и го заточваха в „Океанска роза“ в часовете, когато слънцето бе в зенита си.

А понеже Ролф отказваше да общува с тях, Дориан се мъчеше да запълва дните си и с други неща, освен с оплакването от жегата. Сутрин упражняваше магията си на една поляна в джунглата на няколко километра от града. А по-лошото беше, че Роуан го караше да пробягва разстоянието; и като се върнеха по обяд, му предлагаше правото на „избор“ да яде преди или след поредната от изтощителните му тренировки.

Откровено казано, Дориан нямаше представа как Елин бе търпяла програмата му месеци наред, нито пък как се бе влюбила във воина през това време. Но явно и кралицата, и принцът притежаваха известна доза садистичен уклон, който ги правеше съвместими.

Понякога се срещаха с Фенрис и Гавриел в двора на странноприемницата или за да се упражняват заедно, или за да слуша Дориан непоисканите им указания относно техниката му на работа с меч и кинжал. В някои дни Роуан им позволяваше да останат, в други ги гонеше с ръмжене.

Обикновено ги отпращаше, когато дори горещината и жаркото слънце не смогваха да изтласкат сенките от миналите няколко месеца, когато се будеше плувнал в пот, която чувстваше като кръвта на Сорша, когато не търпеше дори допира на туниката до врата си.

Не знаеше дали да благодари на елфическия принц, задето му обръщаше внимание, или да го мрази заради добрината му.

Следобед двамата с Роуан скитаха из града в търсене на клюки и новини и наблюдаваха хората на Ролф също толкова проницателно, колкото и те се вторачваха в тях. На острова бяха останали само седмина капитани от разгромената армада на Ролф – осем, ако брояха и самия Ролф, а корабите, закотвени там, бяха още по-малко. Някои бяха избягали след валгското нападение, други сега спяха вечен сън с рибите на дъното на пристанището вкупом с корабите си.

От Рифтхолд идваха купища новини: за вещерската окупация на града, за почти пълното му унищожение, за това, че благородници и търговци бягали към домовете си в провинцията и оставяли бедните да се оправят сами. Вещиците държали градските порти и пристанищата – никой и нищо не влизало без тяхно позволение. А още по-лошото беше, че кораби от Ферианската падина плавали по течението на Ейвъри към Рифтхолд, натоварени със странни войници и зверове, които превръщали града в свое ловно поле.

Ераван планираше войната с голяма прозорливост. По думи на Роуан корабите, плаващи по Ейвъри, бяха твърде малки и нямаше начин войската в Предела да съставлява цялата армада на Ераван. Тогава къде се криеше адарланската флота през цялото това време?

Роуан научи отговора пет дни след пристигането им на острова: в Залива на Оро. Част от корабите бяха разположени по северозападното крайбрежие на Ейлве, други се спотаяваха по пристанищата на Мелисанде, където според слуховете кралицата допускала моратските войници във всяка част от територията си. Ераван предвидливо бе разделил флотата си, разпределяйки я по достатъчно ключови позиции, така че, както бе обяснил Роуан на Дориан, трябваше да жертват земи, съюзници и географски преимущества, за да разположат своите сили на оставащите.

Дориан с неохота призна пред елфическия воин, че не беше чувал нито дума за плановете на врага им през последните години – всичките му съвещателни срещи се бяха въртели около политиката, търговията и робовладелството. Диверсионна мярка, осъзнаваше сега – начин да насочат вниманието на лордовете и владетелите на континента върху едно нещо, докато задействаха съвсем други намерения. Но сега... ако Ераван призовеше флотата си от Залива на Оро, корабите му вероятно щяха да тръгнат по южното крайбрежие на Ейлве и да превземат всички градове по пътя си чак до Оринт.

Дали нямаше да извадят късмет и армадата на Ераван да се сблъска с тази на Майев? Не че чуваха нещо за нейната. Нямаха никакво понятие къде се намират корабите й и с каква скорост се придвижват. Нито пък къде се подвизаваше Елин Галантиус. А Дориан знаеше, че тъкмо заради нея Роуан кръстосваше улиците на града.

И така Дориан и Роуан събираха парченца информация, която всяка вечер обсъждаха в странноприемницата на ароматни скариди от топлите води на архипелага и горещ ориз, доставен от търговците на южния континент, използвайки чашите си с портокалова вода като преспапие върху географските карти, купени от града. Информацията им обикновено беше от втора и трета ръка – всяка проститутка от улицата като че ли знаеше точно толкова, колкото и моряците, работещи по доковете.

Но нито проститутките, нито моряците, нито търговците знаеха нещо за принц Холин и кралица Джорджина. Задаваше се война и съдбата на дете и вятърничава кралица, която нито веднъж не си бе направила труда да се бори за трона, май не засягаше никого, освен Дориан.

През един особено зноен следобед, който започваше да се разхлажда благодарение на прииждащата грандиозна буря, Дориан остави вилицата си до чинията със задушена риба, уловена в близкия коралов риф, и обяви на Роуан:

– Омръзна ми да чакам за шанс да говоря с Ролф.

Роуан също остави своята вилица и зачака със свръхестествена неподвижност. Дориан не се интересуваше къде са Гавриел и Фенрис този следобед. Всъщност се благодареше за отсъствието им, когато добави:

– Трябва ми лист. И вестоносец.

* * *

Три часа по-късно Ролф покани тях и кадъра в пивницата „Морският дракон“.

През последните дни Роуан го учеше как да образува щитове около себе си и сега Дориан вървеше защитен, докато Ролф водеше четирима им по горния коридор на пивницата към кабинета си.

Идеята му се беше осъществила безпогрешно – съвършено.

Никой не забеляза, че писмото, което Роуан изпрати следобед, беше същото, което Дориан получи по-късно в странноприемницата.

Но шпионите на Ролф съзряха смайването по лицето на Роуан, докато го четеше – видяха ужаса, страха и гнева, предизвикани от новината, която бе получил. Роуан, типично за себе си, реагира с нервно крачене и ръмжене. Двамата се постараха чистачът, миещ коридора, да дочуе разговора им за променяща хода на войната информация, благодарение на която Ролф можеше да спечели много – или да загуби всичко.

А сега, докато крачеше към кабинета на капитана, Дориан не можеше да прецени дали се радва, или притеснява, задето ги следяха толкова изкъсо, че планът му бе проработил. За щастие, Гавриел и Фенрис не задаваха въпроси.

Пиратският лорд, облечен в избелял синьозлатист жакет, спря пред дъбовата врата на кабинета си. Носеше ръкавиците си, а лицето му беше леко изпито. Дориан се съмняваше изражението му да се подобри, когато научеше, че всъщност няма важна новина, но ще му се наложи да проведе срещата с тях, независимо дали искаше, или не.

Направи му впечатление, че тримата елфи преценяват всяко движение на Ролф, Стойката на тялото му, ослушват се за звуците, които помощник-капитанът и старшина-кормчията издаваха от долния етаж. Сетне тримата си размениха едва забележими кимвания. Съюзници – поне докато Ролф ги изслушаше.

Той отключи вратата и измърмори:

– Дано не ми губите времето.

После пристъпи в сумрака отвъд прага. И спря като поразен от гръм.

Дори на фона на воднистата светлина Дориан видя съвсем ясно жената, седнала зад бюрото на Ролф с вдигнати върху дървения му плот крака. Дрехите й бяха черни и мръсни, а оръжията й проблясваха леко.

Елин Галантиус, сключила ръце зад главата си, се усмихна широко на всички и каза:

– Новият ти кабинет ми харесва много повече от стария, Ролф.

27.

Дориан не смееше да помръдне, а Ролф изръмжа:

– Предупредих те, Селена Сардотиен, че ако отново стъпиш на моя територия, ще платиш с живота си.

– Е – отвърна Елин, сваляйки ръце от тила си, но не и краката си от бюрото му, – какво ще му е забавното на това?

Роуан беше застинал като мъртвец до него. Усмивката на Елин придоби котешка коварност и тя най-сетне спусна краката си на пода. След това плъзна изучаващо ръце по гладката повърхност на бюрото, сякаш беше изложбен кон. И кимна на Дориан.

– Привет, Ваше Величество.

– Здравей, Селена – отвърна й колкото можа по-спокойно, съзнавайки, че двамата елфи зад него чуваха бушуващото му сърце.

Ролф завъртя глава към него.

Защото на онова бюро седеше Селена – поради една или друга причина Селена Сардотиен бе дошла на острова.

Тя посочи с брадичка към Ролф.

– Имал си и по-добри дни, но като се има предвид, че половината ти флота те изостави, бих казала, че изглеждаш сносно.

– Стани от стола ми! – нареди с опасно тих глас Ролф.

Елин не се подчини. Просто огледа похотливо Роуан от глава до пети. Неговото изражение остана непроницаемо, но очите му се впиваха в нея... почти сияещи.

– Теб не те познавам. Но ми се иска – рече му Елин с притаена усмивка.

Устните на Роуан също се извиха в усмивка.

– За жалост, не съм свободен.

– Наистина жалко – коментира Елин и килна глава към купата с дребни смарагди върху бюрото на Ролф, която току-що бе забелязала.

Не го прави, не го...

Тя грабна смарагдите в шепата си и ги поразрови с пръст, надничайки към Роуан изпод мигли.

– Трябва да е невиждана, ослепителна красавица, за да те направи толкова верен.

Боговете да са им на помощ! Дориан можеше да се закълне, че Фенрис се покашля зад него.

Елин започна да хвърля смарагдите в металната купа, сякаш бяха късчета мед, и зелените камъчета задрънчаха в тихата стая.

– Трябва да е умна – дрън – и очарователна – дрън, – и много, много даровита. – Дрън-дрън-дрън издрънчаваха смарагдите един по един. Тя огледа четирите, останали в дланта й. – Трябва да е най-прекрасният човек на земята.

Още едно покашляне иззад него, дошло от Гавриел този път. Елин обаче гледаше единствено към Роуан, когато воинът каза:

– Такава е. И много повече.

– Хмммм – проточи Елин, въртейки смарагдите в белязаната си длан със завидна ловкост.

– Какво. Правиш. Тук?! – изръмжа Ролф.

Елин изсипа смарагдите в металната купа.

– Така ли се общува със стар приятел?

Ролф да подскочи гневно към бюрото и Роуан едва се възпря да не скочи към пиратския лорд опря ръце върху дървения му плот.

– Доколкото разбрах, господарят ти е мъртъв, а ти си продала Гилдията на подчинените му. Вече си свободна жена. Каква работа имаш в моя град?

Елин посрещна морскозеления му поглед с такава арогантност, че Дориан се зачуди дали се е родила с нея, или я е възпитала у себе си с много житейски опит, кръв и приключения.

– Назрява война, Ролф. Нямам ли право да претегля възможностите си? Исках да проверя какви са твоите планове.

Ролф надникна през широкото си рамо към Дориан.

– Според слуховете е била твой шампион миналата есен. Искаш ли да се справиш с нея?

Дориан отвърна с равен тон:

– Скоро ще установиш, Ролф, че никой не се справя със Селена Сардотиен. Просто се бори да оцелее покрай нея.

Елин бързо го дари с ярка усмивка. Ролф врътна очи и се обърна към кралицата асасин.

– Е, какъв е планът тогава? Сключила си сделка, за да се измъкнеш от Ендовиер, станала си шампион на краля, а след смъртта му търсиш печалба другаде, така ли?

Дориан опита да прикрие смущението си. Баща му беше мъртъв – собственоръчно го беше убил.

– Познаваш вкусовете ми – отвърна Елин. – Въпреки че се сдобих с богатствата на Аробин и продадох Гилдията му... войната може да донесе солидна печалба на добрия предприемач.

– А къде е шестнайсетгодишната самодоволна хлапачка, която разби шест от корабите ми, открадна два от тях и унищожи града ми заради някакви си двеста роби?

Сянката, която пробяга през очите на Елин, накара Дориан да изтръпне.

– Прекараш ли една година в Ендовиер, Ролф, бързо се научаваш на друга игра.

– Казах ти – продължаваше да кипи от потискана жлъч Ролф, – че един ден ще платиш за дързостта си.

Усмивката на Елин стана смъртоносна.

– Наистина си платих. Аробин Хамел също.

Ролф примигна – само веднъж – и изпъна гръб.

– Махни се от стола ми. И върни смарагда, който пъхна в ръкава си.

Елин изсумтя и с ловко движение смарагдът – четвъртият, който Дориан бе забравил – се появи между пръстите й.

– Добре. Поне зрението не те е предало на преклонната ти възраст.

– Другият също – просъска Ролф през стиснати зъби.

Елин се ухили отново. После се облегна назад в стола, отметна глава и изплю скъпоценния камък, който някак бе укрила под езика си. Дориан проследи как прелита в дъга през въздуха.

Издрънчаването му в металната купа беше единственият звук в стаята.

Дориан надникна към Роуан, ала за негова изненада, в очите на принца блестеше задоволство – задоволство, гордост и огнен копнеж. Той побърза да извърне поглед.

Елин заяви на пиратския лорд:

– Имам два въпроса към теб.

Ролф стрелна ръка към рапирата си.

– Не си в позиция да задаваш въпроси, мътните те взели!

– Така ли? Забравяш, че преди две години и половина ти дадох едно обещание. И ти го подписа.

Ролф оголи зъби.

Елин опря брадичка на юмрука си.

– Случайно ти или някой от екипажа ти да е купувал, продавал или превозвал роби от онзи... злочест ден?

– Не.

Тя кимна удовлетворено.

– А подсигуряваш ли им убежище на острова си?

– Не съм го превърнал в цел на живота си, но когато пристигат, да, приютяваме ги.

С всяка следваща дума напрежението в гласа му нарастваше – обтегната пружина, която всеки момент щеше да изскочи напред и да се увие около гърлото на кралицата. Дориан се молеше капитанът да не е толкова глупав, че да извади рапирата си срещу нея. Не и докато Роуан следеше всяко негово движение.

– Чудничко – похвали го Елин. – Умно постъпваш, че не ме лъжеш. Понеже тази сутрин, като пристигнах, реших да огледам складовете ти и да разпитам по пазарите. После дойдох тук... – Тя прокара ръце по документите и тефтерите върху бюрото му. – За да прегледам счетоводните ти книги. – Спусна пръст по една страница, изпълнена с колонки и цифри. – Текстил, подправки, порцеланови сервизи, ориз от южния континент и разни контрабандни стоки, но... нито един роб. Да ти призная, впечатлена съм. Както от това, че държиш на думата си, така и от старателното ти счетоводство.

Той изръмжа тихо.

– Имаш ли представа колко ми струва спектакълът ти?

Елин впери поглед в един пергамент на стената, в който

бяха забити кинжали, мечове и дори ножици – очевидно мишената на Ролф.

– Е, не си платих сметката в бара... – коментира страницата тя, която наистина беше списък със задължения... и свещени богове, какъв списък само!

Ролф се обърна към Роуан, Фенрис и Гавриел.

– Искате подкрепата ми във войната? Ще ви кажа каква е цената. Убийте я. Още сега. И корабите и хората ми са ваши.

Тъмните очи на Фенрис просветнаха, но не заради предложението на Ролф, а защото Елин стана на крака. Черните й дрехи бяха измачкани и изцапани от дългия път, но златистата й коса сияеше дори на сивкавата светлина. Даже в стая, пълна с професионални убийци, кралицата имаше лъвско присъствие.

– О, не смятам, че биха посмели – заяви тя. – Нито пък, че биха могли.

Ролф се извърна към нея.

– Уверявам те, че уменията ти не струват пред тези на елфическите воини.

Тя посочи един от спадовете пред бюрото.

– Няма да е зле да седнеш.

– Веднага стани от...

Елин подсвирна.

– Позволи ми да ти представя капитан Ролф, несравнимата, прелестна и абсолютно безупречна кралица на Терасен.

Дориан сбърчи чело. Но се чуха стъпки и…

Елфите се обърнаха към вратата, откъдето наистина влезе Елин Галантиус, облечена в тъмнозелена туника, също толкова измачкана и изцапана, с разпуснати златни коси и тюркоазено-златисти очи, които сякаш се смееха, като мина покрай стъписания Ролф и приседна на страничната облегалка на любимия му стол... до Елин.

Дориан не можеше да познае коя е истинската – не и без елфическо обоняние.

– Що за... що за дяволия е това? – изсъска Ролф и отстъпи крачка назад.

Елин и Елин се спогледаха. Онази в черно се усмихна широко на новодошлата.

– О, направо си приказна!

Облечената в зелено се усмихна, но макар и самодоволна, макар и леко пакостлива... нейната усмивка беше някак по-мека, изписана бе върху устни, които навярно не бяха толкова склонни към ръмжене и зъбене, нито към безсрамни, дръзки приказки. Ясно – Лизандра.

Двете кралици се обърнаха към Ролф.

Елин Галантиус нямаше близначка – изръмжа той с ръка на меча си.

Елин носеше черните дрехи – истинската Елин, която беше с тях още от самото начало – врътна очи.

– Ох, Ролф. Разваляш ми забавата. Естествено, че нямам близначка.

Тя кимна към Лизандра и плътта на хамелеонката засия и сякаш се разтопи – косата й се превърна в тежък кестеняв водопад, кожата й придоби слънчев загар, а вирнатите й в ъгълчетата очи станаха поразително зелени.

Ролф извика уплашено и залитна назад, но Фенрис го задържа с ръка на рамото, пристъпвайки напред с изцъклени от удивление очи.

– Хамелеон – пророни воинът.

Елин и Лизандра впериха в него равнодушни погледи, които биха накарали обикновен човек да побегне от страх.

Дори вечно спокойното лице на Гавриел бе провиснало от почуда при вида на хамелеонката. Той преглътна и татуировките по врата му подскочиха. Бащата на Едион. А ако той придружаваше Елин...

– Колкото и да съм изненадана, че целият кадър е налице – подхвана Елин, – ще ви помоля да потвърдите на Негово Пиратско Величество, че съм тази, за която се представям, за да можем да продължим с по-належащите въпроси.

Лицето на Ролф побеля от гняв, щом осъзна, че всички останали са знаели кой стои пред тях.

– Това е Елин Галантиус – обяви Дориан. – И Селена Сардотиен.

Ролф обаче се обърна за потвърждение към Фенрис и Гавриел, външните лица. Гавриел кимна, Фенрис, приковал очи в кралицата, каза:

– Онази, за която се представя, тя е.

Ролф надникна към Елин, ала кралицата беше вдигнала свъсен поглед към Лизандра, която й подаваше запечатан с восък свитък.

– Подстригала си се.

– Ти пробвай да изкараш повече от ден с такава дълга коса – отвърна Лизандра, докосвайки тъмните кичури, които вече стигаха едва до ключиците й.

Ролф ги зяпаше недоумяващо. Елин се усмихна на приятелката си и обърна лице към пиратския лорд.

– И така, Ролф – провлачи кралицата, подхвърляйки свитъка от ръка в ръка, – да обсъдим защо отказваш да подкрепиш каузата ми.

28.

Елин Галантиус дори не опита да прикрие самодоволството си, когато Ролф посочи към голямата маса в десния край на кабинета му – далеч по-луксозен от мизерната дупка, където някога беше поканил двама им със Сам.

Направи само стъпка към стола си, преди Роуан да хване лакътя й.

Лицето му – о, богове, колко й беше липсвало суровото му, непоклатимо лице, което не издаваше нищо, когато се наведе да прошепне в ухото й с тих елфически глас:

– Гавриел и Фенрис ни подкрепят, но при условие, че ще ги отведа до Лоркан, тъй като Майев ги е изпратила да го убият. Отказах да разкрия местонахождението му. По-голямата част от адарланската флота е в Залива на Оро заради някакво проклето споразумение с Мелисанде да използват пристанищата им, а армадата на Майев е отплавала към Ейлве. Да атакува или да се бие на наша страна – още не знаем.

Е, хубаво беше да е наясно, че ги очаква същински ад и че информацията за армадата на Майев е била вярна. Но тогава Роуан добави:

– А ти ми липсваше до болка.

Тя се усмихна, независимо от предишните му думи, и се отдръпна назад, за да го погледне в очите. Невредим, незасегнат.

Само това я интересуваше. Въпреки новината, която й беше разкрил.

Елин реши, че не я е грижа кой ги зяпаше, и се надигна на пръсти да докосне устните му със своите. През целия ден усърдно се беше старала да прикрие мириса си от него и щастливото смайване по лицето му определено си струваше усилията.

Роуан стисна лакътя й по-силно и тя се откъсна от него.

– Чувството е взаимно, принце – пророни му тя.

Останалите бяха извърнали тактично погледи от тях – с изключение на Ролф, който още кипеше от яд.

– О, не ме гледай толкова сърдито, капитане – каза му Елин, оставяйки Роуан, за да седне на масата срещу Ролф. – Ти мразиш мен, аз мразя теб и двамата мразим разни интригантски, командорещи империи да ни казват какво да вършим. Идеалната двойка сме.

– Почти съсипа всичко, за което толкова съм се трудил – изплю Ролф. – Меденият ти език и нахаканото ти поведение няма да ти помогнат този път.

Тя му се изплези усмихнато, ей така, за идеята. Оплези му се не със собствения си език, а с раздвоено подобие от сребърен огън, шаващо като змийски език във въздуха.

Фенрис се изсмя мрачно. Тя не му обърна внимание. С тях щеше да се разправя по-късно. Просто се надяваше да й се отдаде възможност да предупреди Едион, преди да се е натъкнал на баща си, който сега седеше през две места от

нейното, вперил взор в нея, сякаш имаше десет глави.

Богове, дори изражението му наподобяваше това на Едион. Как не бе забелязала миналата пролет във Вендлин? За последно беше виждала Едион като момче, но миналата пролет вече беше мъж... А тъй като Гавриел беше безсмъртен, дори изглеждаха на една и съща възраст. Различаваха се в много отношения, но този поглед... беше като огледално отражение.

Ролф не отвърна на усмивката й.

– Кралица, която си играе с огъня, не може да бъде надежден съюзник.

– А пират, чиито хора са го напуснали при първото изпитание на предаността им, е скапан морски командир, но ето че седя на тази маса.

– Мери си думите, момиче. Нуждаеш се от мен повече, отколкото аз от теб.

– Така ли смяташ? – Танц, всичко беше един танц, започнал дълго преди да стъпи на този окаян остров. А сега начеваше второто му действие. Тя остави запечатаното препоръчително писмо от Муртауг на масата помежду им. – На мен пък ми се струва, че разполагам със златото и възможността да те издигна от най-обикновен престъпник в уважаван, успешен търговец. Фенхароу може да оспори собствеността ти върху островите, но... какво ще стане, ако аз реша да те подкрепя? Ако те превърна от пиратски лорд в пиратски крал?

– И кой ще упълномощи действията на една деветнайсетгодишна принцеса?

Тя посочи с брадичка към свитъка.

– Муртауг Алсбрук. Дори беше така добър да ти напише едно хубаво, дълго писмо по въпроса.

Ролф взе свитъка, огледа го и го метна право в кошчето си за боклук. Звукът отекна в тихия кабинет.

– Аз също ще подкрепя думата й – обяви Дориан, привеждайки се напред, преди Елин да е изръмжала заради неуважението на капитана. – Ако спечелим тази война, двете най-големи кралства на континента ще те признаят за неоспорим крал на пиратите. Заливът на Черепа и Мъртвите острови вече няма да са убежище за хората ти, а истински дом. Ново кралство.

Ролф се изсмя гърлено.

– Приказките на двама млади идеалисти, витаещи в облаците.

– Светът – обади се Елин – ще бъде спасен и съграден наново именно от мечтателите, Ролф.

– Светът ще бъде спасен от воините, от мъжете и жените, които ще пролеят кръвта си за него. Не за празни обещания и захаросани мечти.

Елин залепи длани на масата.

– Може и така да е. Но ако спечелим войната, ще се роди нов свят – свободен свят. Това е обещанието ми... към теб и към всеки друг, който се нареди под знамето ми. По-добър свят. А ти ще трябва да решиш какво ще е мястото ти в него.

– Това е обещанието на малко момиче, което още не знае как се върти светът – заяви Ролф. – За да има ред, са нужни господари. Само един господар може да донесе просперитет и благоденствие. И всеки дръзнал да му се опълчи, плаща прескъпо.

– Злато ли искаш, Ролф? – измърка Елин. – А може би титла? Слава, жени, земи? Или единствено жаждата за кръв те мотивира? – Тя прикова поглед в покритите му с ръкавици ръце. – С какво си платил за картата си? Каква е била крайната ти цел, щом си бил готов на такава жертва?

– Няма какво да ми предложиш, Елин Галантиус, което да не мога да си набавя сам. – Той се ухили лукаво. – Освен ако не ми предложиш ръката си и не ме направиш крал на земите си... което вероятно би ме заинтригувало.

Копеле. Егоистично, долно копеле. Беше я видял с Роуан. И сега извличаше удоволствие от мълчанието им, от смъртта в очите на Роуан.

– Май си заложила на грешния кон – подхвърли Ролф. После стрелна поглед към Дориан. – Каква новина си получил?

Но грешният кон се намеси ловко.

– Няма такава. Освен че шпионите ти в „Океанската роза“ си вършат добре работата. И че Негово Величество е талантлив актьор.

Елин едва стърпя смеха си.

Лицето на Ролф притъмня.

– Напуснете кабинета ми.

– Готов си да отхвърлиш предложението ни за съюзничество заради някаква си дребна свада? – попита студено Дориан.

Елин изсумтя.

– Не бих нарекла погрома над скапания му град и корабите му „дребна свада“.

– Давам ти два дни да напуснеш острова ми – отсече през зъби Ролф. – След това обещанието ми отпреди две години и половина пак ще важи. – Той изгледа презрително спътниците й. – И вземи... менажерията си със себе си.

В устата й се надигна пушек. Очаквала бе съпротива, но... Трябваше да измисли друго решение... да разбере какво са наумили Роуан и Дориан и да начертае следващите си стъпки.

Нека Ролф смята, че оставя танца недовършен.

* * *

Елин тръгна по тесния коридор, а стени от мускули я обграждаха от двете й страни и отзад. Изправи се пред следващата си дилема: Едион.

Братовчед й ги чакаше пред странноприемницата, за да следи за вражески сили. Ако отидеше право при него, щеше да го тикне лице в лице с отдавна загубения му, нищо неподозиращ баща.

Но успя да направи едва три стъпки по коридора, когато Гавриел попита зад гърба й:

– Къде е той?

Тя извърна бавно глава. Смуглото лице на воина беше напрегнато, а очите му – пълни с тъга и решимост.

Елин се подсмихна.

– Ако говориш за милия ни, скъпоценен Лоркан...

– Знаеш за кого говоря.

Роуан пристъпи между двама им, но каменното му изражение не издаваше нищо. Фенрис, който тъкмо излизаше в коридора, затвори вратата на кабинета и ги загледа с мрачно любопитство. О, Роуан й беше разказвал предостатъчно за него. За лицето и тялото му, мечта на всяка жена и на всеки мъж. За нещата, които Майев го караше да върши, колко жертваше заради брата си близнак.

Тя изцъка с език и попита Гавриел:

– Не те ли интересува повече кой е?

Той не се усмихна. Не помръдна. Елин трябваше да спечели време и на себе си, и на Едион...

– Не ти решаваш кога, къде и как ще се срещнеш с него – отсече тя.

– Той ми е син, дявол да го вземе! Аз решавам.

Елин сви рамене.

– Не ти решаваш дали е позволено да го наричаш така.

Карамелените му очи просветнаха; татуираните му ръце се свиха в юмруци.

– Гавриел – намеси се Роуан, – тя няма намерение да го крие от теб.

– Кажи ми къде е синът ми. Веднага.

А, ето го и него. Лицето на Пумата. Воинът, надвивал цели армии, чиято репутация караше дори калени войници да треперят от страх. Чиято кожа беше нашарена с имената на загиналите му братя по оръжие.

Елин обаче почопли ноктите си, сетне свъси вежди към внезапно опустелия коридор зад нея.

– Откъде да знам къде се е дянал.

Само докато примигнат, мястото, където преди секунда бе стояла Лизандра, вече беше празно. Летейки или пълзейки, тя беше изчезнала през прозореца. Да предупреди Едион.

Елин просто заяви студено на Гавриел:

– Никога не ми нареждай.

* * *

Едион и Лизандра вече ги чакаха в „Океанската роза“. На влизане в спретнатия й двор Елин едва събра енергията да отбележи пред Роуан колко е изненадана, че не е предпочел да прекара времето си на острова във войнишка мизерия.

Дориан, който вървеше няколко стъпки зад тях, се засмя тихо, което вероятно беше добър знак. При последната им среща не се беше усмихвал.

А и бяха минали седмици, откакто тя самата се беше смяла, откакто тежестта бе освободила гърдите й достатъчно, че да го стори.

Нареди с поглед на Роуан да я изчака на горния етаж и спря на средата на двора. Дориан, доловил намерението й, също спря.

Вечерният въздух беше напоен с ароматите на сочни плодове и увивни цветя, фонтанчето в средата на двора бълбукаше тихо. Елин се зачуди дали собственикът на странноприемницата не произхождаше от Червената пустиня, дали не бе научил за това приложение на водата, камъка и растенията в Крепостта на Тихите асасини.

Но първите й думи към Дориан бяха други.

– Съжалявам за Рифтхолд.

Загарялото от лятното слънце лице на краля се напрегна.

– Благодаря ти... за помощта.

Елин сви рамене.

– Роуан винаги си търси повод да се изперчи. Драматичните спасителни мисии придават смисъл и удовлетвореност на скучния му безсмъртен живот.

Откъм отворените балконски врати над тях долетя предупредително покашляне, достатъчно остро, че да я уведоми, че Роуан е чул хритроумния й коментар и възнамерява да й го върне, останеха ли насаме.

Тя сдържа усмивката си. Беше приятно изненадана от непринуденото, почтително разбирателство, което бе усетила между елфическия воин и Дориан по време на разходката им дотук.

Махна с ръка на краля да я придружи и подхвана тихо, съзнавайки колко шпиони беше изпратил Ролф в сградата.

– Май двамата с теб в момента сме без корони благодарение на няколко проклети листа хартия.

Дориан не отвърна на усмивката й. Стълбите към втория етаж простенаха под краката им. Почти достигаха стаята, посочена от Дориан, когато той отговори:

– Може и да е за добро.

Тя отвори уста и бързо я затвори, поне веднъж щеше да си замълчи. Ето защо само поклати глава, влизайки вътре.

Разговаряха тихо и подробно. Роуан и Дориан й разказаха изчерпателно за преживяванията си, подканвани от Едион за точна информация относно числеността на вещиците, вида на бойното им облекло, метода им на летене, въздушните им формации. Всякакви подробности, които можеше да предаде на Гибелния легион, за да подсили защитата им откъм север, независимо под чие командване бяха – кой щеше да е генералът на Севера, на когото се полагаше да събере всички парчета информация и с тях да изгради съпротивата им. Но лекотата, с която войската от Железни зъби беше превзела града...

– Манон Черноклюна – замисли се Едион – би била ценен съюзник, ако успеем да я привлечем на наша страна.

Елин надникна към рамото на Роуан, където светъл белег изпъкваше върху златистата кожа под дрехите му.

– Може би, ако настроим Манон срещу собствената й раса, ще избухне свада между вещиците – предложи тя. – Вероятно така ще ни спестят работата по изтребването им и ще се унищожат едни други.

Дориан се поизправи в стола си, но в очите му танцуваше само хладна пресметливост, когато изтъкна:

– Какво целят обаче? Освен да вземат главите ни, разбира се. Защо изобщо се съюзяват с Ераван?

Всички отправиха погледи към фината огърлица от белези в основата на шията й – неизличимото клеймо, обозначаващо я като Убийцата на вещици. Миналата зима Баба Жълтонога бе посетила двореца заради същия този пакт, но имаше ли и нещо друго?

– Ще обмисляме причините по-късно – обяви Елин. – Ако срещнем вещици, пленяваме ги живи. Трябват ми отговори.

После им обясни какво бяха видели в Илиум. Сподели им за заповедта на Бранън: Намери Ключалката. Е, малката му мисийка щеше да почака.

Нямаха край, размишляваше тя, докато вечеряха с пикантен рак и ароматен ориз – вечното тегло, заплахите.

Ераван се готвеше за тази война от десетилетия. Може би дори от векове по време на дългия си сън. А тя получаваше единствено неразгадаеми заповеди от мъртви крале и само някакви си месеци да събере войска срещу него.

Съмняваше се армадата на Майев най-случайно да е отплавала към Ейлве точно когато Бранън й бе наредил да замине за Каменните блата, намиращи се в югозападния полуостров на кралството. И проклетата флота на Морат най-случайно да е кацнала в Залива на Оро – тъкмо от другата му страна.

Нямаше достатъчно време... никакво време да се справи с всичко това.

Но... малки стъпки.

Първо трябваше да се заеме с Ролф. Да им осигури подкрепата на хората му. И да го убеди да й помогне в откриването на Ключалката с магическата си карта.

И все пак... най-напред се налагаше да провери дали проклетата карта изобщо действаше.

29.

Прекалено многото животни по улиците в такъв час щеше да привлече нежелано внимание.

Въпреки това Едион предпочиташе хамелеонката да е с козина или пера, отколкото... в този си вид.

Не че дразнеше окото като кестенява, зеленоока хубавица. Лесно минаваше за някоя от прелестните жителки на Северен Терасен с този облик. Точно той беше подходящият за случая, докато чакаха в началото на една тясна уличка. Този на Едион – също.

Лизандра се беше облегнала на тухлената стена, опряла единия си крак на нея, така че роклята й разкриваше млечнобялото й бедро. Едион, залепил длан на стената до главата й, беше просто поредният й клиент.

В уличката не се долавяха други звуци, освен шаренето на плъхове, ровещи из изгнилите плодове в боклука. Заливът на Черепа беше именно помийната яма, която очакваше да завари – от западналия град до пиратския му лорд...

... който дори не подозираше, че държи единствената карта към Ключалката, издирвана от Елин. Когато Едион се оплака, че разбира се, точно това е картата, която не можеха да откраднат, Роуан предложи този... план. Капан. Не знаеше как другояче да го нарече.

Погледна към фината златна верижка около кремавата шия на Лизандра, проследявайки я с очи до деколтето на корсета й, под който сега се криеше Амулетът на Оринт.

– Възхищаваш се на гледката?

Едион изтръгна поглед от пищните извивки на гърдите й.

– Извинявай.

Незнайно как обаче хамелеонката прочете бушуващите в главата му мисли.

– Не допускаш, че планът ни ще проработи?

– Смятам, че на този остров има предостатъчно скъпоценности. Защо му е на Ролф да си набелязва точно тази?

Бури, врагове и съкровища – това разкриваше картата. А тъй като двамата с Лизандра не отговаряха на първите две... само третото трябваше да се появи на картата, татуирана върху ръцете на Ролф.

– Според Роуан капитанът ще е достатъчно заинтригуван от амулета, че да тръгне след него.

– Роуан и Елин имат навика да казват едно, а да мислят съвсем друго. – Едион издиша през носа си. – Цял час висим тук.

Тя вирна едната си кестенява вежда.

– Имаш друга работа ли?

– Уморена си.

– Всички сме уморени – натърти остро тя.

Той затвори уста, за да не му отхапят главата още сега.

Всяко преобразяване отнемаше по малка част от Лизандра. Колкото по-голяма беше промяната, колкото по-голямо животното, толкова по-скъпо плащаше. Едион я беше видял да се превръща от пеперуда в пчела, от пчела в колибри и от колибри в прилеп само за няколко минути. Но преобразяването от човек в призрачен леопард, а после в мечка и лос или кон й отнемаше повече време, тъй като магията й трябваше да извлече сила от нея, за да достигне такъв размер, да изпълни новото тяло с цялата му вродена мощ.

По улицата отекнаха небрежни стъпки, придружени от подсвирване. Дъхът на Лизандра погали челюстта му, а Едион се напрегна с наближаването на звука, докато не съзря сина на най-големия си враг. Вече крал.

И все пак лице, което дълги години мечтаеше да накълца на малки парчета, което допреди броени месеци виждаше в пиянските си вечери, в голата плът на жени, чиито имена не намираше смисъл да запомня. Лице, което го преследваше като кошмар в онази тъмница.

Същото това лице сега се криеше под голяма качулка и за пред света се канеше да поиска услугите на Лизандра, след като Едион приключеше с нея. Генералът стисна зъби.

– Какво?

Дориан огледа Лизандра от глава до пети, сякаш преценяваше качеството на стоката, и Едион едва се сдържа да не му скочи.

– Роуан ме изпраща да проверя дали имате някакъв напредък. – Принцът и Елин бяха останали в странноприемницата и пиеха в трапезарията, където всички шпиони на Ролф можеха да ги държат под око, за да докладват на господаря си. Дориан примигна смаяно срещу Лизандра. – Свещени богове, наистина можеш да приемаш всякаква човешка форма.

Лизандра вдигна рамене като нахакана уличница, обмисляща тарифата си.

– Не е толкова интересно, колкото си мислиш. Иска ми се да се превърна в растение. Или да се слея с вятъра.

– И това ли умееш?

– Разбира се, че го може – отвърна вместо нея Едион, отблъсна се от стената и скръсти ръце.

– Не – рече Лизандра, стрелвайки остър поглед към Едион. – И няма какво да докладваме. Няма нито следа от Ролф и хората му.

Дориан кимна и пъхна ръце в джобовете си. Мълчание.

Лизандра срита дискретно Едион и глезенът му изпищя от болка.

Той заглади намръщеното си изражение и каза на краля:

– Значи, двамата с Белотрън не сте се убили един друг.

Дориан свъси вежди.

– Той едва не грохна от изтощение, за да спаси живота ми.

Мога единствено да съм му благодарен.

Лизан дра се ухили самодоволно на Едион.

Кралят обаче го попита:

– Ще се срещнеш ли с баща си?

Едион настръхна. С радост беше приел тазвечерната си мисия, за да не мисли за това. Елин не повдигна въпроса и той на драго сърце зае поста си на улицата, макар и да го излагаше на риск да се натъкне на елфически воин.

– Разбира се, че ще се срещна с него – отговори с половин уста Едион.

Лизандра го наблюдаваше със спокойното си луннобяло лице – лицето на жена, обучена да изслушва мъжете, да не демонстрира изненада...

Той не презираше някогашния й начин на живот, сегашната й роля, а само чудовищата, които бяха надушили в каква красавица щеше да се превърне беззащитното момиченце и го бяха завлекли в бардака. Елин му беше разказала какво бе причинил Аробин на любимия й. Изумяваше го, че хамелеонката въобще откриваше сили у себе си да се усмихва.

Той посочи с брадичка към Дориан.

– Иди да кажеш на Елин и Роуан, че не е нужно да ни светят. И сами се справяме.

Дориан се напрегна, но пое обратно по уличката с походката на ядосан незадоволен клиент.

Лизандра блъсна Едион в гърдите и изсъска:

– Този мъж е преживял достатъчно, Едион. Можеше да се държиш малко по-учтиво с него.

– Той наръга Елин. Ако го познаваше като мен, нямаше да любезничиш толкова...

– Никой не очаква от теб да любезничиш с него. Но можеше поне да проявиш малко уважение...

Той врътна очи.

– Говори по-тихо.

Тя понижи глас:

– Превърнали са го в роб, измъчвали са го с месеци. Не само собственият му баща, но и онова нещо в него. Осквернили са го и макар да не си способен да му простиш, задето е наръгал Елин по нечия чужда воля, за това поне прояви състрадание.

Сърцето на Едион се сви от гнева и болката по лицето й. Думата, която беше използвала...

Той преглътна тежко и надникна към улицата зад тях. Никой не идваше да проучи съкровището, което носеха.

– Запомнил съм Дориан като безразсъдно, нагло...

– Аз пък бях запомнила кралицата ти като такава, ала тогава сме били деца. Позволено ни е било да грешим, да градим характера си. Щом си приел Елин такава...

– Не ме интересува, че е бил нагъл и самовлюбен като Елин, не ме интересува, че онзи демон е превзел ума му. Като го погледна, виждам изкланото си семейство, онези следи до реката... и чувам как Куин ми казва, че Елин се е удавила.

Дишаше на пресекулки и гърлото му гореше, но не му правеше впечатление.

– Елин му е простила – отвърна Лизандра. – Нито веднъж не го е укорила заради миналото му.

Едион й изръмжа. Лизандра му изръмжа в отговор и устоя на погледа му, но не с лицето си, обучено за спалнята, а с това отдолу, собственото й лице – необуздано, непречупено, несломимо. Каквото й тяло да носеше, тя бе олицетворение на Еленови рога, сърцето на Оуквалд.

Едион пророни дрезгаво:

– Ще се постарая.

– Постарай се искрено. От сърце.

Той отново облегна ръка на стената и доближи гневно лицето си до нейното. Тя не помръдна от мястото си.

– В двора ни има ред и йерархия, милейди, и доколкото знам, ти не си трета по ранг. Така че не ми заповядвай.

– Това не ти е бойното поле – изсъска му Лизандра. – Ранговете са формалност. И доколкото аз знам... – Тя го сръчка в гърдите с пръст и Едион можеше да се закълне, че върхът на хищнически нокът прободе кожата под дрехите му. – Ти не си толкова жалък, че да криеш грешките си зад звания.

Кръвта му гореше и пулсираше. И той осъзна, че следва с очи чувствените извивки на устните й, силно стиснати от гняв.

Жарката ярост в очите й поугасна и щом отдръпна пръста си от гърдите му като опарена, той замръзна, доловил паниката, която се появи на нейно място. Проклятие. Проклятие...

Лизандра отстъпи с крачка назад, прекалено небрежно, за да е нещо различно от внимателно обмислен ход. И Едион опита – заради нея опита да прогони мисълта за устните й...

– Наистина ли искаш да видиш баща си? – попита спокойно тя. Прекалено спокойно.

Той кимна и преглътна сухо. Беше твърде скоро – нямаше да допусне мъж до себе си още дълго време. Може би никога. А той не възнамеряваше да я притиска, преди да се е почувствала готова. И боговете му бяха свидетели, ако Лизандра някога погледнеше който и да било мъж с такова желание... той щеше да се радва за нея. Да се радва, че го избира сама, макар и да не спреше избора си на него...

– Ами... – Едион преглътна отново и се помъчи да си спомни какво го бе попитала. Баща му. Да. – А той искаше ли да ме види? – Успя да измисли в отговор.

Тя килна глава на една страна с такова котешко движение, че го накара да се зачуди дали не прекарва твърде много време в леопардовата си кожа.

– За малко да отхапе главата на Елин, когато отказа да му разкрие къде си и кой си. – Лед изпълни вените му. Ако баща му се беше държал грубо с нея... – Но останах с впечатлението – побърза да поясни Лизандра, – че би уважил желанието ти, ако избереш да не го виждаш. В този малък град, с компанията, в която се движим... може да се окаже невъзможно.

– А остана ли и с впечатлението, че ако се запознае с мен, може да склони да ни помогне?

– Не мисля, че Елин би пожелала такова нещо от теб – отвърна Лизандра, докосвайки ръката му, още опряна до главата й.

– И какво да му кажа? – пророни Едион. – Чувал съм толкова истории за него. Пумата на Доранел. Та той е бял рицар. Едва ли ще се радва особено на син, когото наричат Курвата на Адарлан. – Тя изцъка с език, но Едион я прикова с поглед. – Ти как би постъпила?

– Не мога да ти отговоря. Моят баща... – Тя поклати глава. Знаеше историята: хамелеонът, който или беше изоставил майка й, или дори не бе знаел, че е бременна. И майката, която я бе изхвърлила на улицата, след като бе открила какво представлява. – Едион, ти как искаш да постъпиш? Не заради нас, не заради Терасен, а заради себе си.

Той сведе леко глава и отново хвърли кос поглед към смълчаната улица.

– През целия си живот... не съм се съобразявал със собствените си желания. Не знам как се прави избор.

И наистина, от петгодишна възраст, когато бе пристигнал в Терасен, някой го обучаваше, избираше пътя му вместо него. А когато Адарлан опожари кралството, поредната чужда ръка бе поела юздите на съдбата му. Дори сега, когато над главите им надвисваше война... Наистина ли никога не бе пожелал нещо за себе си? Освен кръвната клетва. А Елин я беше дарила на Роуан. Не й се сърдеше за това, вече не, но... Чак сега осъзнаваше колко малко е искал в живота си.

Лизандра промълви тихо:

– Знам. Знам какво е чувството.

Той вдигна глава и отново намери зелените й очи в мрака. Понякога му се щеше Аробин Хамел да беше жив – само за да убие краля на асасините със собствените си ръце.

– Утре сутрин – пророни той. – Ще дойдеш ли с мен? На срещата ни?

Тя се умълча за момент, преди да отговори:

– Сигурен ли си, че искаш да присъствам?

Да, искаше. Не можеше да обясни защо, но искаше да е до него. Влизаше под кожата му толкова лесно, но... Лизандра го уравновесяваше. Навярно защото беше новост за него. Нещо невиждано, нещо, което не беше изпълнил с надежди, болка и мечти. Или поне не с много от тях.

– Ако нямаш нищо против... Да. Искам да си с мен.

Тя не отговори. Едион отвори уста да каже още нещо, но се чуха стъпки.

Леки. Съмнително небрежни.

Двамата се скътаха по-надълбоко в сенките на уличката, до стената в глухия й край. Ако нещата отидеха на зле...

Ако нещата отидеха на зле, имаше до себе си хамелеонка, способна да разкъса цяла армия. Едион й се усмихна дяволито и пак се приведе над нея, почти докосвайки с нос шията й.

Стъпките приближиха и Лизандра въздъхна, отпускайки тялото си.

Изпод сянката на качулката си Едион огледа уличката пред тях, нашарена от снопове лунна светлина, и се приготви. Не без причина бяха избрали задънена улица.

Момичето осъзна грешката си крачка по-късно.

– О!

Едион вдигна поглед, скрил лице под качулката си, а Лизандра измърка на младата жена, идеално отговаряща на описанието, което Роуан им беше дал за сервитьорката на Ролф.

– Приключвам до две минути, така че, ако искаш, изчакай реда си.

Момичето се изчерви, но ги изгледа студено от глава до пети.

– Сбъркала съм пряката – заяви тя.

– Сигурна ли си? – попита напевно Лизандра. – Малко е късничко за разходки.

Сервитьорката на Ролф ги удостои с още един режещ поглед и тръгна уверено в обратната посока.

Те зачакаха. Минута. Пет. Десет. Никой друг не се появи.

Накрая Едион се отдръпна от Лизандра, която наблюдаваше входа на уличката, сучейки една кестенява къдрица около показалеца си.

– Не ми прилича на крадла.

– Някои биха казали същото за вас с Елин. – Лизандра изхъмка в потвърждение. – Може пък да е била просто разузнавач, очите на Ролф. – Замисли се Едион.

– Защо му е да си прави труда? Защо просто не дойде да си го вземе?

Едион отново се взря в мястото, където амулетът изчезваше под корсажа на Лизандра.

– Може да си е мислила, че търси нещо друго.

Лизандра имаше благоразумието да не извади Амулета на Оринт изпод роклята си. Но думите му останаха да висят помежду им, докато крачеха бдително обратно към „Океанската роза“.

30.

След две седмици на кретане през калните равнини на Елида вече й омръзваше да използва името на майка си.

Омръзваше й след всяко хранене да го чува от лютата уста на Моли заедно с команда да почисти (несъмнено беше допуснала грешка, признавайки за опита си в миенето на чинии в големи кухни), омръзваше й Омбриел – тъмнокосата красавица, която, оказваше се, не беше карнавална изпълнителка, а племенница на Моли и техен ковчежник – да се обръща така към нея, докато я разпитваше как е наранила крака си, откъде е семейството й и как се е научила да наблюдава околните толкова зорко, че да изкарва пари като оракул.

Лоркан обаче почти не го използваше, тъй като двамата рядко си говореха, докато керванът се мъкнеше през калните поля. Земята беше така напоена с ежедневния летен дъжд, че фургоните често затъваха. Напредваха мъчително бавно и когато Омбриел я хванеше да гледа замечтано на север, неизменно й задаваше поредния си повтарящ се въпрос: какво толкова имаше на север, че непрекъснато привличаше вниманието й. Елида или лъжеше, или се измъкваше. За щастие, поне спането със съпруга й не се превърна в затруднение.

Земята беше толкова подгизнала, че беше едва ли не невъзможно да се спи на нея. Ето защо жените се разполагаха в двата фургона, а мъжете всяка нощ хвърляха чоп кой ще заеме останалото място и кой ще спи на земята върху импровизирано легло от тръстикови листа. Лоркан, незнайно как, все губеше: или по своя воля, или преметнат от Ник, който отговаряше за сигурността и вечерния чоп, или просто се случваше поради неизменен лош късмет.

Но поне това го държеше достатъчно далеч от нея и намаляваше контактите им до минимум.

Малкото разговори, които водеха – когато Лоркан я придружаваше да налее вода от някой буен поток или да събере дърва за огрев, ако такива изобщо се намираха по мокрите полета, – не я смущаваха особено. Воинът просто я притискаше за подробности относно Морат, униформите на стражите, армиите край крепостта, слугите и вещиците.

Елин беше започнала с върха на крепостта – гнездата, уивърните и вещиците. После се заспуска надолу етаж по етаж. Чак след последните две седмици успяха да се доберат до подземните етажи, а спътниците им нямаха представа, че докато младите влюбени се измъкваха за още „дърва“, далеч не си мислеха за любовни игрички.

Една нощ, когато керванът спря, Елида тръгна към горичката в сърцето на една ливада да търси сухи клони за големия им лагерен огън. Лоркан я последва, мълчалив като съскащите наоколо треви. Цвиленето на конете и глъчката на спътниците им, приготвящи вечерята, постепенно заглъхваха зад тях, когато ботушът й затъна надълбоко в някаква кална яма. Тя се намръщи и го задърпа с крещящ от болка глезен и стиснати зъби, докато...

Магията на Лоркан бутна крака й, невидима ръка освободи ботуша й от калта и тя залитна към него. Ръката му и една страна на тялото му се оказаха толкова твърди и непоклатими, колкото магията му, и тя отскочи след сблъсъка с него, нагазвайки във високата трева.

– Благодаря – пророни Елида.

Лоркан продължи напред и без да погледне към нея, рече:

– Вчера вечерта стигнахме до трите тъмници и входовете им. Кажи ми сега какво има вътре.

Устата й пресъхна леко при мисълта за килията, в която я бяха затворили, за мрака и застоялия въздух...

– Не знам какво има вътре – излъга тя, вървейки след него. – Страдащи хора... предполагам.

Лоркан се наведе и тъмната му глава изчезна под нивото на високите треви. Като се надигна, в здравите си ръце държеше две съчки, които скърши с лекота.

– Всичко останало описа без всякакви затруднения. Но току-що мирисът ти се промени. Защо?

Тя го подмина и се занавежда тук и там, събирайки опадали клони.

– Правеха ужасяващи неща в подземията – обясни през рамо. – Понякога чувах писъци.

Молеше се в Терасен да е различно. Трябваше да е.

– Кого държаха там? Вражески войници?

Потенциални съюзници в служба на плановете му, каквито и да бяха те.

– Когото искаха да изтезават. – Ръцете на онези стражи, гнусните им погледи... – Сигурно ще заминеш веднага щом ти опиша и последното ниво на Морат?

Тя събираше клонка след клонка, а глезенът й протестираше при всяко навеждане.

– Имаш нещо против ли? Такава беше уговорката ни. Останах повече, отколкото възнамерявах.

Тя се обърна и го видя с наръч по-дебели клони. Лоркан ги струпа безцеремонно върху малката купчинка в нейните ръце и извади брадвата от хълбока си, отправяйки се към извития паднал клон зад него.

– Явно аз ще трябва да се правя на изоставена съпруга?

– Вече се правиш на оракул, така че какво ти пречи да изиграеш още една роля? – Той стовари брадвата си върху клона и острието й потъна надълбоко с плашеща лекота. Дървото простена. – Опиши ми тъмниците.

Имаше право да пита; все пак така се бяха уговорили: неговата закрила и помощ в замяна на информация. А и беше участвал във всички лъжи, които Елида беше оплела пред трупата – мълчалив, но изпълнителен.

– Тъмниците ги няма вече – скалъпи тя. – Повечето, предполагам. Заедно с катакомбите.

Хлоп-хлоп-хлоп. Лоркан разсече клона и дървото се предаде с оглушително скърцане. Той се зае да сече следващата му част.

– Взривът ги е срутил? – Вдигна брадвата и мускулите на силния му гръб се раздвижиха под тъмната му риза, но спря, преди да е замахнал. – Каза, че си била до вътрешния двор по време на експлозията. Откъде знаеш тогава, че тъмниците са срутени?

Добре де. Хващаше я в лъжа. Но...

– Взривът се чу откъм катакомбите и отнесе част от кулите. Логично е и тъмниците да са пострадали.

– Не правя планове въз основа на догадки. – Той продължи да сече клона, а Елида врътна очи зад гърба му. – Опиши ми разположението на северната тъмница.

Тя се обърна към потъващото слънце, обагрило полята в оранжево и златисто.

– Сам се оправяй.

Удрянето на метал в дърво спря. Дори шумоленето на вятъра сред тревите утихна.

Но тя се беше сблъсквала със смърт, отчаяние и кошмари и му беше разказала достатъчно – обърнала бе всеки ужасяващ камък, погледнала бе отново зад всеки мрачен ъгъл на Морат заради него. А той се държеше така грубо и нагло с нея... Да върви по дяволите тогава.

Успя да стъпи само с един крак в люлеещите се треви, преди Локан да изникне пред нея като смъртоносна сянка. Като че ли дори слънцето избягваше широките черти на смуглото му лице, макар че вятърът дръзна да развее няколко копринени кичура от черната му коса пред очите му.

– Сключихме сделка, момиче.

Елида отвърна смело на бездънния му поглед.

– Не уточнихме кога трябва да ти разкажа каквото знам. Така че мога да си припомням подробностите колкото е нужно, щом държиш да ги изстискаш до последно от мен.

Лоркан оголи зъби.

– Не си играй с мен.

– Или какво? – Тя го заобиколи като речен камък. Естествено, сърдитата походка не се получаваше толкова добре с куцане, но поне вирна брадичка. – Убий ме, рани ме – все тая; ти оставаш без отговори.

Той стрелна ръка по-бързо, отколкото очите й можеха да я уловят, и я сграбчи за лакътя.

– Мериън – изръмжа той.

Това име... Елида вдигна поглед към грубото му, озверяло лице – лице, родено в друга епоха, в друг свят.

– Пусни ръката ми.

За нейна изненада, Лоркан се подчини мигновено.

Изражението му обаче не се промени – с нито нотка, – когато заяви:

– Ще ми кажеш каквото искам да знам...

Нещото в джоба й започна да бумти и пулсира – като призрачен сърдечен ритъм в костите й.

Лоркан отстъпи назад и ноздрите му се разшириха леко, сякаш усещаше пробуждането на камъка.

– Коя си ти? – пророни тихо.

– Никоя – отвърна тя с кух глас.

Може би, като откриеше Елин и Едион, щеше да намери някаква цел в живота си, начин да бъде полезна на света. Засега обаче беше просто носител на камъка, предназначен за Селена Сардотиен. А как щеше да намери един човек в този широк, безкраен свят... Трябваше да стигне до Севера, и то бързо.

– Защо търсиш Елин Галантиус?

Въпросът му беше твърде рязък, за да е случаен. Всеки сантиметър от тялото на воина излъчваше напрежение. Сдържана ярост и хищнически инстинкти.

– Познаваш кралицата – прошепна тя.

Лоркан примигна. Не от изненада, а за да си спечели малко време.

Наистина я познаваше и обмисляше какво да й каже, как да й го каже...

– Селена Сардотиен служи на кралицата – обясни накрая. – Двете ти мисии се припокриват. Намериш ли едната, намерила си и другата.

Той млъкна и зачака.

Такъв ли живот я очакваше? Пълен със злонрави хора, грижещи се само за себе си, готови на добро единствено срещу определена цена? Щеше ли поне кралицата й да я погледне с топлота? Щеше ли изобщо да си я спомни?

– Мериън – повтори той, подплатявайки думата с ръмжене.

Името на майка й. Майка й и баща й. Последните хора, в чиито очи бе зърнала истинска любов. Дори Финула, след толкова години заточение в кулата, я гледаше със смесица от съжаление и страх.

Не си спомняше кога за последно я бяха прегръщали. Или утешавали. Или й се бяха усмихвали с искрена обич.

Думите й внезапно натежаха, нямаше сили да отговори, да съчинява лъжи. Затова просто пренебрегна заповедта на Лоркан и закрачи обратно към боядисаните фургони.

Манон бе дошла да я спаси, напомняше си с всяка стъпка. Манон, Астерин и Сорел, ала дори те я бяха оставили сама в гората.

Самосъжалението нямаше да й помогне, смъмри се тя. Не и докато от нищожния й шанс за бъдеще я деляха толкова много километри. Но дори след като пристигнеше, предадеше товара си и откриеше Елин... какво можеше да й предложи? Не умееше да чете даже. Мисълта да обясни дори тази подробност на Елин, на когото и да било...

Щеше да мисли за това по-късно. Щеше да пере дрехите на кралицата, ако трябваше. Поне за това не беше нужно да е грамотна.

Този път не чу Лоркан да я настига, натоварен с дебели клони.

– Ще ми кажеш каквото знаеш – процеди той през зъби. Тя едва не въздъхна, но воинът добави: – След като... се съвземеш.

Вероятно за него тъгата и отчаянието бяха като някаква болест.

– Хубаво.

– Хубаво – повтори той.

Колегите им се усмихваха насреща, когато двамата се върнаха при тях. Бяха намерили суха земя от другата страна на фургоните – достатъчно стабилна за палатки.

Елида видя онази, която бяха опънали за двама им с Лоркан, и й се прииска да завали.

* * *

Лоркан беше обучавал достатъчно воини да знае кога не бива да настоява повече. Изтезавал бе достатъчно врагове, за да е наясно кога са на една капка кръв от пълния крах, който ги правеше безполезни.

Така беше и с Мериън: когато мирисът й се промени, когато усети как дори странната, неземна сила, скрита в кръвта й, преминава в тъга... и по-лошо – в безнадеждност...

Прииска му се да й каже, че и бездруго няма смисъл от надежда.

Но тя едва сега съзряваше в жена. Може би именно надеждата, макар и безсмислена, я беше измъкнала от Морат. Остроумието й със сигурност беше помогнало – всичките лъжи и хитрини.

Беше си имал работа с достатъчно хора – беше ги убивал, беше спал с човешки жени и се беше бил рамо до рамо с човешки мъже, за да знае, че Мериън не е зла, нито коварна, нито пък изцяло себична. Искаше му се да беше, защото това щеше да улесни нещата – задачата му.

Но ако не му разкажеше всичко за Морат, ако я пречупеше с натиск... Трябваше да е възможно най-осведомен, докато се промъкваше в крепостта. И докато я напускаше.

Тя се беше справила. Навярно Мериън беше единственият жив човек, смогнал да избяга от Морат.

Тъкмо се канеше да й изтъкне този факт, когато видя в какво е вперила очи – палатката.

Тяхната палатка.

Омбриел дойде при тях, хвърляйки обичайния предпазлив поглед към него, за да уведоми закачливо Елида, че най-сетне ще може да нощува насаме със съпруга си.

Напълнил ръцете си с дърва, Лоркан можеше просто да гледа как пребледнялото от тъга и отчаяние лице на момичето придобива младежко, палаво изражение и почервенява от вълнение, сякаш си беше сложила маска. Дори го стрелна с един съблазнителен поглед, преди да се усмихне широко на Омбриел и да хукне с наръча си клони и съчки към ямата, издълбана за лагерния огън.

Той реши, че е разумно поне да се усмихне на жената, която уж му беше съпруга, но докато стигне до огнището, за да допринесе и със своите дърва, тя вече крачеше към палатката, разпъната на почтително разстояние от останалите.

Беше малка, осъзна Лоркан с назряващ ужас. Навярно предвидена за някогашния хвърляч на мечове от трупата. Слабото тяло на Мериън се промъкна през белите платнени крила на входа й, без дори да я разклати. Лоркан свъси вежди, навеждайки се да мине.

И остана наведен. Ако се изправеше в пълен ръст, главата му щеше да пробие покрива й. Плетени рогозки върху струпани тръстикови листа покриваха пода на задушното пространство, в чийто отсрещен край стоеше Мериън, вперила ужасен поглед в шалтето, опънато върху импровизирания килим.

В палатката имаше достатъчно място за истинско легло и маса, ако изникнеше нужда, но вероятно прибягваха до мебели само когато лагеруваха на някое място повече от една нощ.

– Аз ще спя на земята – заяви сухо той. – Ти вземи шалтето.

– Ами ако някой влезе?

– Ще кажеш, че сме се скарали.

– И така всяка нощ? – извъртя се към него Мериън. Студеното, отегчено изражение се беше върнало. Лоркан се замисли.

– Ако тази вечер някой влезе в палатката ни без разрешение, никой друг няма да допусне същата грешка.

Наказвал бе мъже от военните си лагери и за по-малки провинения.

Погледът й остана отегчен – напълно равнодушен и безразличен.

– Хубаво – рече пак.

Твърде близо – твърде близо беше до пълния крах.

– Ще намеря кофи, ще подгрея вода и може да се изкъпеш тук вътре, ако искаш. Аз ще стоя на пост отвън.

Простички удобства, за да спечели доверието й, благодарността й, желанието й да му помогне. Да преодолее опасната й крехкост.

Мериън сведе очи към тялото си, към бялата си риза, цялата в петна, към мърлявите си кафяви кожени панталони, ботушите си...

Ще платя на Омбриел да изпере дрехите ти довечера.

– Нямам какво друго да облека.

– Може да спиш гола.

Ужасът измести предпазливостта в очите й.

– С теб в палатката?

Той устоя на импулса да направи гримаса.

– Ами твоите дрехи. – изстреля тя.

– Какво за тях?

– И ти... и ти си мръсен.

– Аз ще изтърпя до някоя друга вечер.

Сигурно щеше да реши, че иска да спи във фургона, ако и той останеше гол в палатката...

– Защо само аз да съм гола? Няма ли заблудата да е по-достоверна, ако и двамата се възползваме от възможността едновременно?

– Ти си много млада – проточи внимателно той. – А аз съм много стар.

– Колко стар?

За пръв път го питаше.

– Много.

Тя сви рамене.

– Тялото си е тяло. И ти смърдиш не по-малко от мен. Ако няма да се къпеш, върви да спиш навън.

Изпитание, подбудено не от лъст или тайни помисли, а... просто за да види дали ще я послуша. Да провери кой командва. Уреди й баня, прави каквото ти казва... Накрай я да си мисли, че тя контролира ситуацията. Той й се усмихна едва забележимо.

– Хубаво – повтори любимата й дума.

Когато се върна в палатката, натоварен с вода, Лоркан откри Мериън седнала върху шалтето без ботуши, опънала осакатения си крак напред. Малките й ръце бяха обгърнали съсипаната, обезцветена плът, сякаш с допир можеха да облекчат болката.

– Силно ли те боли всеки ден?

Понякога подкрепяше глезена й с магията си. Когато си спомнеше за него. А това не се случваше често.

Но вниманието на Мериън моментално се прикова към изпускащия пара казан, който Лоркан бе оставил на пода, и към кофата, която й бе донесъл на рамо.

– Така съм още от дете – отвърна разсеяно тя, сякаш хипнотизирана от чистата вода. После се изправи на неравните си стъпала, изтръпвайки от болката в увредения си глезен. – Научила съм се да живея с нея.

– Това не е отговор.

– Грижа ли те е изобщо? – прошепна едва доловимо, докато разплиташе дългата си, гъста коса, все още съсредоточена върху предстоящата баня.

Любопитно му беше; искаше да знае как, кога и защо. Мериън беше красива, несъмнено в обезобразяването й имаше зъл умисъл. А може би се беше случило, за да не я сполети нещо още по-лошо.

Тя най-сетне стрелна поглед към него.

– Каза, че ще стоиш на пост. Мислех, че имаш предвид отвън.

Той изсумтя. Точно това бе имал предвид.

– Приятно къпане – пожела й и пак излезе от палатката.

Застана в тревата, наблюдавайки оживения лагер и широкия купол на притъмняващото небе. Мразеше равнините. Твърде много открито пространство, твърде голяма видимост.

Ушите му доловиха шума назад от събличането на дрехи от кожа и груб плат. А после и по-приглушените звуци от свличането на по-фина материя. След това – тишина. Последвана от много, много притаено шумолене. Сякаш Мериън не искаше дори боговете да знаят какво върши. Чу се хрущене на слама. А после как шалтето се вдига и сваля...

Малката вещица криеше нещо. Сламата отново захрущя под краката й – връщаше се при казана.

Криеше нещо под шалтето – нещо, което носеше със себе си и не искаше той да научава за него. Чу се плисък на вода и изненадващо дълбок, прочувствен стон. Той опита да го забрави.

И в същото време мислите му се понесоха към Роуан и кралицата му кучка.

Мериън и кралицата навярно бяха връстници – едната тъмна, другата златокоса. Дали Елин Галантиус щеше да й обърне някакво внимание? Навярно ако й станеше любопитно защо търси Селена Сардотиен, но... след това?

Не че го засягаше. Още преди пет века беше оставил съвестта си върху калдъръма на задните доранелски улички. Беше убивал хора, молещи се за живота си, беше опустошавал цели градове, без да погледне назад към димящите руини.

Същото важеше и за Роуан. Столетия наред проклетият Белотрън беше най-вещият му генерал, асасин и екзекутор. Заедно бяха унищожавали цели кралства, а после дни наред бяха празнували върху пепелищата, пиейки и развратничейки до несвяст.

Едва миналата зима бе разполагал с върховен командир, безмилостен, свиреп и готов да изпълни всяка негова заповед.

При следващата им среща Роуан гореше, отчаян да се хвърли в смъртния мрак, само и само да спаси живота на една принцеса без трон. Още в онзи момент Лоркан бе проумял...

Докато го държеше в тревата пред Миствард, докато принцът се мяташе неистово и крещеше името на Елин Галантиус, Лоркан бе разбрал, че вече нищо няма да е същото; че най-ценният му командир се е променил безвъзвратно. Повече никога нямаше да тържествуват заедно с вино и жени, а щом Роуан отправеше поглед към хоризонта, в очите му винаги щеше да има копнеж.

Любовта бе съсипала съвършения инструмент за убийства. Лоркан се чудеше колко ли века щеше да бесува заради това.

А кралицата му – или принцеса, каквото там се наричаше Елин – беше глупачка. Можеше да размени пръстена на Атрил за войските на Майев, за съюз, с който да изравни Морат със земята. Дори да не знаеше каква сила крие пръстенът, можеше да го използва за своя облага.

Но тя беше избрала Роуан. Принц без корона, армия и съюзници.

Заслужаваха да загинат един до друг.

Мериън показа мократа си глава от входа на палатката и Лоркан погледна дебелото вълнено одеяло, което беше увила около себе си като рокля.

– Ще занесеш ли дрехите ми?

Тя изхвърли навън купчината. Загърнала бе бельото си в бялата риза, а кожените панталони... В никакъв случай нямаше да изсъхнат до сутринта и по всяка вероятност щяха да се свият, ако се изперяха както не трябва.

Лоркан се наведе да вземе вързопа мръсни дрехи, стараейки се да не наднича във вътрешността на палатката, към шалтето, под което беше скрила незнайно какво.

– А кой ще стои на пост?

Мократа й коса беше полепнала по главата й и така острите линии на скулите и финия й нос изпъкваха още повече. Очите й отново сияеха, а плътните й устни пак приличаха на розова пъпка, когато каза:

– Моля те, дай ги за пране. Бързо.

Без да изрече нито дума повече, Лоркан се отдалечи от палатката, оставяйки я полугола вътре. Омбриел готвеше нещо в гърне над огъня. Вероятно заешка яхния. За пореден път. Лоркан огледа дрехите в ръцете си.

Трийсет минути по-късно се върна в палатката с чиния храна. Мериън седеше на шалтето, изтегнала крак пред себе си и защипала одеялото под мишниците си.

Кожата й беше толкова светла. Никога не беше виждал така бяла, недокосната от слънцето плът.

Сякаш никога не я бяха пускали навън.

Тъмните й вежди се свъсиха, като зърна чинията, а после и вързопа под едната му ръка.

– Омбриел беше заета, затова аз ги изпрах.

Тя се изчерви.

– Тялото си е тяло – повтори нейните думи той. – Същото важи и за бельото.

Тя се намуси, но чинията отново привлече вниманието й. Лоркан я остави пред нея.

– Донесох ти вечеря, понеже реших, че едва ли ще искаш да седиш по одеяло пред всички. – Той пусна купчината дрехи върху шалтето й. – И ти взех дрехи от Моли. Ще ти иска пари за тях, разбира се. Но поне няма да спиш гола.

Мериън нападна яхнията, без дори да му благодари.

Лоркан тъкмо се канеше да излезе, когато тя каза:

– Чичо ми... Чичо ми е командир в Морат.

Той замръзна. И стрелна поглед право към шалтето.

Мериън обаче продължи между лъжиците с яхния.

– Веднъж ме заключи в тъмницата.

Вятърът в тревите утихна; лагерният огън в далечината замъждука и хората около него се скупчиха още по-близо един до друг; нощните насекоми се смълчаха, а малките космати обитатели на равнината се скътаха в хралупите си.

Мериън или не усети изблика на тъмната му сила, магията, целуната от самата Смърт, или не я интересуваше.

– Казва се Върнън – продължи тя, – умен, жесток човек, който сигурно ще опита да те задържи жив, ако те заловят. Използва хората, за да печели власт. Няма милост, нито душа. Не следва ничии морални закони.

Тя се върна към яхнията си, очевидно приключила с приказките за вечерта.

Лоркан попита тихо:

– Искаш ли да го убия?

Бистрите й, тъмни очи се вдигнаха към лицето му. И за момент Лоркан видя жената, в която щеше да се превърне – в която вече се превръщаше. И осъзна, че независимо от потеклото й, всяка кралица би ценяла човек като нея до себе си.

– Какво ще ми коства?

Лоркан прикри усмивката си. Хитроумна вещичка.

– Нищо – отвърна искрено той. – Защо те е хвърлил в тъмницата?

Бялото гърло на Мериън подскочи веднъж. Два пъти. Като че ли не трепваше от погледа му, впрягайки цялата си воля, решимостта да не се предаде пред страховете си.

– Защото искаше да провери дали неговата кръвна линия може да бъде кръстосана с тази на Валгите. Затова ме заведе в Морат. Да ме чифтосва като расова кобила.

Всички мисли излетяха от главата на Лоркан.

Беше видял и преживял много, много невъобразими неща, но това...

– Успя ли? – смогна да попита.

– С мен не. Но преди това имаше други, които... Притекоха ни се на помощ твърде късно.

– Взривът не е бил нещастен случай, нали?

Мериън поклати леко глава.

– Ти ли си го предизвикала?

Той надникна към шалтето и пак се зачуди какво е скрила под него.

Тя отново поклати глава.

– Не мога да ти кажа кой, нито как. Не и без да изложа на риск живота на спасителите ми.

– Илкените ли са...

– Не. Илкените не са изчадията, които развъждаха в катакомбите. Те... те идват от планината около Морат. Плод са на много по-злокобни методи.

Трябваше да съобщи на Майев. Да й каже какво правят в Морат. Какви ужаси развъждат – армия от демони и зверове като от легендите. За нищо на света на би се съюзила с такова зло, не би имала безразсъдството да се сближава с Валгите. Не и при положение че бе воювала с тях още преди хилядолетия. Но ако не участваше в битката... След колко ли време онези страшилища щяха да обкръжат Доранел? Да превземат собствения му континент?

Доранел можеше да удържи на атаката им, ала той самият вероятно щеше да загуби живота си, щом намереше начин да унищожи ключовете и Майев го накажеше за това. А когато и той, и Белотрън станеха храна за червеите... колко щеше да издържи Доранел? Десетилетия? Броени години?

Един въпрос задра мислите на Лоркан и го върна в настоящето, в задушната палатка.

– Но кракът ти е обезобразен от години. Толкова време ли те е държал в тъмницата?

– Не – отговори тя, без окото й да мигне от нетактичното му описание. – В тъмницата прекарах само седмица. Глезенът, оковите... Те са ми от преди това.

– Какви окови?

Тя примигна. И Лоркан разбра, че е имала намерение да му спести точно тази подробност.

Но сега, като се загледаше... наистина различаваше бяла ивица сред плетеницата от белези. А на непокътнатия й, красив глезен личеше втора като нея.

Вятър, понесъл прахоляка и студа на незнайна гробница, помете равнината.

Мериън отвърна просто:

– Като дойде време да убиеш чичо ми, питай го.

31.

Е, явно картата на Ролф действаше.

Идеята беше на Роуан. И макар да й беше леко съвестно, задето бе заблудила Едион и Лизандра, че пиратският лорд се е поблазнил само от Амулета на Оринт... поне вече знаеха, че дяволската му карта действа. И че наистина живее в страх от завръщането на Валгите в пристанището му.

Чудеше се какво ли си мисли Ролф, както и какво беше показала картата му за Ключа на Уирда. Дали разкриваше разликата между него и пръстените от Камък на Уирда, с които Валгите бяха обсебили хората му. Каквато и да беше причината, нея я интересуваше единствено че пиратският лорд беше изпратил сервитьорката си да огледа за Валги, без да съзнава, че Роуан умишлено бе избрал задънената уличка, за да се увери, че само пратеник на Ролф би дръзнал да стигне чак до края й. А тъй като Елин не се съмняваше, че Едион и Лизандра са се промъкнали съвсем незабелязано по улиците на града... Е, поне тази част от вечерта й бе минала по план.

Що се отнасяше до останалото... Минаваше полунощ, когато я споходи въпросът как двамата с Роуан щяха да се върнат към нормалния си живот, ако изобщо оцелееха след тази война. Дали някога щеше да настъпи ден, в който да не прескачат от покрив на покрив като по речни камъни, да не влизат с взлом в чужди стаи, опирайки ножове в гърлата на обитателите им.

Първите два подвига изпълниха за петнайсет минути.

А като намериха Гавриел и Фенрис в общата им стая в „Морският дракон“, Елин реши, че не е нужно да прибягва до третия. Въпреки че и двамата с Роуан държаха ръцете си на удобно разстояние от кинжалите си, докато стояха облегнати на стената до вече затворения прозорец. Бяха го отключили с вятъра на Роуан, но една свещ се запали веднага щом крилата му се открехнаха, разкривайки каменните лица на двама облечени и въоръжени елфически воини.

– Можеше да използвате вратата – каза Фенрис със скръстени в съмнително небрежна поза ръце.

– Защо, след като драматичната поява е много по-забавна? – отвърна Елин.

Красивото му лице потрепна от привидна шеговитост, която не докосна ониксовите му очи.

– А ще е срамота да пропуснете подобна забава.

Тя му се ухили. Той й отвърна със същото.

Но й се струваше, че усмивките и на двама им са по-скоро... зъбене.

Елин изсумтя.

– Двамата май сте прекарали хубаво лято в Доранел. Как е милата леля Майев?

Татуираните ръце на Гавриел се свиха в хлабави юмруци.

– Отказваш ми правото да видя сина си, а после нахлуваш в стаята ни посред нощ и очакваш да ти разкрием информация за кралицата, пред която сме положили кръвна клетва.

– Първо, аз не съм ти отказала нищо, котараче.

От гърлото на Фенрис се изтръгна задавен звук.

– Решението е на сина ти, не мое. Нямам време да следя отношенията ви, нито дори да ме интересуват.

Лъжи.

– Сигурно ти е трудно да намериш време за каквото и да било – намеси се Фенрис – в краткия живот на смъртен. – Той стрелна коварен, режещ поглед към Роуан. – Или тя скоро ще се Обезсмърти?

Кучият му син! Злостно, свирепо копеле, хапливо за разлика от свъсения, необщителен Лоркан. Майев видимо предпочиташе определен тип мъже.

Лицето на Роуан беше неразгадаема маска.

– Обезсмъртяването на Елин не ти влиза в работата.

– Така ли? Ако е безсмъртна, много неща се променят.

– Фенрис – предупреди го Гавриел.

Елин знаеше достатъчно по въпроса – това беше преходът, през който минаваха чистокръвните елфи и някои полуелфи, когато телата им достигнеха възрастта на безсмъртната младост. Процесът беше труден: телата и магията им се нуждаеха от месеци на приспособяване към внезапното замразяване на стареенето и промяната в скоростта на съзряването им. Някои елфи поначало нямаха никакъв контрол върху силата си, други го губеха по време на Обезсмъртяването.

А полуелфите... едни получаваха удължен живот, а други – истинската дарба на безсмъртието. Като Лоркан. И може би Едион. До няколко години щяха да разберат дали е наследил майка си... или елфа пред нея. Стига да оцелееха във войната.

А що се отнасяше до нея самата... Не си позволи да се замисля по въпроса. Точно поради причината, изтъкната от Фенрис.

– Не виждам какво би могло да промени Обезсмъртяването – каза му тя. – Вече има една безсмъртна кралица. Появата на втора няма да е нищо ново.

– А ще раздаваш ли кръвни клетви на всички елфи, които хванат окото ти, или ще се задоволиш само с Белотрън?

Елин долавяше как от Роуан започва да се лее агресия и почти се изкуши да му нареди: Твои приятели са. Оправяй се с тях! Но все пак се сдържа и заяви:

– Не ми се стори толкова заинтригуван от мен онзи ден в Миствард.

– Повярвай ми, беше – измърмори Гавриел.

Елин вдигна вежда. Фенрис се взираше в Гавриел по начин, който вещаеше бавна смърт.

Роуан обясни:

– Фенрис... изяви желание да те обучава, когато Майев ни каза, че ще идваш във Вендлин.

Така значи. Интересно.

– Защо?

Роуан отвори уста, но Фенрис му отне думата.

– Защото така щях да се измъкна от Доранел. Пък и най-вероятно с мен щеше да се забавляваш много повече. Знам какъв дръвник е Белотрън в обучението.

– По цял ден щяхте да киснете на оня покрив във Варес и да се пропиете до смърт – додаде Роуан. – А що се отнася до методите ми на обучение... На тях дължиш живота си, момченце.

Фенрис врътна очи. Значи, беше по-млад от останалите. Стар по човешките стандарти, но наистина го усещаше по-млад по елфическите. По-див.

– Като се заприказвахме за Варес... – подхвана Елин със студена насмешка в гласа. – И Доранел...

– Предупреждавам те – обади се тихо Гавриел, – че не знаем почти нищо за плановете на Майев, а кръвната клетва ни пречи да разкрием дори малкото, с което разполагаме.

– Как го прави? – попита безцеремонно Елин. – С Роуан не е така... Сам решава дали да се подчини на заповедите ми, дори на маловажните. Единствено ако дръпна връзката помежду ни, успявам да го... подчиня на волята си. Или по-скоро да го тласна в дадена посока.

– С нея е различно – отвърна кротко Гавриел. – Всичко зависи от това пред какъв господар полагаш клетвата. Вие двамата сте я положили с любов в сърцата си. Ти не си имала желание да го притежаваш и командваш.

Елин опита да не изтръпне от истинността в тази дума – любов. Онзи ден... когато Роуан я погледна в очите, пиейки кръвта й... тя започна да осъзнава какво има помежду им. Чувството беше толкова могъщо, че не можеше да се опише на никой език... Не обикновено приятелство, а нещо родено и подсилено от него.

– Майев – добави Фенрис – предлага клетвата точно с тази идея. Затова връзката се ражда от порива да й се подчиниш на всяка цена. Даде ли ни заповед, изпълняваме я. Каквато и да е тя.

В очите му танцуваха сенки, които провокираха пръстите на Елин да се свият в юмруци. Фактът, че Майев чувстваше нужда да ги вкарва насила в леглото си... Роуан й беше обяснил, че кръвната им връзка, макар и далечна, беше достатъчна причина Майев да не заламти и по него, но останалите...

– И не можете да й се опълчите?

– В никакъв случай. Ако опитаме, магията, която ни свързва с нея, ще ни убие – обясни Фенрис. Елин се зачуди дали бе опитвал. И колко пъти. Той килна глава настрани като вълк. – Защо се интересуваш?

Защото, ако Майев е способна да си присвои живота на Едион заради кръвната му линия, ще съм напълно безсилна да му помогна.

Елин сви рамене.

– Защото ме накарахте да се отклоня от темата.

Тя му изпрати онази малка усмивчица, с която неизменно подлудяваше Роуан и Едион – и да, май това беше сигурният начин да вбесиш всеки елф, защото по невъобразимо съвършеното лице на Фенрис пробяга дива ярост.

Елин зачопли ноктите си.

– Знам, че вие двамата сте стари и отдавна е трябвало да бъдете по креватите, ето защо ще съм кратка: армадата на Майев плава към Ейлве. С вас вече сме съюзници. Но пътят ми може да ме отведе към директен конфликт с флотата й, може би и със самата нея, независимо дали го искам, или не.

Роуан се беше напрегнал леко, но колкото и да й се щеше да надникне към него, да прочете какво бе предизвикало тази реакция, знаеше, че останалите ще го изтълкуват като проява на слабост.

Фенрис извърна поглед към Роуан сякаш по навик.

– Струва ми се, че по-важният въпрос е дали Майев отива да се съюзи с Ераван. Не е изключено.

– Информационната й мрежа... нашата информационна мрежа е твърде широка – намеси се Роуан. – Несъмнено вече знае, че имперската флота е строена в Залива на Оро.

Елин се чудеше колко ли често на елфическия й принц му се налагаше да поправя наум собствените си думи. Наш, неин... Питаше се дали понякога му липсваха двамата елфи, стоящи пред тях.

– Може да е тръгнала да пресече пътя й – предположи Гавриел. – Да разбие флотата на Морат като доказателство за намерението си да ти помогне, а после... да те включи в плановете си.

Елин изцъка с език.

– Колкото и елфически воини да има на корабите си, не би рискувала толкова катастрофални загуби само за да си върне благоволението ми.

Въпреки че Елин на драго сърце щеше да приеме всяко предложение за помощ от страна на Майев, рисковано или не.

Фенрис се усмихна мрачно.

– О, загубата на елфически животи не я притеснява. По-скоро би подсилила вълнението й.

– Внимавай какво приказваш – предупреди го Гавриел.

Богове, звучеше почти като Едион с този тон.

– Да оставим тази тема – продължи Елин. – Вие двамата сте наясно какво ни чака с Ераван; знаете какво искаше от мен Майев в Доранел. На каква мисия е тръгнал Лоркан. – Лицата им бяха възвърнали воинското си спокойствие и дори не потрепнаха, когато тя попита: – Давала ли ви е заповед да вземете ключовете от Лоркан? И пръстена? Или иска само главата му?

– Ако кажем, че ни е дала заповед да вземем всичко – провлечи Фенрис, опирайки ръце зад себе си на леглото, – ще ни убиеш ли, Огнена наследницо?

– Зависи колко ползотворно е съюзничеството ни – рече лаконично Елин.

Тежестта, увиснала между гърдите й под ризата, затътна сякаш в отговор.

– Ролф има оръжия – каза тихо Гавриел. – Или поне чака да ги получи.

– И какво ще ми струва тази новина?

Гавриел не прояви безразсъдното да попита за Едион. Вместо това просто каза:

– Наричат се огнени пики. Алхимиците от южния континент са ги изобретили за техните териториални войни. Не знаем друго, освен че съоръжението може да се ползва от един човек, и то с унищожителен ефект.

А като се имаше предвид, че магьосниците, оцелели след гоненията на Адарлан, още не си бяха припомнили как се използват току-що възвърнатите им дарби...

Но нямаше да е сама. Нямаше единствена да сее огън по бойното поле.

Ако обаче Ролф й отстъпеше армадата си... Ако направеше онова, към което съвсем, съвсем внимателно го насочваше... Контактът с южния континент щеше да отнеме месеци, а не разполагаха с толкова време. Но ако Ролф вече беше поръчал оръжията... Елин кимна на Роуан и двамата се отблъснаха едновременно от стената.

– Това ли е? – попита Фенрис. – И какво, ще ни просветлиш ли какво възнамеряваш да сториш с тази информация, или ще сме и твои слуги?

– Вие не вярвате на мен: аз не вярвам на вас – отвърна Елин. – Така е по-лесно. – Тя отвори прозореца с лакът. – И все пак ви благодаря за сведенията.

Фенрис вдигна вежди достатъчно високо, та Елин да се зачуди дали Майев не бе произнасяла същите думи пред него. И най-откровено й се прииска да беше изпепелила леля си онзи ден в Доранел.

Двамата с Роуан отново запрескачаха по покривите на градчето, чиито древни керемиди още бяха хлъзгави от дъжда.

Когато „Океанската роза“ заблещука като светло бижу на следващата пресечка, Елин спря в сянката на един комин и прошепна:

– Няма място за грешки.

Роуан сложи ръка на рамото й.

– Знам. Ще се справим.

Очите й горяха.

– Играем игра срещу двама монарси, управлявали и съзаклятничели още преди раждането на повечето кралства. – И дори за нея шансът да ги надхитри, да ги победи в собствената им игра... – Като виждам как е впила нокти в кадъра ти Майев... Миналата пролет беше на косъм да ни раздели. На косъм.

Роуан погали с палец устните й.

– Дори да ме беше поробила, щях да се боря с нея. Всеки ден, всеки час, с всяка глътка въздух. – Той я целуна нежно и пророни до устните й: – До края на живота си бих се борил, за да се върна при теб. Разбрах го в момента, в който излезе от валгския мрак и ми се усмихна през пламъците си.

Тя преглътна буцата в гърлото си и повдигна вежда.

– Бил си готов да го направиш преди всичко това? Та аз още не съм го била заслужила.

Мрачен хумор и нещо по-дълбоко затанцува в очите му.

– Онова, което изпитах към теб в Доранел, и сегашните ми чувства са напълно еднакви. Просто не вярвах, че ще мога да сторя нещо по въпроса.

Елин знаеше защо има нужда да го чуе – той също знаеше. Думите на Дароу и Ролф се въртяха в главата й като безкраен хор от горчиви заплахи. Въпреки това му се подсмихна.

– Тогава извърши каквото трябва, принце.

Роуан се засмя гърлено и без да каже нито дума повече, превзе устата й и я бутна назад към грохналия комин. Тя се отвори за него и езикът му нахлу с целенасочени, лениви движения.

О, богове – ето това... това я караше да обезумее – този огън помежду им.

Можеха да изпепелят целия свят с него. Той беше неин тя – негова, и се бяха открили през векове на кръвопролития и загуби, през океани и кралства, и войни.

Роуан се откъсна задъхано от нея и прошепна до устните й:

– Дори когато си в друго кралство, Елин, огънят ти продължава да гори в кръвта ми, в устата ми.

Тя простена тихо и изви тяло към неговото, а Роуан плъзна ръка по задните й части, без да го е грижа дали някой ще ги види от улиците под тях.

– Каза, че първия път нямало да ме обладаеш до някой дънер – промълви тя, докато ръцете й пълзяха по раменете му, по изваяните му гърди. – Какво ще кажеш за комин?

Роуан отново се засмя и захапа нежно долната й устна.

– Не мога да си спомня защо ми липсваше толкова.

Елин се изкиска, но той светкавично заглуши звука с дълбоката си целувка под лунната светлина.

32.

Едион будува половината нощ, обмисляйки къде е най-подходящо да се срещне с баща си. Ако избереше плажа, щеше да изглежда така, сякаш се готви за разговор насаме, какъвто не беше сигурен дали иска да води; щабквартирата на Ролф му се струваше твърде публично място; в двора на странноприемницата щеше да е прекадено официално... Доста след полунощ, докато се въртеше в кревата, почти заспал, чу Елин и Роуан да се връщат отнякъде. Не го изненадваше, че са се измъкнали, без да кажат никому. Поне беше спокоен, че е излязла с принца.

Лизандра спеше като труп и дори не помръдна, когато стъпките им заскърцаха в коридора. Едва се беше добрала до стаята им преди няколко часа – Дориан вече спеше в леглото си, когато тя се преобрази в обичайната си форма, олюлявайки се на крака.

Едион почти не забеляза голотата й, не и когато залитна и той скочи да я хване, преди да е целунала пода.

Тя примигна зашеметено в ръцете му, пребледняла като смъртник. Затова той я положи внимателно на ръба на леглото, издърпа кувертюрата и я загърна с нея.

– Виждал си предостатъчно голи жени – промълви тя, без да придържа завивката към тялото си. – Не мога да търпя вълна до кожата си в тази жега.

Тя се сви напред, обгърна коленете си с ръце и задиша дълбоко, а покривалото се свлече от гърба й.

– Богове, вие ми се свят.

Едион замилва нежно голия й гръб. Тя се скова от допира му, но той разшири кръговете върху кадифената й кожа. След малко от гърлото й се изтръгна звук, който много наподобяваше мъркане.

Щом тишината се проточи достатъчно дълго, Едион се увери, че някак се е унесла сън. Но не в нормален съм, а онзи, в който Елин и Роуан потъваха от време на време, за да възстановят магията си. Толкова дълбок и поглъщащ, че ничия сила не можеше да го пропука, ничии инстинкти не бяха способни да го надвият. Тялото просто задоволяваше нуждата си на всяка цена, дори и тя да бе уязвимостта му.

Взимайки я в обятията си, преди да е паднала по лице, Едион я преметна през рамо и я пренесе до горната част на леглото. Отметна чистите памучни чаршафи с една ръка и я сложи да легне. Отново дългата й коса покриваше стегнатите й гърди, толкова по-малки от онези, с които я бе запомнил от първата им среща. Размерът им не го интересуваше, бяха красиви и в двете си форми.

Лизандра не се разсъни и той отиде в собственото си легло. Заспа чак когато светлината придоби воднистата сивкавост на приближаващата зора, събуди се малко след изгрева и се отказа от съня. Не се надяваше умът му да почине, докато не минеше срещата.

Затова се изкъпа и облече, размишлявайки дали щеше да изглежда като глупак, ако се срешеше заради баща си.

Като се върна с тихи стъпки в стаята, Лизандра се беше събудила, бе видимо отпочинала, а кралят още спеше.

Хамелеонката огледа Едион от глава до пети и каза:

– С тези дрехи ли мислиш да отидеш?

* * *

Лизандра го накара да съблече мръсните си пътнически дрехи, нахлу в стаята на Елин и Роуан по чаршаф и взе каквото си хареса от гардероба на елфическия принц.

Ревът на Елин да напусне стаята им вероятно се разнесе чак в другия край на залива и Лизандра се върна с дяволита котешка усмивка на лице, хвърляйки му зелен жакет и чифт панталони.

Когато Едион излезе от банята, хамелеонката вече беше облечена в дрехи, взети незнайно откъде. Бяха съвсем обикновени: високи до коленете ботуши, черен тесен панталон и натъпкана в него бяла риза. Беше вдигнала само половината си копринена коса, а разпуснатата сега сучеше през едното си рамо. Като го огледа, се подсмихна одобрително и каза:

– Много по-добре. Изглеждаш като принц, а не като... скитник.

Едион й се поклони театрално.

Дориан се размърда в леглото и през прозореца влетя прохладен ветрец, сякаш магията му също се пробуждаше. Той присви очи към тях, а после и към часовника върху полицата над камината. След това издърпа възглавницата върху очите си и пак заспа.

– Изключително кралско поведение – коментира Едион, отправяйки се към вратата.

Дориан измърмори нещо под възглавницата и Едион се престори, че не го е чул.

Двамата с Лизандра закусиха мълчаливо в трапезарията, макар че половината храна изяде насила. Хамелеонката не му зададе нито един въпрос, или от съобразителност, или защото беше заета да се тъпче с всички видове храна, сервирани на масата.

Богове, жените в този двор ядяха повече от него. Явно магията изгаряше енергийните им запаси толкова бързо, че се чудеше как досега не са погълнали главата му.

По пътя към пивницата на Ролф също мълчаха, а стражите пред входа й отстъпиха встрани без нито дума. Чак когато Едион се пресегна към дръжката на вратата, Лизандра каза:

– Сигурен ли си?

Той кимна. И това й беше достатъчно.

Едион отвори вратата, намирайки кадъра точно там, където очакваше да ги завари по това време на деня: на масата. Щом ги зърнаха, двамата елфи прекъснаха закуската си.

И очите на Едион се спряха на златокосия – един от двама, но... нямаше съмнение кой е... неговият.

Гавриел остави вилицата си в наполовина пълната чиния пред себе си.

Дрехите му бяха като на Роуан и също като него беше въоръжен до зъби дори на закуска.

Елин беше другата страна на монетата, но Гавриел беше като негово мъгливо отражение. Изсечените, широки черти; ъгловатите устни – ето откъде ги беше наследил. Златистото на късо подстриганата му коса беше различно от това на Едион – по-слънчево от неговото, медено; освен това Едион носеше своята дълга до раменете. А и кожата му имаше златния цвят на Ашривер – не дълбокия слънчев загар на елфа пред него.

Гавриел се изправи бавно. Едион се питаше дали е наследил и елегантните му движения, хищническата му неподвижност, неразгадаемото, решително изражение, или просто и двамата бяха обучени така.

Пумата от плът и кръв.

Точно така искаше да се случи – като в засада, за да няма баща му време да си подготви хубавичка реч. Щеше му се да види как ще реагира при неочаквана среща, що за личност е, как подхожда към всяка ситуация...

Другият воин, Фенрис, наблюдаваше ту единия, ту другия с вдигната пред отворената му уста вилица.

Едион се подкани да тръгне и коленете му го изненадаха със стабилността си, макар и да чувстваше тялото си някак чуждо. Лизандра крачеше до него с непоклатима походка и ярко блеснали очи. Баща му го оглеждаше с непроницаема физиономия, докато...

– Толкова... – пророни Гавриел, сядайки в стола си. – Толкова приличаш на нея.

Едион знаеше, че не говори за Елин. Дори Фенрис вече се взираше в Пумата, в скръбта, изпълнила карамелените му очи.

Но Едион почти не помнеше майка си. Не помнеше почти нищо друго, освен съсипаното й лице в смъртния й час.

Затова каза:

– Тя умря, за да не ме докопа твоята кралица.

Едион не бе сигурен дали баща му диша. Лизандра пристъпи и застана по-близо, подобно на опорен камък в буйното море на гнева му.

Той прикова поглед в баща си и макар да не беше съвсем наясно откъде извират жлъчните му думи, те заплющяха от устата му като камшици.

– В елфическите лагери можеха да я излекуват, но тя не искаше да ходи там, не искаше да допусне лечителите до мен от страх, че Майев – той изплю името като отрова – ще научи за мен, че ще ме пороби като теб.

Цветът се бе изцедил от бронзовото лице на баща му. Кой знае какво си беше мислил досега – не че Едион го интересуваше. Вълкът се озъби на Пумата.

– Майка ми е била на двайсет и три. Не се омъжила, затова семейството й я низвергнало. Отказала да признае пред когото и да било кой е баща ми и търпяла презрението им, всички унижения без нито капка самосъжаление. И го е правила от любов към мен, не към теб.

Внезапно му се прииска да беше извикал Елин със себе си, за да я накара да изгори баща му като онзи командир в Илиум, защото само като гледаше това лице – собственото си лице... го намразваше още повече. Мразеше го заради майка си, която бе загинала самотна и тъжна едва на двайсет и три, по-млада от него сега.

– Ако проклетата ви кралица опита да ме отвлече – изръмжа Едион, – ще й прережа гърлото. Ако нарани семейството ми повече, отколкото е успяла досега, ще прережа и твоето.

– Едион – пророни дрезгаво баща му.

Като чу от неговата уста името, което майка му му беше дала...

– Не искам нищо от теб. Освен ако нямаш намерение да ни помогнеш, в този случай няма да откажа... подкрепата ти. Друго не желая от теб.

– Съжалявам – каза баща му и очите му се изпълниха с толкова мъка, че се запита дали току-що не го беше посякъл.

– Не на мен трябва да се извиняваш – рече Едион, обръщайки се към вратата.

Столът на баща му изскърца върху пода.

– Едион.

Той продължи към вратата и Лизандра тръгна до него.

– Моля те – промълви баща му, но ръката на Едион вече беше върху дръжката на вратата.

– Върви по дяволите! – каза му той и излезе.

Но не се върна в „Океанската роза“. И нямаше сили да е край други хора, покрай звуците и миризмите им. Затова закрачи към гъстата планинска гора над залива, загубвайки се в джунглата от листа и сенки, и влажна почва. Лизандра вървеше стъпка зад него, също толкова мълчалива.

Спря чак когато намери една щръкнала от ската на планината гола скала с изглед към залива, към града и лазурните води отвъд него. Чак тогава седна. И си пое дъх.

Лизандра приседна до него на равната скала и кръстоса крака под тялото си.

– Не бях очаквал да изрека нито едно от тези неща – пророни той.

Тя се взираше в близката наблюдателница, сгушена в подножието на планината. Едион видя как зелените й очи се спуснаха до най-долното ниво на кулата, където веригата Коработрошач бе увита около гигантското си колело, а после проследиха витото стълбище, пълзящо по външната страна на кулата чак до горните етажи, където се издигаха катапулт и вграден в собствена оръдейна кула гигантски харпун – или пък арбалет? – чиято седалка и стрела бяха насочени към невидим враг в залива отдолу. Ако съдеше по размерите на самото оръдие и на механизмите, посредством които стреляше, не се и съмняваше, че с лекота би пробило фатална дупка в корпуса на всеки кораб. Или пронизало поне трима от екипажа му наведнъж.

– Каза онова, което ти беше на сърце – отвърна простичко Лизандра. – Може би е за добро, че Гавриел чу какво мислиш за него.

– Имаме нужда от помощта им. А аз вероятно го настроих срещу себе си.

Тя отметна косата си през рамо.

– Повярвай ми, Едион, не е така. Дори да му беше казал да пълзи по нажежени въглени, щеше да го стори.

– Съвсем скоро ще научи кой съм и вероятно ще промени отношението си към мен.

– И за кого се имаш ти? – свъси вежди Лизандра. – Курвата на Адарлан? Още ли се възприемаш така? Генералът, опазил кралството си, спасил народа си, забравен дори от собствената си кралица... това е мъжът, когото аз познавам. – Тя изръмжа тихо, но не на него. – И ако той реши да те обвини в нещо, ще му напомня, че векове наред е служил безропотно на онази кучка в Доранел.

Едион изсумтя.

– Бих платил много пари да те видя в битка с него. И с Фенрис.

Тя го сръчка с лакът.

– Само кажи, генерале, и ще се преобразя в най-страшните им кошмари.

– И каква твар да очаквам?

Лизандра му се усмихна загадъчно.

– Нещо, по което работя от известно време.

– Май е по-добре да не знам, а?

Белите й зъби просветнаха.

– О, да, по-добре да не знаеш.

Той се засмя, изненадан от самия себе си.

– Голям хубавец е копелето, трябва да му го призная.

– Явно Майев обича да колекционира хубавци.

Едион изпуфтя.

– И защо не? Трябва да се занимава с тях цяла вечност. Добре е поне да галят окото.

Тя се засмя отново и звукът освободи тежестта от плещите му.

* * *

Два часа по-късно, за пръв път въоръжена и с Голдрин, и с Дамарис, Елин влезе в „Морският дракон“ и изпита носталгия по онези дни, когато можеше да спи без нещо да я дърпа с ужасяваща, неукротима сила.

По дните, когато вероятно щеше да намери време да си легне с любимия, вместо да търси пролука от няколко часа, за да поспи.

Имаше желанието. Миналата нощ, като се прибраха в странноприемницата, взе най-бързата вана в живота си. Дори излезе чисто гола от банята... и намери елфическия си принц заспал върху ослепително бялото легло, все още облечен и видимо решил да затвори очи само за миг, докато тя се къпеше.

Тежката умора, изписана по чертите му, я накара да го остави на мира. Затова се сгуши в него върху завивките, без дори да се облече, и изпадна в безсъзнание още преди главата й да е докоснала гърдите му. Знаеше, че скоро ще настъпят времена, когато щяха да мечтаят за толкова спокоен сън.

Роуан се беше събудил точно пет минути, преди Лизандра да влети в стаята им, и тъкмо се мъчеше да събуди и нея. Съвсем бавно, с примамливи, собственически милувки по голото й тяло, по бедрата й... и леки, хапливи целувки по устните й, ухото й, врата й.

Но щом Лизандра нахлу с гръм и трясък в стаята им, за да открадне дрехи за Едион, щом им обясни къде отиват с него... сладкият момент свърши. Внезапното прекъсване й напомни какво трябва да постигне в предстоящия ден. С мъж, готов да я убие, и разпиляната му, подплашена армада.

Когато влезе с важна крачка, Гавриел и Фенрис вече седяха с Ролф на масата в дъното на пивницата, и двамата с леко изцъклени очи. От Едион нямаше следа.

Сигурно щеше да припише на себе си стреснатия им поглед, ако не знаеше, че Роуан я следва, готов да пререже гърлата им.

Ролф скочи на крака.

– Какво правиш тук?

– На твое място, капитане, много, ама много бих внимавал как ще й говоря точно днес – отбеляза Фенрис с повече предпазливост и благоразумие, отколкото би сметнал за възможно при вчерашната им среща. Очите му бяха приковани към Роуан, който наистина наблюдаваше Ролф така, сякаш се канеше да го изяде. – Подбирай мъдро думите си.

Ролф надникна към Роуан и виждайки лицето му, като че ли прие съвета на Фенрис.

Може би именно плахостта щеше да направи Ролф по-склонен да откликне на днешната й молба. Стига тя самата да изиграеше правилно картите си. И да бе изиграла предишните също толкова правилно.

Тя се поусмихна на Ролф и се облегна на празната маса до тяхната, върху чиито дъски с очукани златни букви бе изписано „Пробивачът на мъгли“. Роуан застана до нея, докосвайки с коляно нейното. Сякаш не можеше да понесе дори няколко сантиметра разстояние помежду им.

Тя се усмихна по-широко на Ролф.

– Дойдох да проверя дали не си размислил относно предложението ми за съюзничество.

Той потропа с татуирани пръсти по масата, точно над позлатените букви, изписващи „Вършач“. До тях, между капитана и двамата воини, бе разгърната карта на континента.

Не тази, от която истински се нуждаеше, след като се увери, че действа, но... Елин се скова, осъзнавайки какво виждаха очите й.

– Какво е това? – попита тя, забелязала сребърните фигурки, подредени през средата на континента в непробиваема линия от Ферианската падина до устието на Ейвъри.

И фигурките в Залива на Оро. И тези в Мелисанде, Фенхароу и до северната граница на Ейлве.

Гавриел, който изглеждаше, сякаш някой го беше фраснал в главата – богове, как беше минала срещата им с Едион? – се обади, преди Роуан да е изтръгнал гръкляна на Ролф заради следващия обиден коментар.

– Тази сутрин капитан Ролф получи вест. И искаше съвета ни.

– Какво е това? – настоя Елин, сочейки с пръст главната редица от фигури, опъната през средата на континента.

– Според последния доклад – провлачи Ролф – това е разположението на моратската армия. Заели са бойна позиция. Вече е невъзможно да помогнем на Севера. Гласят атака над Ейлве.

33.

– Ейлве няма армия – каза Елин, долавяйки как кръвта се изцежда от лицето й. – След миналата пролет няма кой да брани границите му, освен няколко бунтовнически групировки.

– Знаеш ли числеността им? – Роуан се обърна към капитана.

– Не – отвърна той. – Получих новината като предупреждение, за да държа товарните кораби настрана от Ейвъри. Исках да чуя мнението им – той кимна към двамата воини – за това как е най-добре да подходя. Но май е трябвало да поканя и вас, тъй като са решени да ви просветлят.

Никой от двамата не благоволи да потвърди. Елин плъзна очи по линията от армии.

– С каква скорост се придвижват? – попита Роуан.

– Легионите са напуснали Морат преди около три седмици – обясни Гавриел. – Движат се по-бързо от всяка друга армия, която някога съм виждал.

Точно сега ли...

Не. Не – не можеше да е заради Илиум, защото се бе подиграла с него...

– Ще бъде изтребление – отсече дръзко Ролф.

Тя затвори очи и преглътна тежко. Дори капитанът не посмя да се обади.

Роуан сложи ръка на кръста й в безмълвно утешение. И той знаеше – и той бе подредил парчетата от пъзела.

Елин отвори очи, ала линията остана жигосана в зрението й, в сърцето й.

– Това е послание. За мен – каза тя.

Отпусна единия си юмрук и впери поглед в белега върху дланта си.

– Но защо им е да нападат Ейлве? – попита Фенрис. – И защо заемат позиция, вместо направо да го щурмуват?

Не можеше да изрече думите на глас. Но тя бе навлякла този ад на Ейлве, надсмивайки се над Ераван. Той знаеше за кого милее Селена Сардотиен и искаше да прекърши духа й, сърцето й, като й демонстрираше какво можеха да сторят войските му. Какво щяха да направят, дадеше ли им сигнал. Не на Терасен... а на родното кралство на най-скъпия й приятел.

Кралството, което се бе заклела да брани, да закриля.

– Имаме лични връзки с Ейлве – додаде Роуан. – Ераван знае колко й е скъпо кралството.

Очите на Фенрис се задържаха проучвателно върху нея. Гавриел обаче обяви с нетрепващ глас:

– Ераван вече владее всички територии на юг от Ейвъри. С изключение на този архипелаг. Но дори тук си е подсигурил опора с Предела.

Елин впери поглед в картата, в северните земи, които сега й се струваха толкова малки.

На запад голямата шир на Пустошта се простираше отвъд планинската граница. И вниманието й се спря на един ситен надпис по западното крайбрежие.

Брайърклиф.

Името прокънтя в главата й, разбуждайки я, и й напомни, че преди малко бяха обсъждали как е възможно подобна армия да се придвижва толкова бързо.

Тя потри едното си слепоочие, взирайки се в малката точица на картата.

Замислена върху нечий дълг към нея.

Погледът й се смъкна надолу – на юг. До Червената пустиня. Където още един дълг – множество дългове – чакаха да поиска отплата.

Елин осъзна, че я бяха попитали нещо, но дори не се замисли какво, преди да заяви тихо на Ролф:

– Ще ми отстъпиш армадата си. Ще я въоръжиш с огнените пики, които знам, че си поръчал, и ще изпратиш излишните на мисенианската флота, когато пристигне.

Мълчание.

Сетне Ролф се изсмя гръмко и се настани в стола си.

– Друг път. – Той махна с татуирана ръка върху картата и мастилените води върху нея закипяха, образувайки фигури, които навярно само той можеше да разшифрова. Фигури, които трябваше да разчете, за да я насочи към Ключалката. – Искам да ти покажа численото превъзходство на врага ти. – Той предъвка думите й. – Мисенианската флота е просто мит. Приказка за лека нощ.

Елин надникна към дръжката на рапирата му, обходи с очи пивницата около тях и ги застопори върху кораба, закотвен отвън.

– Ти си наследник на мисенианците – обяви тя. – И съм тук да изискам дълга ти към моя род.

Ролф не помръдна, не мигна дори.

– А може би всички морски дракони около теб са просто случайни талисмани? – попита Елин.

– Мисенианците са изчезнали отдавна – заяви с равен тон Ролф.

– Не мисля. Според мен се крият тук, на Мъртвите острови, и то от дълго, дълго време. А ти някак си успял да се издигнеш на власт.

Тримата елфи си разменяха озадачени погледи.

Елин продължи:

– Освободих Илиум от адарланско робство. Превзех града, дома на прадедите ти. На мисенианците. Твой е, стига да се осмелиш да признаеш от чия кръв произхождаш.

Ръката на Ролф затрепери леко. Той я сви в юмрук и я пъхна под масата.

Елин позволи на искрица от магията й да изплува на повърхността, на златото в очите й да лумне като буен пламък. Гавриел и Фенрис застанаха на нащрек, докато силата й изпълваше стаята, града. Ключът на Уирда между гърдите й завибрира, зашептя.

Тя знаеше, че по лицето й не е останало нищо човешко, нищо смъртно.

Знаеше, защото златистобронзовата кожа на Ролф избледня до болнаво жълто.

Затвори очи и въздъхна.

Струята магия, която бе свикала, се изля в невидим поток. Светът трепереше по пътя й. Някоя от градските камбани иззвъня веднъж, втори път, тласната от силата й. А когато се понесе над архипелага, дори водата в залива потръпна от полъха й.

Елин отвори очи и лицето й си върна стария вид.

– Какво, по дяволите, беше това? – осмели се да попита накрая Ролф.

Фенрис и Гавриел внезапно проявиха голям интерес към картата пред тях.

– Милейди трябва да разпуска по малко от силата си всеки ден, иначе може да я погълне – обясни с равен тон Роуан.

Напук на себе си, независимо от всичко, което беше направила, Елин реши, че иска Роуан да я нарича „милейди“ поне веднъж на ден.

Той продължи, притискайки Ролф за още информация относно вражеската армия. Пиратският лорд, за когото Лизандра още преди седмици бе потвърдила, че е мисенианец, благодарение на това, че Аробин винаги бе шпионирал търговските си партньори, почти загуби дар слово, като чу предположението й. Елин обаче просто чакаше.

След известно време пристигнаха и Едион, и Лизандра – братовчед й само хвърли бегъл поглед на Гавриел и застана пред картата с обичайната си генералска нагласа, изисквайки всякакви подробности за ситуацията.

Гавриел обаче се взираше безмълвно в сина си, гледаше как очите му се стрелкат по картата, слушаше гласа му, сякаш беше песен, която се мъчеше да си припомни.

Лизандра отиде до прозореца, за да наблюдава залива.

Като че съзираше вълната от магия, която Елин беше пуснала в света.

Сигурно вече беше разказала на Едион защо всъщност бяха отишли в Илиум. Не само за да видят Бранън и да спасят обитателите на града... но и заради това. Двете с хамелеонката бяха съставили този план, стоейки заедно на нощен пост по време на дългото си пътешествие; бяха съобразили всичките му ползи и недостатъци.

Дориан се появи десет минути по-късно и очите му веднага намериха Елин. И той беше усетил магията й.

Кралят поздрави любезно Ролф и запази мълчание, докато му обясняваха накратко за разположението на моратските армии. После седна до нея и позволи на елфите да обсъждат оръжия и маршрути за доставка на провизии под ръководството на Роуан.

Единствено й отпрати непроницаем поглед и вдигна глезена на единия си крак върху коляното на другия.

Часовникът удари единайсет и Елин стана на крака, въпреки че Фенрис още говореше нещо за брони и обясняваше на Ролф, че трябва да инвестира в желязна руда.

В стаята се спусна тишина и Елин се обърна към Ролф.

– Благодаря ти за гостоприемството.

После тръгна към вратата, ала направи само крачка, преди пиратският лорд да попита:

– Това ли е?

Тя надзърна през рамо и позволи на магическия огън да надникне през очите й. Роуан вече вървеше към нея.

– Да. Ако не ми предоставиш армада, ако не обединиш останалите мисенианците, за да се завърнете в Терасен, ще намеря някой друг да свърши тази работа.

– Няма друг.

Очите й отново отскочиха към картата на масата.

– Веднъж ми каза, че някой ден ще си платя за дързостта. Така и стана. Платих многократно. Но двамата със Сам унищожихме града и флотата ти. И всичко това заради двеста живота, които ти смяташе за по-нисши от човешките. Значи може и да съм се подценявала. Може би все пак нямам нужда от теб.

Тя се обърна към вратата, а Ролф процеди презрително:

– С копнеж по теб ли умря Сам, или в крайна сметка си спряла да се отнасяш с него като с измет?

Чу се хъхрене, трясък и дрънчене на чаши. Елин извърна бавно поглед и завари Роуан с ръка около врата на Ролф. Капитанът лежеше върху картата с разпилени около себе си фигури, а оголените зъби на Роуан бяха на косъм да откъснат ухото му.

Фенрис се подсмихна.

– Предупредих те да внимаваш какво приказваш, Ролф.

Едион, който видимо се стараеше да не отдава внимание на баща си, каза на капитана:

– Приятно ми беше да се запознаем.

После се насочи към вратата, където го чакаха Елин, Дориан и Лизандра.

Роуан се наведе да прошепне нещо в ухото на Ролф, от което пиратският лорд пребледня, сетне го блъсна малко по-силно в масата и закрачи към Елин.

Ролф опря длани в дървения плот и се надигна с намерението да извика нещо глупаво след тях, но в следващия момент се вцепени. Сякаш нещо бе запулсирало бясно в тялото му.

Той обърна ръцете си и ги събра една до друга.

После вдигна очи, но не към Елин. А към прозорците.

Към наблюдателниците от двете страни на залива, чиито камбани биеха.

Паническият звън накара улиците да застинат смълчани.

Всички знаеха какво означава.

Лицето на Ролф пребледня.

Елин забеляза как черното – по-тъмно от мастилото, с което бе оцветена кожата му – плъзва по пръстите и дланите му. Черно, каквото само Валгите можеха да донесат.

Е, вече нямаше съмнение, че картата му действаше.

– Тръгваме. Веднага! – каза тя на спътниците си.

Ролф вече крачеше устремено към нея – към вратата. Отвори я със замах без нито дума и излезе на кея, откъдето помощник-капитанът и старшина-кормчията му вече препускаха към него.

Елин затвори вратата след Ролф и огледа приятелите си. И кадъра.

Фенрис стана на крака да надникне през прозореца, под който Ролф и хората му търчаха трескаво, и каза:

– Напомни ми да не те ядосвам.

Дориан пророни:

– Ако армията достигне града, всички тези хора...

– Няма да го достигне – отсече Елин, посрещайки погледа на Роуан.

Боровозелените му очи се впиха в нейните.

Покажи им защо заслужаваш кръвната клетва, рече му безмълвно тя.

На лицето му изплува тънка дяволита усмивка и той се обърна към кадъра.

– Да вървим.

– Да вървим? – Фенрис посочи въпросително прозореца. – Къде?

– В другия край на острова ни очаква лодка – обясни Едион и кимна към Лизандра. – Надявах се все някой да забележи как една акула я влачи от пристанището посред нощ, но...

Вратата се отвори с трясък и едрата фигура на Ролф изпълни входа.

– Ти.

Елин сложи ръка на гърдите си.

– Аз?

– Ти изпрати магията си натам; призовала си ги.

Тя се изсмя и се отблъсна от масата, на която се беше облегнала.

– Ако някога овладея толкова полезно умение, струва ми се, че ще го използвам да призовавам съюзниците си. Или мисенианците, ако ще продължаваш да твърдиш, че не съществували. – Тя хвърли поглед през рамо. Небето още беше ясно. – Успех! – Каза и го заобиколи.

– Какво? – учуди се Дориан.

Елин плъзна очи към краля на Адарлан.

– Това не е наша битка. И няма да жертвам съдбата на кралството си заради схватка с Валгите. Ако имаш разум в главата си, и ти няма да го направиш. – Лицето на Ролф се изопна от гняв, макар и в очите му да блестеше страх, дълбок и искрен. Тя пристъпи към хаоса, обзел улицата, но спря, извръщайки се към пиратския лорд. – Предполагам, че кадърът също ще тръгне с мен. Все пак вече са ми съюзници.

Фенрис и Гавриел поеха безмълвно към нея и й дойде да въздъхне от облекчение, че го сториха безропотно, че Гавриел бе готов на всичко, за да остане до сина си.

– Въобразяваш си, че като ми откажеш помощ, ще ме принудиш да размисля? – изсъска Ролф.

Но отвъд залива, между гърбестите острови в далечината, се събираше облак от тъмнина.

– Говоря сериозно, Ролф. Мога да се справя и без армадата ти. Без мисенианците. А и островът ти става опасно място за каузата ми. – Тя кимна към морето. – Ще се помоля на Мала за вас. – После потупа дръжката на Голдрин. – И един съвет от престъпна колегиалност: отсечете им главите. Само така можете да ги убиете. Освен ако не ги изгорите живи, но допускам, че повечето просто ще скочат зад борда и ще доплуват до брега, преди горящите ви стрели да нанесат каквато и да било щета.

– Какво стана с идеализма ти? С хлапачката, която открадна двеста роби от мен? Ще оставиш тукашните на сигурна смърт?

– Да – отвърна лаконично тя. – Казах ти вече, Ролф, в Ендовиер понаучих това-онова.

Той изруга.

– А какво би казал Сам?

– Сам е мъртъв – отвърна тя, – защото хора като вас с Аробин получават власт. Но управлението на Аробин приключи. – Тя се усмихна към притъмняващия хоризонт. – Струва ми се, че и твоето върви натам.

– Ти, кучка...

Роуан изръмжа и направи само крачка, преди Ролф да отстъпи уплашено.

Чуха се бързи стъпки и старшина-кормчията на пиратския лорд се появи на входа. Опря задъхано ръка на стената, стиснал с другата дръжката на меча си, която също беше с форма на морски дракон.

– Затънали сме в лайна.

Елин се заслуша, а по лицето на Роуан се изписа тревога.

– Зле ли е положението? – попита капитанът.

Мъжът избърса потта от челото си.

– Осем бойни кораба, пълни с войници, поне по стотина във всеки, а по долните нива сигурно се крият и още. Придружават ги два морски уивърна. И се движат толкова бързо, че все едно буря ги носи.

Елин стрелна поглед към Роуан.

– Колко време ни трябва да се доберем до онази лодка?

Ролф се взря в няколкото кораба на пристанището си с

мъртвешки бледо лице, във веригата Коработрошач, която още беше спусната под спокойната повърхност на морето. Фенрис, проследил погледа на капитана, отбеляза:

– Морските уивърни ще скъсат веригата ти. Евакуирай хората от острова. Качи ги на всички лодки и кораби, които имаш, и ги измъкни оттук.

Ролф се обърна бавно към Елин. Морскозелените му очи кипяха от омраза. И примирение.

– Това опит да ме изобличиш в блъфиране ли е?

Тя се заигра с края на плитката си.

– Не. Случва се в доста удобен момент, но нямам пръст.

Ролф плъзна поглед по всички им – силата, която можеше да изравни острова му със земята. И най-сетне пророни дрезгаво:

– Искам да съм адмирал. Искам целия архипелаг. Искам Илиум. И когато войната приключи, искам титлата „лорд“, която някога са носили предците ми. А как ще ми платите?

Елин впери очи в него. В стаята се спусна гробищна тишина, докато навън бушуваше същински хаос.

– Златото и съкровищата на борда на всеки потопен моратски кораб са за теб. Но оръжията и мунициите се пренасочват към фронта. Ще ти дам земи, но никакви други титли, освен лорд на Илиум и крал на архипелага. Ако имаш потомци, ще ги призная за твои наследници. Също както тези на Дориан.

Дориан кимна тържествено.

– Адарлан ще припознае теб и наследниците ти и тази територия за твоя собственост.

Ролф процеди:

– Пратете тези копелета на дъното на морето и флотата ми е ваша. Но не мога да гарантирам, че мисенианците ще се надигнат. Разпилени сме по целия свят от твърде дълго. Тук живеят само малък брой, а те няма да се присъединят към войната без подходяща... мотивация.

Той надникна към бара, сякаш очакваше да види някого зад него.

Елин обаче протегна ръка с лека усмивка.

– Остави това на мен.

Ролф пое ръката й и татуираната му кожа срещна белязаната й плът. Стисна я така, сякаш искаше да строши кокалите й, но тя му отвърна със същото. И изпрати малко огън към пръстите му.

Той изсъска от болка, отдръпвайки ръката си, а Елин се ухили.

– Добре дошъл в армията на Нейно Величество, капер Ролф. – Тя махна към отворената врата. – Тръгваме ли?

* * *

Елин беше умопомрачена, осъзна Дориан. Гениална, свирепа, но умопомрачена.

И навярно най-умелата, най-безсъвестна лъжкиня, която някога бе срещал.

Беше усетил призива й да се разлива като вълна по света. И огъня й да бумти до кожата му. Веднага го позна. И не се съмняваше нито за миг, че го е изпратила право до Предела, за да разберат тъмните сили, които го обитаваха, че на земята е останал един-единствен притежател на такъв огън, и да го проследят дотук.

Дориан не знаеше какво го е подпалило, защо бе избрала точно този момент, но...

Роуан беше разказал на Елин за страха на Ролф от Валгите. Толкова се боеше от завръщането им, че стражите му пазеха града денем и нощем. А Елин бе решила да използва страха му в своя полза. Мисенианците – свещени богове. Цял живот ги беше смятал за герои от вълшебните приказки и притчите. Ала сега разбираше, че просто са се криели добре. Докато Елин не ги изкара от скривалищата им.

А когато пиратският лорд и кралицата на Терасен си стиснаха ръце и тя му се усмихна широко, Дориан осъзна... че навярно и той самият се нуждаеше от малко свирепост и умопомрачение.

Нямаше да спечелят войната с усмивки и добри обноски.

Щяха да я спечелят с жена, готова да заложи на карта живота на цял остров хора, за да си набави онова, с чиято помощ щеше да спаси всички им. Жена, чиито приятели бяха готови да й съдействат, да разкъсат душите си на парчета, ако така щяха да спасят невинни животи. И всички знаеха какво щеше да е теглото на жертвите, ако залогът им беше грешно преценен. Елин най-вече.

Тя и Ролф излязоха през отворената врата на пивницата. Зад гърба му Фенрис подсвирна тихо.

– Боговете да са ти на помощ, Роуан, тази жена е...

Дориан не изчака да чуе останалото, а последва пирата и кралицата до улицата заедно с Едион и Лизандра. Фенрис вървеше на разстояние от останалите, но Гавриел не се отделяше от тях, вперил поглед в сина си. Богове, двамата толкова много си приличаха, дори се движеха еднакво. Пумата и Вълкът.

Ролф изрева на хората си, строени пред него.

– Всички кораби, които могат да превозват хора, отплават веднага.

Той продължи със заповедите, разпределяйки мъжете по кораби, отдавна останали без екипаж, включително неговия собствен. През това време Елин просто стоеше с ръце на хълбоците и ги наблюдаваше.

Докато не попита капитана:

– Кой е най-бързият ти кораб?

Той посочи „Морският дракон“.

Тя го измери изпитателно с очи и Дориан се подготви да чуе поредния й неистов, безразсъден план. Без да погледне никого от тях, кралицата нареди:

– Роуан, Лизандра, Фенрис и Гавриел, вие сте с мен. Едион, ти се качи в северната наблюдателница и поеми харпуна. Ако някой кораб стигне твърде близо до веригата, пробий дупка в корпуса му. – Когато се обърна към него, Дориан се скова, прочел заповедта в очите й. Отвори уста да възрази, но Елин не му даде думата. – В тази битка няма място за крале.

– Но за кралици има?

По лицето й нямаше нито капка хумор, нищо друго, освен ледено спокойствие, когато му подаде меч, който Дориан дори не я беше видял да носи. Дамарис.

Голдрин остана в ножницата на гърба й, откъдето рубинът му блестеше като жив въглен.

– Единият от нас трябва да оцелее, Дориан – заяви тя. – Ти поеми южната наблюдателница; стой в основата й и приготви магията си. Опита ли някой да мине през веригата, унищожи го.

Не със стомана, а с магия. Той закачи Дамарис на портупея си. Тежестта на древния меч му беше чужда.

– А ти какво ще правиш? – попита я той.

Сякаш в отговор, силата му се загърчи в стомаха му като усойница, готвеща се за атака.

Елин надникна към Роуан, към татуираната му ръка.

– Ролф, вземи всички железни вериги, които са ти останали от търговията с роби. Ще ни трябват.

За нея – и за Роуан. За възпиране на магията им, ако излезете извън контрол.

Защото Елин... Елин щеше да проникне с кораба право в сърцето на вражеската флота и да я вдигне до небесата.

34.

Беше лъжкиня, убийца и крадла и имаше чувството, че до края на войната ще си спечели още по-лоша слава. Но докато онази странна тъмнина се сгъстяваше на хоризонта, Елин се питаше дали не бе отхапала повече, отколкото можеха да сдъвчат със зъбатите й приятели.

Ала не отстъпи на страха си нито сантиметър място.

Вместо това позволи на черния огън да я изпълни.

Подсигуряването на съюзничество с пиратския лорд беше само едната част от мисията й. Другата, по-голямата... беше да изпрати послание. Не до Морат.

А до целия свят.

До всички потенциални съюзници, които следяха събитията на континента и размишляваха дали войната е загубена кауза.

Днешното й послание щеше да прокънти над всички кралства.

Тя не беше бунтовническа принцеса, тръгнала да руши вражески дворци и да избива крале.

Тя беше природна стихия. Бедствие и предводител на безсмъртни, легендарни воини. И ако въпросните потенциални съюзници не сключеха пакт с нея... искаше дълго време да се сещат за този ден и подвига й, да се чудят дали някога няма да посети и техните брегове, пристанищата им.

Не й се бяха притекли на помощ преди десет години. Щеше й се да им даде да разберат, че не е забравила.

Ролф приключи с разпалените заповеди към екипажа си и се качи бързо на борда на „Морският дракон“, а Едион и Дориан се спуснаха да търсят коне, които да отведе всеки от тях до назначената му наблюдателница. Елин се обърна към Лизандра. Досега хамелеонката бе следяла спокойно събитията, а когато Елин я попита тихо: „Знаеш ли какво искам от теб?“, тя кимна с лъснали мъхестозелени очи.

Елин не си позволи да я прегърне. Да докосне ръката й дори. Не и докато Ролф ги дебнеше с поглед. Той и всички обитатели на града, сред които се криеха отдавна изчезналите мисенианци. Затова просто й пожела успешен лов.

От гърлото на Фенрис се изтръгна задавен звук, явно се беше досетил какво е поискала от хамелеонката. До него Гавриел продължаваше да следи с очи Едион, който дори не беше надникнал към баща си, преди да преметне щита и меча през гърба си, да яхне жалката кобила и да препусне към наблюдателницата.

Накрая Елин се обърна и към Роуан. Вятърът вече танцуваше из сребърната коса на принца й воин.

– Потегляме.

Така и сториха.

По улиците наставаше все по-голяма паника, докато тъмната сила на хоризонта възприемаше форма: гигантски кораби с черни платна, приближаващи залива, сякаш наистина ги носеше неземен вятър.

Елин и Лизандра закрачиха смело към грамадния „Морски дракон“, а Роуан и другите двама елфи поеха след тях.

Хората спираха по улиците и гледаха смаяно как петимата се изкачват по пасарела, нагласявайки оръжията по себе си. Ножове и мечове, брадвата на Роуан, проблясваща от хълбока му, лък и колчан с черноопашати стрели, които Фенрис навярно можеше да изстрелва със смъртоносна точност, и още стоманени остриета. Докато пристъпваха на леко полюшваната от вълните, излъскана до съвършенство палуба на „Морският дракон“, Елин си мислеше, че сигурно приличат на подвижен арсенал.

Хората на Ролф изчакаха Гавриел да се озове на борда и веднага вдигнаха пасарела. Останалите, насядали по двама на пейките от двете страни на палубата, вдигнаха греблата. Роуан кимна на Гавриел и Фенрис и двамата безмълвно се присъединиха към екипажа, подчинявайки се на ранг, по-стар от някои кралства.

Ролф излезе от една врата, несъмнено водеща към личната му каюта, следван от двама мъже, натоварени с огромни железни вериги.

Елин пое към тях.

– Закрепете ги за главната мачта и се уверете, че стигат до ето... тук.

Тя посочи мястото си в сърцето на кораба. Достатъчно свободно пространство за екипажа, достатъчно и за тях двамата с Роуан да се развихрят.

Ролф заповяда на хората си да загребат, хвърляйки поглед към Фенрис и Гавриел, които бяха хванали по едно гребло, като всеки тласна своето напред с оголени от напън зъби.

Корабът потегли бавно – другите около него също.

Налагаше се бързо да излязат от залива, първи да преминат границата на Коработрошача.

Хората на Ролф увиха веригите около мачтата, оставяйки такава част от дължината им свободна, че да стигнат до Елин.

Желязото щеше да й послужи като котва, да й напомня коя е – какво е. Щеше да я задържи на този свят, когато необятните им магии с Роуан заплашеха да ги пометат с могъществото си.

„Морският дракон“ се откъсна от пристанището, а ритмичните викове и пръхтежи на гребящите мъже заглушиха глъчката на града зад тях.

Елин стрелна очи към всяка от наблюдателниците – Дориан тъкмо пристигаше при своята, а Едион развяваше златисти коси по виещото се около другата стълбище, препускайки към гигантския харпун на върха й. Със свито сърце позволи на мислите си да напуснат за миг настоящето и да й покажат как Сам тича нагоре по същите тези стълби, но не за да защити града, а за да го разруши.

Тя се отърси от ледената хватка на спомените и впери взор в Лизандра, която стоеше до парапета и също гледаше братовчед й.

– Сега.

Чувайки думата, дори Ролф спря да раздава заповеди.

С елегантни движения Лизандра седна върху широкия дървен парапет, прехвърли крака през него... и скочи във водата.

Хората на Ролф се спуснаха натам. Онези в лодките край тях също, видели жената да се гмурка в яркосинята вода.

Но не жена се показа на повърхността й.

Дълбоко под тях Елин я наблюдаваше как блести, изменя се и расте. Екипажът заруга смаяно.

Лизандра продължаваше да расте и расте под водата, досами пясъчното дъно на пристанището.

Мъжете загребаха още по-бързо.

Скоростта на кораба обаче не можеше да се мери с тази на съществото, което изплува над вълните.

Широка нефритенозелена муцуна, осеяна със страховити бели зъби, изпухтя могъщо над водната повърхност, сетне отново се гмурна, разкривайки масивна глава и коварни очи.

Някои от мъжете изкрещяха. Ролф стисна руля. Помощник-капитанът му падна на колене и току-що излъсканият меч с драконов ефес, закачен на хълбока му, издрънча върху дървения под.

Лизандра се гмурна към дълбините и им позволи да зърнат продълговатото й, силно тяло, пробиващо водната повърхност част по част; нефритените й люспи блестяха като скъпоценни камъни под ослепителното обедно слънце. Даде им шанс да съгледат легендата от народните им предсказания: мисенианците щели да се завърнат чак когато морските дракони го сторели първи.

Затова Елин направи така, че един от тях да се появи точно на проклетото им пристанище.

– Свещени богове! – пророни Фенрис от пейката до греблото си.

Реакцията на Елин беше същата, когато морският дракон се гмурна надълбоко и заплува напред.

Лизандра разтвори чудовищни перки – криле – под водата, прибирайки до тялото си малките си ръце и крака, докато използваше гигантската си, осеяна с шипове опашка за рул.

Някои от хората на Ролф шушукаха:

– Дракон... дракон ще защитава кораба ни... Легендите на бащите ни.

Ролф гледаше с пребледняло лице към мястото, където синьото море бе погълнало Лизандра, стиснал руля така, сякаш се боеше, че може да падне.

Два морски уивърна... срещу един морски дракон.

Защото всичкият огън на света не можеше да надвие воден враг. А ако искаха да потопят онези кораби, никой не биваше да ги спъва изпод водата.

– Хайде, Лизандра – пророни Елин и отправи молитва към Темис, богинята на дивото, да дари хамелеонката с ловкост и непоклатимост в подводната битка.

* * *

Едион хвърли щита от гърба си и се стовари на седалката пред гигантския железен харпун, който беше поне с една длан по-висок от него, а главата му – по-голяма от неговата. Имаше само три копия. Трябваше да стреля точно.

Отвъд залива кралят вече заемаше позиция зад парапета на най-долното ниво на кулата. А във водата корабът на Ролф се приближаваше все повече и повече към сваления Коработрошач.

Едион стъпи на единия от трите педала за управление, чрез които се въртеше оръжието, и стисна дръжките от двете му страни, за да насочи копието. Прицели се внимателно към най-далечния край на залива, където двата носа на острова се събираха, оставяйки само тесен проход към пристанището.

Отвъд тях водата се пенеше – риф. Идеален за разбиване на кораби, несъмнено точно там щеше да разположи кораба си Ролф, за да привлече моратската флота в капана.

* * *

– Какво е това, дявол да го вземе? – попита смаяно един от стражите, отговарящи за харпуна, и посочи към вълните.

Чудовищна сянка плуваше под вода пред „Морският дракон“, по-бързо от кораба, по-бързо от делфин. Дългото й, змийско тяло се носеше в морето с криле, които приличаха и на перки.

Сърцето на Едион спря.

– Това е морски дракон – обясни слисано той.

Е, поне вече знаеше по какъв таен облик работеше Лизандра.

И защо Елин бе настояла да влезе в храма на Бранън. Не само за да види краля и да върне града на мисенианците и Терасен, но и... за да може Лизандра да огледа детайлните каменни релефи на морски дракони в реален размер. За да се превърне в жив мит.

И двете... Ах, тези хитри, заговорничещи дяволици. С право наричаха Елин кралица от легендите.

– Но как... как... – Стражът се обърна към другите, които шушукаха недоумяващо. – Ще ни защитава ли?

Лизандра наближаваше Коработрошача, още свален под водата – въртеше се, чупеше тялото си в остри дъги и заобикаляше скоростно подводните скали по пътя си, като че искаше да опознае новия си облик за малкото време, с което разполагаха.

– Да – отвърна Едион, докато леден ужас изпълваше вените му. – Да, ще ни защитава.

* * *

Водата беше топла, спокойна и всевечна.

А тя беше люспеста сянка, покрай която седефените риби се стрелкаха уплашено към кораловите си домове; водно страшилище, чиито чутовни размери накараха птиците, полюшващи се върху вълните, да се разпилеят в панически полет.

Слънчевите лъчи пронизваха на снопове водата и Лизандра – или поне онази малка част от нея, която оставаше човешка – имаше усещането, че се носи през храм от светлина и сенки.

Там някъде откъм открито море се задаваше нещо, долавяше вибрации и ехо от странни звуци.

И най-големите морски хищници се втурнаха тревожно и отплаваха към безбрежните сини ширини отвъд островите. Дори обещанието за червени води не можеше да ги задържи на пътя на двете исполински сили, които щяха да се сблъскат.

Пред нея дебелите брънки на Коработрошача увисваха към дълбините подобно на колосалната огърлица на някоя богиня, навела се да отпие от морето.

Елин я беше накарала да прочете за тях, за отдавна забравените и изчезнали от лицето на земята морски дракони. Защото приятелката й знаеше, че въоръженият Ролф и мисенианците щяха да са им от помощ, но ако владееха митична сила... древният народ можеше да застане зад тях. А и вече можеше да им предложи дом – сред островите и в Терасен...

След като Елин очисти с огън стените на храма, Лизандра огледа добре каменните резби на морски дракони по тях. Магията на приятелката й дори разкри детайли, които не си личаха в камъка. Ноздрите например, долавящи всеки мирис по водните течения, ушите, разнищващи множество слоеве звуци.

Лизандра се устреми към рифа, намиращ се отвъд отворените устни на острова. Трябваше да прибере крилата си, но точно тук... тук щеше да заеме позиция.

Тук щеше да освободи всеки див инстинкт, да се сбогува с онази част от себе си, която още носеше човешки чувства.

Тези зверове, както и да бяха създадени, си оставаха зверове. Животни.

Нямаше да се борят с морал и чест. Щяха да се бият до смърт за оцеляване. Нямаше да проявят нито милост, нито състрадание.

А тя трябваше да воюва като тях. Нямаше да й е за пръв път, беше се отдавала на дивото в себе си не само в деня, когато бе рухнал стъкленият дворец, но и в нощта, когато я бяха заловили и онези мъже бяха опитали да отвлекат Еванджелин. Сега щеше да е същото.

Лизандра заби смъртоносните си, извити нокти в рифа за опора срещу течението и впери поглед в тихия син безкрай пред себе си.

Така започна бдението й.

35.

Клин седеше на парапета на „Морският дракон“, хваната за въжената стълба, която се спускаше от гигантската мачта, и се любуваше на охлаждащите пръски морска пяна по лицето си, докато корабът пореше вълните. След като се отделиха от останалите кораби и лодки, Роуан беше изпълнил платната с магическия си вятър, направлявайки „Морският дракон“ към внушителната верига.

Не се сдържа да не надзърне към потопения Коработрошач, докато минаваха над него... а като го оставиха зад гърба си, той започна да се издига от водата.

Вече бяха затворени извън залива, в който останалите кораби на Ролф щяха да чакат в безопасност зад веригата, и оттук щяха да бранят града, отправил смълчан поглед към тях.

Ако всичко минеше по план, нямаше да имат нужда от друг кораб, беше уверила Ролф.

В противен случай останалите му кораби така или иначе щяха да са безпомощни.

Стиснала здраво въжето, Елин се наведе през парапета, отвъд който лазурносиньо и бяло прелитаха с шеметна скорост. Не бързай прекадено – беше посъветвала Роуан. – Не бива да пилееш силите си; снощи почти не спа.

Той само се наклони към нея да захапе леко ухото й и седна на пейката на Гавриел, за да се съсредоточи.

Още стоеше там и със силата си позволяваше на екипажа да остави греблата и да се подготви за прииждащия мрак. Елин впери очи напред към черните платна, закриващи хоризонта.

Ключът на Уирда върху гърдите й зашепна.

Чувстваше ги – магията й вкусваше покварата им. От Лизандра нямаше и следа, но Елин бе наясно, че е наблизо, някъде под облените от слънцето вълни.

Роуан забави магията си и корабът се понесе плавно към двата върха на острова, извити един към друг.

Беше време.

Елин скочи от парапета и ботушите й изтропаха по мокрото дърво на палубата. Всички погледи се обърнаха към нея, към веригите, опънати по дървения под.

Ролф слезе от издигнатия квартердек, откъдето собственоръчно управляваше кораба, и закрачи към нея.

Елин вдигна една от тежките железни вериги, питайки се от чии ли китки бе висяла. Роуан стана на крака с плавно, премерено движение. Двамата с Ролф я достигнаха по едно и също време.

– А сега какво? – попита капитанът.

Елин посочи с брадичка към корабите, вече толкова близо, че се забелязваха фигурите, скупчени по палубите. Много, много фигури.

– Трябва да ги примамим възможно най-близо. Видиш ли бялото на очите им, дай ни сигнал.

– После пусни котва от десния борд – добави Роуан. – И ни завърти.

– Защо? – попита капитанът, докато Роуан й помагаше да закопчае една от белезниците на китката си.

Допирът на желязото я накара да изтръпне и магията се загърчи във вените й. Роуан хвана брадичката й с палец и показалец и я принуди да срещне нетрепващия му поглед, докато отговаряше на Ролф:

– Защото мачтите не бива да са на огневата ни линия. Струват ми се важна част от кораба.

Ролф изръмжа и си тръгна с гневна крачка.

Пръстите на Роуан обгърнаха долната й челюст и палецът му замилва бузата й.

– Ще използваме силите си бавно и полека.

– Знам.

Той кил на глава и вдигна вежди. Полуусмивка изви греховните му устни.

– От дни се потапяш в силата си, познах ли?

Тя кимна. Толкова концентрация и усилия й костваше да се задържи в настоящето, да остане будна, докато дълбаеше все по-надълбоко и по-надълбоко, извличайки колкото можеше повече от мощта си, без да привлече ничие внимание.

– Не исках да рискувам тук. Не и при положение, че твоята магия е отслабена след спасяването на Дориан.

– Възстанових се, ако искаш да знаеш. Тоест театърът от тази сутрин...

– Просто имах нужда да отпусна малко пара – отвърна шеговито тя. – И да накарам Ролф да се напикае в гащите.

Той се засмя и свали ръце от лицето й, за да й подаде другата окова. Елин ненавиждаше отвратителния й древен допир до кожата си, до неговата кожа, докато я щракваше около татуираната му китка.

– Побързайте! – пришпори ги Ролф от мястото си зад руля.

Корабите наистина ги доближаваха неумолимо. От морските уивърни нямаше и следа, ала и Лизандра не се мяркаше.

Роуан хвана дръжката на ловния си нож, чието стоманено острие блестеше под ослепителното слънце. Беше точно пладне. И точно затова беше отишла в кабинета на Ролф преди около два часа.

Направо беше ударила камбаната за обяд, призовавайки армията от Предела. Не предполагаше, че ще чакат до смрачаване, но тварите очевидно се страхуваха повече от гнева на господаря си, в случай че я изпуснеха, отколкото от светлината. Или просто бяха твърде глупави, за да се досетят, че наследницата на Мала владееше най-голяма сила, когато слънцето бе в зенита си.

– Твоя ли ще е честта, или моя? – попита Роуан.

Фенрис и Гавриел бяха станали на крака и ги наблюдаваха от безопасно разстояние с мечове в ръце. Елин протегна свободната си ръка и отвори белязана длан, а с другата грабна ножа от него. Едно рязко движение на острието по лепкавата й от морската вода кожа, и плътта й набъбна, обляна от топла кръв.

След секунда Роуан взе ножа и мирисът на неговата кръв изпълни носа й, изостри сетивата й. Елин протегна окървавена длан.

Магията й излетя в света, пращейки във вените й, в ушите й. Тя сдържа порива си да тропне с крак по дървения под, да развърти рамене.

– Бавно – повтори Роуан, сякаш усетил на колко тънък косъм виси силата й – и полека. – Окованата му ръка се плъзна през кръста й, за да я притисне към него. – Ще съм до теб през цялото време.

Тя вдигна глава да огледа лицето му – суровите черти и татуировката от едната му страна. Той се приведе да целуне нежно устните й и през това време долепи кървящите им длани.

В тялото й избухна магия, древна, подла и ехидна. Тя се изви до него и коленете й поддадоха от помитащата сила, която забушува из вените й.

А всички останали на палубата несъмнено виждаха просто двама прегърнати влюбени.

Но Елин проникваше надолу, надолу и все по-надолу в силата си, усещаше, че и той прави същото със своята, чувстваше как всяка частица от леда, вятъра и светкавиците му нахлуват буйно в нея. А щом и сърцевината на силата му я достигна, бързо се подчини на нейната, стопи се и се превърна в живи въглени и див огън. В нажеженото сърце на земята, което оформяше света и раждаше нови земи.

Надълбоко и все по-надълбоко.

Долавяше смътно как корабът се клати под тях, как желязото я хапе леко, отблъсквайки магията й, как Фенрис и Гавриел мъждукат край тях като свещи на вятъра.

От месеци не беше достигала същинските глъбини на мощта си.

Докато Роуан я обучаваше във Вендлин, тя сама поставяше ограничения на магията си. А онзи съдбовен ден с Валгите разруши бариерата, откривайки съвършено ново, недокосвано досега ниво под нея. И именно от него извлече сила, за да защити Доранел, цял ден дълба, за да проникне толкова навътре, да поеме нужната енергия.

Сегашното спускане бе започнала преди три дни.

Очакваше да достигне познатото дъно още на първия.

Но бе грешала.

А сега... сега, когато силата на Роуан се сливаше с нейната...

Ръката му още я притискаше и Елин усещаше като през мъгла лекото дращене на палтото му по лицето си, оръжията, скрити под него, мириса му, докато се изливаше успокоително върху нея.

Тя беше камък, хвърлен в морето на неговата мощ – тяхната мощ.

Надолу

и

надолу

и

надолу

Ето – ето го дъното. Посипано с пепел като гърлото на спящ кратер.

Единствено допирът на краката й в дървената палуба й пречеше да потъне в пепелта, да узнае какво се крие под нея.

Магията й прошепна, че трябва да разрови прахта и тинята, ала Роуан стегна хватката си около кръста й.

– Полека – пророни в ухото й. – Полека.

Още от силата му се изля в нея – вятър и лед закипяха ведно с нейната магия, сливайки се в шеметен вихър.

– Близо са – предупреди ги Ролф, стоящ някъде наоколо... в друг свят.

– Цели се в средата на флотата – нареди й Роуан. – Запрати страничните кораби към рифа.

Където щяха да потънат, а после Фенрис и стрелците на Ролф щяха да избият оцелелите от екипажа им. Роуан трябваше да е нащрек, да следи наближаващата сила.

Елин ги усещаше, чувстваше как магията й настръхва срещу чернотата, сгъстяваща се отвъд хоризонта на съзнанието й.

– Почти навлизат в обсега ни – провикна се Ролф.

Тя започна да се издига, влачейки бездната от огън и жулел след себе си.

– Полека – пророни Роуан.

Нагоре и нагоре, обратно към морето и слънчевите лъчи.

Насам – зовеше я слънцето. – Към мен.

Магията й се устреми към него, към гласа му.

– Сега! – изрева Ролф.

И магията й изригна като див звяр, освободен от оковите.

* * *

Елин се справи добре, когато Роуан й предаде силата си.

Запъна се на няколко пъти, но... накрая овладя спускането.

Макар че нейната магия... този път кладенецът стигаше още по-надълбоко. Лесно можеше да се забрави, че тя все още растеше, че силата й щеше да съзрява заедно с нея.

А когато Ролф изкрещя „Сега!“, Роуан осъзна, че за своя зла участ, наистина бе забравил това.

Стълб от пламък, който не се разгоря, изригна от Елин, пробивайки със страшна сила небето, обагряйки света в червено, оранжево и златисто.

Огромната мощ я откъсна от обятията му и Роуан сграбчи ръката й в стоманена хватка, за да не се прекъсне единението им. Хората край тях отскочиха назад и някои паднаха на задници, вдигнали ужасени, смаяни погледи към небето.

Огнената колона се виеше все по-нагоре, същинско торнадо от смърт и живот, и възраждане.

– Свещени богове – пророни Фенрис зад него.

Магията на Елин продължаваше да се излива в света. А тя гореше все по-жарко, все по-необуздано.

Отметна задъхано глава назад със стиснати зъби и затворени очи.

– Елин – промълви предупредително Роуан.

Колоната от пламъци започна да се разширява, вече примесена със синьо и тюркоазено. Огън, способен да топи кости, да пропука земята.

Прекалено много. Беше й дал прекалено много, а тя бе проникнала твърде надълбоко в собствената си сила...

През ограждащите ги огньове Роуан зърна как изпадналата в смут вражеска армада се опитва трескаво да обърне посоката, да избяга.

Представлението на Елин вече не беше за тях.

Така или иначе не бяха способни да се измъкнат, не и със силата, бълваща от нея.

Представлението й беше за града, който ги наблюдаваше.

За света, който трябваше да разбере, че не е някаква си принцеса, заиграла се с красиви въгленчета.

– Елин – повтори Роуан, мъчейки се да дръпне връзката помежду им.

Но нямаше нищо.

Освен зейналата паст на безсмъртен, древен звяр. Звяр, отворил едното си око, говорещ на езика на хиляда светове.

Във вените му плъзна лед. Елин носеше Ключа на Уирда.

– Елин.

И в този миг го усети. Усети как дъното на мощта й се пропуква, сякаш звярът в Ключа на Уирда бе забил крак в него, долови как пепел и скални отломки се ронят от пукнатината.

А под нея като лава бълбукаше магията й.

Сякаш виждаше огненото сърце на Мала.

Елин се гмурна в лавата. Окъпа се в нея.

Роуан опита да я откъсне, да й изкрещи...

Но Ролф, изцъклил очи от ужас и страхопочитание, изрева:

– Стреляй!

Тя чу заповедта му. И със същата мощ, с която бе пронизала небето, огнената колона се стрелна надолу обратно в нея, където се заувива в кълбо от сила, толкова горещо, че цвъртеше в него, прогаряше душата му...

Пламъците угаснаха в същия миг, в който Елин се протегна към Роуан с нажежени ръце и изтръгна последните остатъци от магията му.

А сетне издърпа и ръката си от неговата. Докато силата й и Ключът на Уирда между гърдите й се сливаха.

Роуан се свлече на колене и нещо в главата му изпращя, сякаш го прониза гръм.

Щом Елин вдигна клепачи, той осъзна, че не е било гръм, а отворила се с трясък врата.

Лицето й стана безизразно. Студено като пролуките между звездите. А очите й...

Тюркоазеното пламтеше ярко... около сребърно ядро. Нямаше и точица златисто.

– Това не е Елин – пророни Фенрис.

Лека усмивка разцъфна по плътните й устни, родена от жестокост и надменност, а очите й обходиха желязната верига, увита около китката й.

Желязото се стопи и нажежените капки пробиха дървената палуба, политайки към тъмнината отдолу. Съществото, което гледаше през очите на Елин, сви едната й ръка в юмрук. През стиснатите й пръсти заструи светлина.

Студена бяла светлина. Проблеснаха пипала – сребърен пламък...

– Отдалечи се – извика му Гавриел. – Отстъпи назад и не гледай!

Гавриел беше коленичил със сведена глава и извърнат встрани поглед. Фенрис последва примера му.

Защото онова, което се взираше в тъмната флота пред тях, което бе превзело обичното му тяло... Роуан знаеше какво е. Една първична, съкровена част от него знаеше.

– Деанна – прошепна той.

Тя стрелна очи към него и в тях изплува въпрос, последван от потвърждение.

И му проговори с глас, едновременно дълбок и празен, млад и стар:

– Всеки ключ има ключалка. Предай на Обещаната кралица да я намери скоро, защото всички съюзници на света ще са безполезни, ако не притежава Ключалката, ако не върне ключовете при нея. Предай й, че огън и желязо, сплетени ведно, отговори ще открият в древното сребро. Само стъпка ще й е нужна.

После отново извърна поглед.

И Роуан осъзна каква бе силата в ръката й. Осъзна, че пламъкът, който предстоеше да освободи, щеше да е толкова студен, че да прогаря; осъзна, че това беше студът на звездите, на откраднатата светлина.

Не див огън – а лунен огън.

* * *

В единия миг беше себе си. В следващия я нямаше.

Нещо я изтласка встрани, заключи я в кутия без ключ и мощта й внезапно спря да й принадлежи, тялото й спря да й принадлежи, името й също.

И усещаше как Другата я изпълва, смее се тихо, удивена от топлината на слънцето по лицето й, от влажния морски бриз, покриващ устните й със сол, от болката в ръката, чиято рана бе зараснала.

Толкова дълго – от толкова дълго Другата не беше чувствала всичко това... всецяло, не като нещо междинно и размито.

А огньовете – нейните огньове и любимата й магия... вече принадлежаха на Другата.

На богинята, влязла през кратковечната порта между гърдите й и превзела тялото й така, сякаш просто слагаше маска.

Нямаше думи, защото нямаше глас, нито живот – нищо...

И можеше единствено да наблюдава безучастно, като че надзърташе през прозорец, как богинята, която навярно не я бе защитавала досега, а я бе преследвала заради този момент, заради тази възможност, оглежда тъмната флота пред тях.

Толкова лесно можеше да я унищожи.

Ала долавяше мъждукането на още живот зад тях. Още живот, който да заличи, още предсмъртни писъци за ушите й; шанс да види с очите си края на нечие съществувание така, както богините никога не успяваха...

Можеше само да наблюдава как собствената й ръка, обвита в пулсиращи бели пламъци и насочена към тъмната флота, започва да се движи.

Към незащитения град в сърцето на залива.

Времето забави хода си и се разтегна, а тялото й се завъртя рязко към града и ръката й, вече свита в юмрук, се вдигна към центъра му. На пристанището имаше хора, потомци на един загубен клан; някои вече бягаха от огнената стихия, която бе отприщила преди малко. Пръстите й започнаха да се отварят.

– Не!

Думата беше рев, молба и пред зрението й прелетяха сребристо и зелено.

Име. Едно име прокънтя в главата й, когато той се хвърли пред юмрука, пред лунния огън, не само за да спаси невинните души в града, а и за да избави нейната от агонията, която щеше да изживее, ако ги убиеше...

Роуан. Щом лицето му се избистри пред погледа й с огряна от слънцето татуировка, когато юмрукът, зареден с невъобразима мощ, се оказа насочен към неговото сърце...

Никоя сила на света нямаше да може да я удържи.

Елин Галантиус си спомни името си, разбивайки клетката, в която богинята я беше тикнала, сграбчи натрапницата за врата и я запокити навън, навън, навън през зейналата дупка, откъдето беше проникнала, а накрая я затвори...

Елин се върна в тялото си, в магията си.

Огън като лед, огън, откраднат от звездите...

Косата на Роуан още се люлееше от светкавичния му скок пред отварящия й се юмрук.

Времето отново полетя напред, цялостно, бързо и неумолимо. На Елин й стигна само колкото да се хвърли настрани, за да отмести ръката си от него, да я насочи накъдето и да било, но не към него...

Корабът под нея, както и центърът и левият фланг на тъмната флота и единият край на острова отвъд нея избухнаха в буря от огън и лед.

36.

Под вълните цареше такава тишина, макар и приглушените звуци на паника, разруха и смърт да я застигаха откъм повърхността.

Елин потъваше надолу, както бе потъвала в магията си, и Ключът на Уирда тегнеше от врата й като воденичен камък.

Деанна. Не знаеше как, нито защо...

Обещаната кралица.

Дробовете й се свиваха болезнено и горяха.

Шок. Навярно изпадаше в шок.

И потъваше все по-надолу, мъчейки се да намери пътя обратно до тялото си, до съзнанието си.

Солена вода щипеше очите й.

Голяма, солидна ръка сграбчи задния край на яката й и я задърпа нагоре с равномерни тласъци.

Какво направих какво направих какво направих какво направих...

Светлина и въздух се взривиха край нея и ръката пусна яката й, за да се увие около гърдите й, притискайки я към мускулесто мъжко тяло, което я прикрепяше над буйните вълни.

– Държа те – каза някой, но не беше Роуан.

Други хора. На кораба бе имало и други хора, а тя ги беше убила...

– Ваше Величество – поде елфът с въпросителен, но и смирено повелителен глас.

Фенрис. Така се казваше.

Тя примигна и името й, титлата й, изцедената й сила влетяха стремглаво в нея – морето, битката, моратската армия.

По-късно. По-късно щеше да се разправя с проклетата богиня, която я бе използвала като някаква си жрица. По-късно щеше да си мисли за това как ще разкъса всеки свят, за да намери Деанна и да й отмъсти.

– Дръж се за мен – нареди й Фенрис сред врявата, която вече проникваше в съзнанието й: крясъците на мъже, стоновете на рухващи неща, пращенето на пламъци. – Не се пускай.

И преди да си е спомнила как се говори, се озова в... нищото. В мрак, който беше и материален, и невеществен, въпреки че я притискаше плътно от всички страни.

В следващия момент отново се намираха във водата и веднага щом се ориентира, Елин пое трескаво въздух. Беше ги пренесъл някак... беше направил скок в пространството, ако съдеше по съвсем различните отломки покрай тях.

Фенрис я придърпваше задъхано към себе си. Като че магията, която му позволяваше да прескача на кратко разстояние, му бе отнела всички сили. Той вдиша дълбоко.

И отново се озоваха на онова тъмно, пусто, но и някак гнетящо място. След броени секунди водата и небето се върнаха.

Фенрис изсумтя, стиснал я с едната си ръка, докато с другата плуваше към брега, отблъсквайки отломките от пътя си. От гърдите му вече се чуваше мокро хъхрене. Каквато и магия да владееше, беше я изчерпал.

Но Роуан... къде беше Роуан...

Издаде някакъв звук, незнайно дали името му, или просто стон.

Фенрис отвърна запъхтяно:

– На рифа е... нищо му няма.

Тя не му повярва. Загърчи се в хватката му, докато не я пусна, сетне се гмурна в студената вода и заплува в посоката, в която се беше отправил той. Още един малък звук напусна гърлото й, когато зърна Роуан да стои на рифа, нагазил до колене във водата. Протягаше ръка към нея, макар и още да ги деляха трийсетина метра.

Добре. Невредим. Жив. А до него стоеше Гавриел, мокър до кости и загледан в...

О, богове, о, богове!

Водата беше обагрена с кръв. Навсякъде плаваха тела. А флотата на Морат...

Повечето кораби бяха унищожени, вече бяха просто овъглени трески, носещи се около островите, и горящи късове платно и въже. Но три бяха оцелели.

Три кораба, които сега обграждаха потъващия „Морски дракон“, струпвайки се около него като буреносни облаци...

– Трябва да плуваш – изръмжа Фенрис до нея с полепнала по главата златиста коса. – Веднага. Колкото можеш по-бързо.

Тя извърна поглед към него и примигна да изгони солената вода от очите си.

– Плувай! – нареди й Фенрис, оголвайки кучешките си зъби, и преди да се е замислила какво ги дебне под водата, той сграбчи яката й отново и направо я хвърли пред себе си.

Елин не изчака друга заповед от воина. Съсредоточи се върху протегната ръка на Роуан и заплува. Лицето му умишлено излъчваше спокойствие – командир на бойното поле.

Нейната магия беше изтощена, пустош, а неговата... беше я откраднала...

За това трябваше да мисли. Започна да си проправя път през отломките, да се гмурка под по-големите парчета, да заобикаля...

... да заобикаля хора. Хората на Ролф. Мъртви във водата.

Дали и капитанът не беше сред тях?

По всяка вероятност беше убила първия си и единствен човешки съюзник във войната, както и единствения си директен път към Ключалката. А ако плъзнеха слухове за това бедствие...

– По-бързо! – провикна се Фенрис.

Роуан прибра меча си в ножницата, преви колене...

И заплува към нея, бързо и плавно, минавайки между вълните и под тях, а водата сякаш му отваряше път. Искаше й се да изръмжи, и сама можеше да се справи, но...

Той я достигна и без да изрече нищо, се плъзна зад нея. Да пази гърба й заедно с Фенрис.

Но какво можеше да стори във водата без магия срещу зъбатата паст на някой морски уивърн?

Елин пренебрегна смазващата стегнатост в гърдите си и заплува стремглаво към рифа, където Гавриел я чакаше на мястото на Роуан. Шелфът на кораловия риф най-сетне се появи под нея и тя едва не зарида от облекчение. Мускулите й трепереха, когато Гавриел клекна, за да й подаде ръка.

Пумата с лекота я извади от водата. Ботушите й стъпиха на грапавите корали и коленете й поддадоха, но Гавриел я крепеше и дискретно й предлагаше опора с тялото й. Роуан и Фенрис излязоха от водата само секунда по-късно и принцът мигновено се появи пред нея, сложи ръце на лицето й и отметна назад мократа й коса, взирайки се в очите й.

– Добре съм – отвърна с прегракнал глас Елин. Заради магията или богинята, или погълнатата солена вода. – Себе си съм.

На Роуан това му стигаше, затова обърна поглед към трите кораба, които летяха към тях със страшна скорост.

От другата й страна Фенрис се беше превил на две и дишаше тежко с опрени в коленете си длани. Като усети погледа й, вдигна подгизнала глава към нея, но каза на Роуан:

– Аз бях дотук. Ще трябва или да изчакаме силите ни да се възстановят, или да плуваме до брега?

Роуан кимна отривисто в знак на съгласие и благодарност, а Елин надникна зад тях. Рифът като че ли беше продължение на черния скалист бряг отвъд него, но заради прилива щеше да им се наложи да плуват на места. И да рискуват сблъсъка с онова, което ги дебнеше под водата...

Под водата. При Лизандра.

Не се мяркаха нито уивърни, нито дракон.

Елин не знаеше дали да го приема за добър, или за лош знак.

* * *

Елин и елфите се бяха добрали до рифа, стоейки върху него с вода до колене.

Каквото и да се беше случило... далеч не беше за добро. И Лизандра можеше да се закълне, че след това хищното, свирепо присъствие, което не я забравяше нито за миг, се гмурна в дългата й сянка, докато горният свят гореше.

Тя се откъсна от рифа сред бушуващите води наоколо. Дървени отломки, въжета и платна заваляха по повърхността, а някои дори потъваха при сблъсъка с вълните. После заваляха и телата... откъснати крака и ръце.

Но... погледът й попадна върху капитана и помощника му. Двамата се лашкаха сред късовете наоколо, които ги впримчваха в капана си и сякаш се мъчеха да ги повлекат към пясъчното дъно.

Лизандра се отърси от изумлението и заплува към тях.

Като я видяха, Ролф и помощникът му замръзнаха от ужас, пресягайки се към оръжията си под водата. Но тя избута отломките, които несъмнено щяха да ги удавят, и застана мирно, за да се хванат за нея. Нямаше много време...

Ролф и помощник-капитанът се вкопчиха в краката й като ракообразни и тя се стрелна покрай обгорелите останки от кораба им. Само след минута ги остави на една подводна скала и подаде глава, колкото да си поеме въздух, преди да се гмурне отново.

Още хора се бореха с вълните. Тя се спусна към тях, заобикаляйки отломъците, докато...

Кръв оцвети течението. И то не малките петна, които багреха водата след експлозията.

Огромни, размътени облаци кръв. Сякаш масивни челюсти бяха стиснали нечие тяло до смазване.

Лизандра се устреми напред, виейки тяло във водата, докато опашката й плющеше като гигантски камшик. Втурна се към трите кораба, застигащи оцелелите. Трябваше да действа незабавно, докато уивърните бяха заети с плячката си.

Вонята на първия черен кораб я достигна дори под водата, като че тъмното дърво бе накиснато в развалена кръв.

Като доближи дебелия му корем, две огромни сенки се материализираха в сините дълбини.

Тя усети как вниманието им се приковава в нея веднага щом опашката й се заби в корпуса на кораба.

Веднъж. Два пъти.

Чу се прашене на дърво. И приглушени крясъци.

Лизандра се оттегли назад, набирайки сила, и блъсна кораба с опашка трети път.

Дървото се нацепи и задра люспестата й кожа, но щетата беше налице. Смъртоносната рана в дървото започна да се разраства, засмуквайки все повече и повече вода. Лизандра се отдръпна от пътя на теглителната сила и се гмурна надълбоко, а двата уивърна, пируващи с обезумелите корабокрушенци, прекъснаха угощението си.

Хамелеонката се хвърли към следващия кораб. Ако успееше да потопи и трите, съюзниците им щяха да избият войниците един по един, докато се мъчеха да доплуват до брега.

Вторият кораб обаче се оказа по-подготвен.

Копия и стрели засвистяха през водата край нея. Тя се гмурна до пясъчното дъно и се изстреля нагоре, устремена към уязвимия корем на кораба, стегнала тялото си в подготовка за сблъсъка...

Но друг сблъсък прекъсна атаката й.

Толкова бърз, че дори нейните сетива не го доловиха, единият морски уивърн заобиколи кораба и се заби в нея.

Ноктите му се впиха в плътта й и тя се завъртя инстинктивно, шибвайки с опашка така яростно, че звярът полетя през водата.

Лизандра се стрелна назад, за да го огледа добре, докато неговите кръвнишки очи преценяваха нея.

О, богове!

Беше почти двойно по-голям от нея, тъмносин с бял корем на светлосини петна. Тялото му беше почти змийско и от двете му страни имаше криле, приличащи по-скоро на перки. Същество, приспособено за бързо плуване в океана, но не само... Тя се взря в дългите му, извити нокти, страшната му паст, която сега беше отворена и вкусваше кръвта, солта и нейния мирис, разкривайки зъби, тънки и остри като на змиорка.

Извити като куки. За смъртоносна захапка и разкъсване на месо.

Вторият уивърн се нареди в бойна готовност зад първия.

Хората над нея пляскаха панически във водата и пищяха. Ако не успееше да повали вражеските кораби...

Лизандра прибра криле плътно до тялото си. Прииска й се да беше вдишала по-дълбоко, да беше изпълнила дробовете си докрай. Размаха опашка точно пред течението, за да разнесе кръвта от прясната си рана право към уивърните.

Усети мига, в който тя ги достигна.

Веднага осъзнаха, че не е най-обикновено животно.

Тогава се гмурна.

С бързо, плавно движение се завтече към дълбините. Щом те бяха създадени за зверско убиване, тя щеше да използва скорост.

Прелетя под тъмните им сенки, преди да са смогнали да се завъртят дори. И продължи към открития океан.

Хайде, хайде, хайде...

Те я подгониха като хрътки, надушили заек.

На север имаше пясъчен нанос, ограден от рифове.

Лизандра бясно се втурна към него.

Единият от уивърните се оказа по-ловък от другия, достатъчно, че зъбатата му челюст да щракне точно до опашката й…

Водата стана по-бистра, по-прозирна. Лизандра полетя право към рифа, издигайки се от дълбините като внезапно застинал титан. Свърна около наноса...

И уивърнът изникна пред нея, докато вторият още я преследваше.

Умни твари.

Тя се хвърли встрани в плитчините на наноса и позволи на инерцията да я преобърне, отново и отново, доближавайки я до тясната ивица пясък. Накрая заби надълбоко нокти, за да спре; пясъкът се разхвърча, засипа я и повдигна опашката й, струпвайки се под нея. Тялото й тежеше много повече извън водата...

Уивърнът, на който му беше хрумнало да я пресрещне, изскочи върху насипа.

Тя атакува внезапно като усойница.

Докопа с челюсти открития му врат и стисна.

Уивърнът подскочи и стрелна опашка към нея, но тя съумя да забие своята в гръбнака му. И прекърши гърба и врата му едновременно.

Черна кръв с вкус на гнило месо заля гърлото й.

Тя пусна мъртвия уивърн на пясъка и плъзна поглед по тюркоазеното море, отломките, двата оставащи кораба, пристанището...

Къде беше вторият? Къде, по дяволите, се беше дянал?

Явно имаше достатъчно ум в главата да разбере кога смъртта го дебне и да си тръгне в търсене на по-лесна плячка.

Съзря покритата му с шипове гръбна перка да се потапя. Отправяше се към...

Към рифа, върху който с извадени мечове стояха Елин, Роуан, Гавриел и Фенрис. Обградени с вода от всички страни.

Лизандра се гмурна във вълните, отмивайки пясъка и кръвта от тялото си. Още един – само още един морски звяр, и щеше да потопи корабите...

Като наближи кораловия риф, оцелелият уивърн набра скорост, сякаш се канеше да изскочи от водата и да погълне кралицата цяла.

Само че не се добра дори до пет метра от повърхността.

Лизандра му налетя и двамата се блъснаха в рифа с такава сила, че го разтърсиха. Ноктите й бяха вкопчени в гръбнака му, устата й – впита във врата му... и го разтръска безмилостно, поддала се изцяло на инстинкта за самосъхранение, на настойчивите пориви на тялото си да убива, убива, убива...

Търкулнаха се към глъбините, а уивърнът продължаваше да се бори за живота си, изхлузвайки се полека от захвата й около шията му...

Не. Боен кораб закри слънцето и Лизандра бръкна на дълбоко в себе си, свиквайки силата си за последен път, сетне разтвори криле и се изстреля нагоре...

Блъсна морския уивърн в кораба, минаващ над тях. Звярът изрева яростно. Тя го запрати натам отново и отново. Дървеният корем на кораба се натроши. Тялото на уивърна също.

Звярът се отпусна в хватката, а водата нахлу в продънения плавателен съд. Войниците над нея закрещяха.

Тя откопчи нокти от тялото на звяра и го тласна към океанското дъно.

Един последен кораб. Само един...

Но беше толкова уморена. Едва ли щеше да смогне да се преобрази поне няколко часа след това.

Излезе на повърхността, вдиша въздух и се приготви.

Крясъците на Елин я достигнаха, преди да се е потопила отново.

Не викаше от болка... вдигаше тревога. Повтаряше една дума пак... и пак. Една заповед към нея.

Плувай!

Лизандра обърна глава към кораловия риф, върху който стоеше кралицата й. Елин обаче сочеше зад нея. Не към единствения оцелял кораб... а към открито море.

Където три гигантски сенки пореха вълните право към хамелеонката.

37.

Кралицата на Едион стоеше на рифа заедно с баща му, Роуан и Фенрис. Ролф и повечето му хора бяха успели да доближат този до срещуположната страна на тясното заливно устие.

А в канала между тях...

Един боен кораб.

Един морски дракон.

И три морски уивърна.

Големи морски уивърни. Първите два... още не бяха достигнали зрялост.

– Проклятие – започна да повтаря стражът до Едион на върха на наблюдателницата. – Проклятие. Проклятие. Проклятие.

Ролф им беше казал, че морските уивърни са готови на всичко да унищожат убиеца на потомците си. Единственото спасение бе да се добереш до центъра на континента, но дори при това положение всички водни басейни щяха да крият опасност.

А Лизандра току-що бе убила двама.

Явно не бяха дошли сами. Ако съдеше по тържествените викове на валгските войници от единствения оцелял кораб... това бе капан. А потомците бяха стръвта.

И бяха с малко по-големи от Лизандра. Възрастните – мъжкарите – бяха тройно по-едри.

По-дълги от кораба, чийто екипаж обстрелваше хората, мъчещи се да доплуват до брега през канала, който се беше превърнал в клопка за зеления морски дракон.

Зеленият морски дракон, който сега се намираше между трите великански страшилища и кралицата си, останала на онези скали без нито въгленче магия във вените си. Кралицата на Едион, която крещеше неуморно на Лизандра да плува, да се преобрази, да бяга.

Но той беше гледал как Лизандра се бори с двата малки уивърна.

В битката с втория вече изнемогваше. А през последните месеци достатъчно пъти я беше виждал да се преобразява, за да знае, че нямаше как да го стори толкова бързо, както и че е възможно никога да не намери сили за това.

Две неща бяха сигурни: тя щеше да остане в тази си форма, а приятелите му не можеха да помръднат от рифа. А ако Лизандра дори опиташе да излезе на брега... Разлютените мъжкари щяха да я докопат, преди да е извлачила тялото си върху плитчините.

Трите уивърна я наближаваха със страшна скорост. Лизандра обаче не помръдна от устието на залива.

Заела отбранителна позиция.

Сърцето на Едион спря.

– Мъртва е – процеди един от стражите. – О, богове, мъртва е…

– Затваряй си проклетата уста! – озъби му се Едион, оглеждайки залива по онзи студен, пресметлив начин, който му позволяваше да взима решения на бойното поле, да претегля рисковете и щетите.

Идеята осени първо Дориан.

На отсрещния бряг на залива кралят вдигна светнал като звезда юмрук във въздуха, за да сигнализира на Лизандра със силата си. Сякаш я призоваваше с настойчиво: Ела при мен, ела при мен, ела при мен.

Трите морски уивърна потънаха под вълните.

Лизандра се обърна и също се гмурна...

Ала не към Дориан.

Елин спря да крещи. А магията на Дориан угасна.

Едион можеше единствено да наблюдава безучастно как сянката на хамелеонката се понася към трите мъжкаря.

Те се разпръснаха, толкова грамадни, че гърлото на Едион пресъхна от ужас.

И той за пръв път изпита омраза към братовчедка си.

Мразеше я, задето бе поискала такова нещо от Лизандра – да ги защити в тази си форма, както и да им осигури съюзничеството на мисенианците. Мразеше хората, белязали Лизандра толкова дълбоко, че беше готова да се откаже от собствения си живот. Мразеше... мразеше себе си, задето бе вързан на върха на тази безполезна кула с оръдие, способно да изстрелва само по една стрела.

Лизандра се втурна към средния уивърн и когато помежду им останаха само стотина метра, кривна наляво.

Уивърните нарушиха строя си и единият се гмурна надълбоко, вторият се задържа на повърхността, а третият остана назад. Щяха да я изтласкат нанякъде. Към място, където щяха да я обградят от всички страни и да я разкъсат на парчета. Атаката им щеше да е кървава и свирепа.

Но Лизандра се понесе към отсрещния бряг на канала. Към...

Към последния боен кораб.

Заобсипваха я стрели.

Във водата разцъфваха червени петна всеки път, когато някоя стрела уцелеше кожата между нефритените й люспи.

Тя продължаваше да плува и кръвта й подлудяваше най-близкия до нея мъжкар, онзи на повърхността, караше го да лети все по-стремглаво към нея, да разтваря гладно челюсти...

Щом наближи достатъчно кораба под дъжда от стрели, Лизандра изскочи от водата.

И се стовари върху войниците по дървената палуба, където започна да се търкаля и мята, докато не прекърши двете мачти с опашката си.

Когато достигна другия край на кораба, се преметна във водата, оставяйки лъскави кървави дири след себе си...

В този момент уивърнът, който я преследваше, също се озова на кораба, изписвайки с тяло внушителна дъга, която остави Едион без дъх. Тъкмо на мястото, където прекършените мачти стърчаха като подострени копия...

Уивърнът падна върху тях с изхрущяване, което Едион долови от другия край на залива.

Той се загърни, но... от гърба му стърчеше нащърбено дърво.

А под огромното му туловище... корабът започна да пращи и потъва.

Без да губи време, Лизандра продължи напред и Едион притаи дъх, гледайки как прекосява залива отново, докато двата други уивърна я преследваха толкова отблизо, че водните им дири се съединяваха.

Единият се гмурна и дълбините го скриха от поглед. Вторият обаче продължи подире й...

И Лизандра го отведе в обсега на Дориан.

Стигна колкото можа по-близо до брега и високата кула, водейки втория мъжкар след себе си. Този път кралят протегна и двете си ръце.

Уивърнът прелетя покрай кулата, но спря на място, когато ледената стрела го застигна. Твърд лед, какъвто никога не бе имало по тези ширини.

Стражите до Едион замлъкнаха. Звярът изрева, опитвайки да се освободи, но ледът на краля ставаше все по-плътен и по-плътен, докато не го затвори в смразяващия си капан. Когато уивърнът престана да мърда, скреж като люспи покри тялото му от главата до опашката.

Дориан извика победоносно. И Едион трябваше да му го признае – в крайна сметка не беше безполезен. В следващия миг катапултът зад Дориан изстреля към залива камък с размерите на фургон.

Точно върху замръзналия уивърн.

Камъкът се сблъска с лед и плът. И уивърнът се пръсна на хиляди парчета.

Ролф и шепа от хората му крещяха окуражително – тържествени викове долитаха и от пристанището.

В залива оставаше още един уивърн. А Лизандра...

Тя нямаше представа къде точно се намира.

Дългото й зелено тяло се мяташе във водата, потапяше се под вълните с почти трескав порив.

Едион огледа залива, завъртайки се в оръдейния стол, за да намери онази колосална тъмна сянка...

– ОТЛЯВО! – изрева Гавриел от отсрещния бряг на залива, несъмнено увеличил гласа си с магия.

Лизандра се извърна и зърна мъжкаря да изниква устремено от дълбините, подобно на акула, нападаща плячката си от засада.

Тя се хвърли към него. Сборище от плаващи отломки се носеше край нея – потъващите кораби на враговете им, разпръснати досущ като острови на смъртта, а веригата я нямаше... Ако успееше да се покатери отгоре им... Не, беше твърде тежка, прекалено тромава.

Отново прелетя покрай наблюдателницата на Дориан, но уивърнът не смееше да се доближи. Знаеше, че там го очаква смърт. Затова стоеше извън обсега на Дориан, играеше си с нея. Тя се стрелна обратно към полето от отломки между вражеските кораби. Към открито море.

Елин и останалите гледаха безпомощно от рифа си как двете чудовища прехвърчат край тях и уивърнът разхвърля строшени корабни дъски и мачти във въздуха, прицелвайки се в хамелеонката.

Едно парче я удари отстрани и тя потъна.

Едион скочи от седалката си с рев на уста. Но тя изникна окървавена и заплува с бясна скорост, водейки уивърна към центъра на плаващите отломъци, преди да предприеме рязък завой. Мъжкарят я последва през замъглената от кръв вода, разбивайки с тяло късовете дърво, които тя ловко избягваше.

Беше възбудила жаждата му за кръв.

И дявол да я вземе, сега го водеше към остатъците от вражеските кораби, където валгските войници се бореха за живота си. Морският уивърн мина през купчините от тела и дърво така, сякаш представляваха ефирен воал върху водата.

Летейки през вълните, криволичейки покрай отломки, корали и трупове, докато слънцето озаряваше зелените й люспи, облени с рубинена кръв, Лизандра подмамваше уивърна в смъртоносен танц.

Движенията й постепенно се забавяха с изтичането на кръвта й.

Докато не промени рязко посоката си. И се отправи към залива. Към веригата.

В следващия момент обаче свърна на север – към него. Едион впери поглед в гигантската светкавица, устремила се насреща му.

Триста метра открити води я деляха от обсега на стрелите му.

– ПЛУВАЙ! – изкрещя той, макар и да знаеше, че не го чува. – ПЛУВАЙ, ЛИЗАНДРА!

Целият Залив на Черепа притихна, докато нефритеният морски дракон пореше вълните, за да спаси живота си.

Уивърнът я настигаше, препускайки стремглаво под водата.

Лизандра мина под веригата и сянката на морското чудовище се разля под нея.

Толкова малка. Толкова малка бе в сравнение с него – можеше да я убие само с едно щракване на могъщите си челюсти.

Едион се стовари обратно в оръдейния стол, сграбчи лостовете и завъртя машината, докато хамелеонката плуваше с всички сили към него.

Един изстрел. Само толкова имаше. Един проклет изстрел.

Лизандра се завтече напред и Едион знаеше, че се е примирила със смъртта, че напряга сърцето на морския дракон до опасен предел... че уивърнът е достигнал дъното и се устремява нагоре, нагоре, нагоре към уязвимия й корем.

Само още няколко метра, едва още няколко удара на препускащото й сърце.

По челото на Едион се стичаше пот и собственото му сърце биеше така бясно, че чуваше единствено неговия грохот. Премести леко копието и го насочи към целта си.

Уивърнът изникна от дълбините със зейнала паст, готов да я разкъса на две с един удар.

Лизандра влезе в обсега му и разпори водата с лъскави, окървавени люспи. Уивърнът скочи с нея, извил тялото си в дъга, докато от отворените му челюсти се стичаше вода.

Едион натисна силно единия лост и стреля.

Дългото тяло на Лизандра се изплъзна на кръвожадните челюсти, а уивърнът, подмятайки се във въздуха, оголи бялото си гърло...

И дебелото копие на Едион го прониза.

От отворената му паст шурна кръв, а очите му се изцъклиха и той се метна назад.

Лизандра се стовари сред вълните с такава експлозия от вода, че скри и двете същества от погледа му.

Когато морето стихна, се мержелееха само сенките им и разливащото се петно от черна кръв.

– Ти... ти... – запелтечи единият страж.

– Зареди още една – нареди му той и се надигна от седалката си, за да огледа разплисканата вода.

Къде беше тя, къде беше...

Един се беше качила на раменете на Роуан и обхождаше с очи залива.

Внезапно от водата нагоре се стрелна зелена муцуна и разпръсквайки черна кръв като морска пяна, метна прегризаната глава на уивърна надалеч през вълните.

Възгласи – радушни и буйни, избухнаха от всеки ъгъл на залива.

Едион обаче вече тичаше, препускаше надолу по стълбището, водещо до плажа, към който сега плуваше Лизандра. В този миг нейната кръв заместваше сукървицата на чудовището, очернила водата.

Бавни – движенията й бяха болезнено бавни. Снишавайки се под линията на дърветата, Едион я изгуби от погледа си за момент и сърцето заблъска в гърдите му.

Корени и камънаци се вкопчваха в глезените му, но елфическите му крака летяха по глинестата горска почва, докато не премина в морски пясък, докато светлината не проби през дърветата и тя не изникна пред очите му, просната на плажа и кървяща отвсякъде.

Отвъд нея, в гърлото на залива, Коработрошач се спусна под водата и флотата на Ролф изхвърча да събира оцелелите войници.

Едион зърна бегло, че Елин и останалите се гмуркат в морето и се готвят да заплуват към сушата.

Той падна на колене и изтръпна, когато струя пясък се посипа по нея. Люспестата й глава беше почти колкото него, но очите й... зелените й очи... същият цвят като люспите й...

Пълни с болка. И умора.

Едион понечи да я докосне, но тя му показа зъбите си и изръмжа тихо.

Той вдигна ръце и се отдръпна назад.

Гледаше го не жената, а звярът, в който се беше превърнала. Сякаш всецяло се беше отдала на инстинктите му, навярно защото само така можеше да оцелее.

Цялото й тяло беше покрито с рани и цепнатини. От всички течеше кръв, която попиваше в белия пясък.

Роуан и Елин – някой от двама им можеше да й помогне. Ако изобщо бяха способни да извикат някаква сила след онова, което бе сторила кралицата. Лизандра затвори очи, едва дишайки.

– Отвори си очите, по дяволите! – озъби й се Едион.

Тя изръмжа в отговор, но открехна единия си клепач.

– Оцеля дотук. Недей да умираш на тоя проклет плаж.

Окото се присви с нотка на женска опърничавост. Трябваше да си върне жената. Да я накара да поеме контрола. В противен случай звярът нямаше да ги допусне достатъчно близо до себе си, че да й помогнат.

– Ще ми благодариш, когато излекуваме жалкия ти задник.

Окото пак го изгледа с искрица на свадливост. Но животното си оставаше там.

Макар че облекчението започваше да пропуква маската му на невъзмутимо спокойствие, Едион провлачи:

– Безполезните стражи на онази наблюдателница почти си загубиха ума по теб – излъга той. – Единият заяви, че искал да се ожените.

Тя изръмжа тихо. Едион направи крачка назад, но се ухили, без да откъсва очи от нейните.

– Знаеш ли какво им казах? Казах им, че нямат шанс. – Той понижи глас, задържайки измъчения й, изнурен поглед. – Защото аз ще се оженя за теб. – Обеща й той. – Някой ден. Ще се оженя за теб. Ще бъда благосклонен и ще ти позволя ти да избереш датата, дори да е след десет години. Или двайсет. Един ден обаче ще ми станеш съпруга.

Зелените очи се присвиха в нещо като женско възмущение и недоволство.

Той повдигна рамене.

– Как ти звучи принцеса Лизандра Ашривер?

Драконът изпуфтя. Разведрено. Все така уморено, но... и разведрено.

Тя отвори уста, като че се канеше да проговори, но осъзна, че не е способна в това си тяло. Измежду огромните й зъби се процеди кръв и тя потрепери от болка.

Чу се прашене и шумолене на храсталаци и пред него се появиха Елин, Роуан, баща му и Фенрис. Всичките мокри до кости, покрити с пясък и пребледнели като смъртници.

Кралицата му се спусна към Лизандра със стон и се хвърли на пясъка пред нея, преди Едион да я е спрял.

Лизандра обаче само потрепери, когато Елин сложи ръка върху люспите й и заповтаря:

– Съжалявам, толкова съжалявам.

Фенрис и Гавриел, който навярно бе спасил живота й, известявайки я с усиления си глас къде е уивърнът, останаха до горичката, а Роуан се приближи да огледа раните й.

Фенрис забеляза погледа на Едион, предупредителния гняв, изписан по лицето му, който му даваше да разбере, че никой от двама им не бива да се приближава до хамелеонката, и каза:

– Страшен изстрел, приятел.

Баща му кимна в знак на съгласие.

Едион не им обърна внимание. Запасите от магия, които братовчедка му и Роуан бяха изчерпали преди малко, вече се попълваха. Раните на хамелеонката се затваряха една по една. Бавно – болезнено бавно, но... кървенето спираше.

– Загубила е много кръв – отбеляза Роуан. – Прекалено много.

– През целия си живот не съм виждал такова нещо – пророни Фенрис.

Никой от тях не беше.

Елин трепереше, долепила ръка до люспестата кожа на приятелката си, лицето й беше толкова пребледняло и сломено, че суровите думи, които Едион й беше приготвил, се оказваха ненужни. Кралицата му знаеше цената. Беше й отнело толкова дълго да повери нещо на когото и да било от тях. Ако той й се развикаше точно сега, колкото и да му се искаше... Елин навярно нямаше да им възложи друга мисия. Защото, ако Лизандра не беше във водата, когато всичко се беше объркало толкова...

– Какво стана? – пророни той, улавяйки погледа на братовчедка си. – Какво стана, по дяволите?

– Загубих контрол – отвърна дрезгаво Елин.

И сякаш не можеше да се сдържи, докосна мястото между гърдите си, където през бялата й риза прозираше Амулетът на Оринт.

Веднага му просветна. Досети се какво точно носеше тя около врата си. Какво щеше да привлече вниманието на Ролф върху картата му – нещо, толкова близко до Валгите, че щеше да дойде на бегом.

Досети се защо е било толкова важно да рискува всичко, за да го вземе от Аробин Хамел. Защо и сега беше използвала Ключ на Уирда, който едва не беше избил всички им...

Вече трепереше, гневът му започваше да го надвива. Роуан обаче му се озъби с тих, злобен глас:

– Остави го за по-късно.

Защото Фенрис и Гавриел ги наблюдаваха с осезаемо напрежение.

Едион му изръмжа в отговор. Роуан му отвърна със студен поглед, който му казваше, че ако дори загатне какво носи кралицата им, ще изтръгне езика му. Буквално.

Едион потисна гнева си.

– Не можем да я пренесем, а е твърде слаба, за да се преобрази.

– Тогава ще изчакаме да събере сили – предложи Елин.

Тя отправи поглед към залива, където в момента качваха

Ролф на един от спасителните кораби. И към града отвъд, който още тържествуваше.

Победа, но на косъм. Малкото оцелели мисенианци, спасени от един от отдавна изчезналите им морски дракони. Елин и Лизандра бяха оплели древните пророчества, превръщайки ги в очевиден факт.

– Аз ще остана с нея – каза Едион. – Вие се справете с Ролф.

– Мога да донеса провизии от наблюдателницата – предложи баща му иззад него.

– Добре – съгласи се той.

Елин се изправи на крака със стон, но сведе очи към него, преди да поеме протегнатата ръка на Роуан.

– Съжалявам – пророни тихо.

Едион знаеше, че говори от сърце. Въпреки това не благоволи да й отвърне.

Лизандра простена, запращайки вибрации нагоре по краката му и чак до стомаха му, и той се извърна към хамелеонката.

Елин си тръгна, без да каже нито дума повече.

* * *

Пумата се скри в шубрака и остана там, докато Вълкът бдеше над дракона, проснат на плажа.

Синът му не помръдна оттам часове наред. Докато отливът чистеше пристанището от кръвта. Докато корабите на пиратския лорд изпращаха оцелелите си врагове към всепоглъщащите сини дълбини. Докато младата кралица се връщаше към града в сърцето на залива, за да се справи с последиците от действията си.

Когато слънцето заслиза към хоризонта, драконът се размърда, засия и започна да се смалява. Съвсем бавно люспите му се загладиха и се превърнаха в кожа, муцуната му се преобрази в съвършено човешко лице, а късите му крайници се издължиха в стройни бронзови крака. Голото й тяло беше покрито с пясък. Тя опита да стане, но не успя. Вълкът я загърна с пелерината си и я грабна на ръце.

Хамелеонката не възрази и когато той тръгна нагоре по плажа към горичката, тя затвори очи и отпусна глава на гърдите му.

Пумата не им се показа и сдържа предложението си за помощ. Сдържа и думите, които имаше нужда да изрече пред Вълка, току-що повалил морски уивърн с една-единствена стрела. Двайсет и четири годишен, а вече превърнал се в мит, разказван шепнешком край лагерния огън.

И събитията от изминалия ден несъмнено щяха да бъдат предавани край лагерни огньове в земи, които дори Пумата не бе преброждал в многовековния си живот.

Той погледа как Вълкът навлиза в гората на път към градчето в края на песъчливия път с изпадналата в несвяст хамелеонка в обятията си.

И се зачуди дали той самият някога щеше да бъде споменат в тези легенди, дали синът му щеше да разкрие пред света кой е баща му. Дали изобщо го беше грижа.

38.

Срещата с Ролф след опазването на пристанището беше бърза. Откровена.

И Елин знаеше, че ако не се махне от града до час-два, нищо чудно отново да експлодира.

Всеки ключ си има ключалка, беше й напомнила Деанна заповедта на Бранън. С нейния глас. И я беше нарекла с онази титла... онази титла, която събуждаше у нея ужас и проникновение, толкова дълбоки, че още не можеше да проумее значението им. Обещаната кралица.

Елин изскочи на един тесен плаж в далечния край на острова, беше тичала дотук, за да кипне кръвта й, да заглуши мислите в главата си. Зад нея стъпките на Роуан бяха тихи като смъртта.

Само двамата се бяха срещнали с Ролф. Окървавен и мокър до кости, пиратският лорд ги беше приел в централната част на странноприемницата си, чието име вечно щеше да му напомня за кораба, който тя бе разбила.

– Какво се случи, мътните го взели? – попита я той.

А тя беше толкова уморена, така бясна, погнусена и отчаяна, че едва успя да свика обичайната си напереност.

– Когато си благословен от Мала, се случва контролът да ти се изплъзне.

– Да ти се изплъзне? Не знам за какво сте си говорили на долната палуба, вие, кръгли идиоти, но от моето място изглеждаше, че напълно си загубила проклетия си разсъдък и се каниш да нападнеш града ми.

Роуан, който се беше облегнал на ръба на близката маса, обясни:

– Магията е живо нещо. Когато потънеш толкова надълбоко в нея, е трудно да не забравиш кой си и какво целиш. Фактът, че кралицата ми успя да се опомни, преди да е станало твърде късно, е подвиг сам по себе си.

Ролф май не се впечатли особено.

– На мен пък ми се струва, че беше като малко момиченце, което си играеше с непосилна мощ, и единствено това, че принцът ти изскочи пред теб, те възпря да изтребиш народа ми.

Елин затвори очи за миг и споменът за Роуан пред юмрука й, зареден с лунен огън, проблесна в съзнанието й. Щом ги отвори, остави суровата увереност в твърдението му да замръзне и да се вкамени.

– А на мен ми се струва – отвърна тя, – че пиратският лорд на Залива на Черепа и потомък на отдавна изчезналите мисенианци току-що сключи съюз с млада кралица, чието могъщество й позволява да руши цели градове, ако си науми. Струва ми се също, че съюзът ни те прави недосегаем и всеки глупак, решил да ти навреди, да узурпира властта ти, ще трябва да се пребори първо с мен. Затова те съветвам да спасиш каквото можеш от скъпоценния си кораб, да обявиш траур за десетината мъже, за чиято смърт поемам пълна отговорност и чиито семейства ще обезщетя, както се полага, и да си затваряш проклетата уста.

Тя се обърна към вратата, долавяйки как умората и гневът глождят костите й.

– Искаш ли да знаеш каква бе цената, която платих за картата? – попита Ролф зад гърба й.

Тя спря, а погледът на Роуан запрескача между двама им, макар че изражението му остана непроницаемо.

Елин се подсмихна през рамо.

– Душата ти?

От гърдите на Ролф се изтръгна сипкав смях.

– Да, донякъде. На шестнайсет бях просто роб на един от тези гнили кораби. Мисенианското ми потекло не беше нищо повече от билет за сигурен побой. – Той опря ръка върху буквите на „Вършач“. – Всяка припечелена монета се връщаше тук, при майка ми и сестра ми. Един ден корабът, на който работех, попадна в буря. Капитанът, надменен гадняр, отказа да намери безопасно пристанище и корабът ни беше унищожен. Повечето моряци се издавиха. Аз се носих по водата цял ден, докато не ме изхвърли на един остров в края на архипелага. Като се свестих, някакъв мъж се взираше в мен. Попитах го дали съм мъртъв, а той се засмя и ми зададе въпроса какво искам най-много. Понеже не бях на себе си, му отвърнах, че искам да съм капитан; да стана пиратски лорд на Залива на Черепа и да накарам наглите глупци като капитана, който бе убил приятелите ми, да се кланят пред мен. Още си мислех, че сънувам, когато ми обясни, че за да изпълни желанието ми, ще трябва да си платя. И цената ще е най-скъпото ми нещо на света. Казах, че ще му платя, каквото и да иска. И бездруго нямах нищо на свое име, нито богатства, нито пък близки хора. Лесно щях да се разделя с шепа монети. Той се усмихна и се изпари като морска мъгла. Щом се събудих, ръцете ми бяха татуирани.

Елин изчака да продължи.

Ролф сви рамене.

– Прибрах се тук, откривайки приятелски кораби с помощта на картата от непознатия. Дар от незнаен бог... или поне така си въобразявах. Чак като зърнах черния плат по прозорците на колибата ни, започнах да се притеснявам. И чак като разбрах, че майка ми и сестра ми събрали малкото ни пари да наемат лодка и тръгнали да ме търсят, както и че лодката се върнала в пристанището, но без тях, осъзнах каква цена бях платил. Това бе поискало морето. Това бе поискал той. Тъгата ме направи достатъчно бездушен да се развихря из града, из целия архипелаг. – Зелените очи на Ролф бяха също

толкова безпощадни, колкото тези на морския бог, който го бе благословил и проклел. – Такава е цената на моята сила. А ти с какво ще платиш, Елин Галантиус?

Тя излетя от стаята, без да му отговори. Макар че гласът на Деанна отекна в съзнанието й.

Обещаната кралица.

Сега, докато стоеше на пустия плаж, наблюдавайки морската шир, блещукаща под последните слънчеви лъчи, Роуан пророни до нея:

– По своя воля ли използва ключа?

В гласа му нямаше нито следа от упрек, от обвинение. Просто любопитство и загриженост.

– Не – отвърна дрезгаво Елин. – Не знам какво стана. Бяхме само двамата с теб, а в следващия момент... тя дойде.

Елин потри мястото между гърдите си, избягвайки допира със златната верижка, висяща от врата й. Гърлото й се стегна, като погледна същото това кътче между неговите гръдни мускули. Накъдето бе насочила юмрука си.

– Как можа? – промълви тя с превзето от студен трепет тяло. – Как можа да се хвърлиш пред силата ми?

Роуан направи стъпка към нея, но не повече. Прибоят и крясъците на чайките, долитащи на сушата за през нощта, изпълниха пространството между тях.

– Ако беше унищожила този град, щеше да унищожиш себе си и всяка надежда за съюзничество.

Първо се разтресоха ръцете й, сетне гърдите и коленете. Пламък и пепел се заусукваха върху езика й.

– Ако те бях убила... – изсъска тя, задавяйки се с думите, неспособна да довърши мисълта си, да я преглътне. Гърлото й гореше и тя стисна очи, докато около нея потръпваха топли пламъци. – Мислех, че съм достигнала дъното на магията си. – Призна му тя с вече преливаща сила твърде скоро, твърде скоро, след като я беше изпразнила. – Допусках, че онова, което открих във Вендлин, е било дъното. Не предполагах, че е било просто... преддверието.

Елин вдигна ръце и щом отвори очи, видя, че около пръстите й се вият огньове. Над света се разстла мрак. И тя погледна принца си през воал от златисто, синьо и червено. Изпъна безпомощно горящите си ръце в пространството помежду им.

– Тя ме отвлече... похити ме. И я чувствах... усещах съзнанието й. Все едно е била паяк, чакащ в мрежата си десетилетия наред с убеждението, че един ден ще имам силата и глупостта да използвам магията си и ключа заедно. Направо съм ударила звънеца за обяд.

Пламъците й лумнаха още по-ярко и тя им позволи да се извисят нагоре и да затанцуват.

Иронична, горчива усмивка от страна на Роуан.

– Вероятно иска да насочим всичките си усилия към намирането на Ключалката, щом ти праща това послание два пъти.

Така си беше.

– Сякаш не е достатъчно, че се боря с Ераван и Майев, че изпълнявам повелята на Бранън и Елена, ами сега и боговете ми дишат във врата.

– Може да е било предупреждение, може би Деанна е искала да ти демонстрира как някой злонамерен бог би могъл да те използва, ако не внимаваш.

– Доставих й огромно удоволствие. Желаеше да види на какво е способна силата ми, какво може да прави с тялото ми, с ключа. – Пламъците й се нажежиха още повече, превърнаха дрехите й в пепел и я оставиха облечена единствено в огън. – И как ме нарече... Обещаната кралица. Кога съм била обещана? На кого? С каква цел? Никога не са ме наричали така, дори преди краха на Терасен.

– Ще разберем – беше простият му отговор.

– Как може да си толкова... спокоен?

Живи въглени се разхвърчаха от нея като рояк светулки.

Роуан стисна устни.

– Повярвай ми, Елин, далеч не съм спокоен при мисълта, че си се превърнала в мишена за онези безсмъртни копелета. Далеч не съм спокоен при мисълта, че могат да те отнемат толкова лесно. Ако имаше как, щях да хвана Деанна и да й отмъстя за стореното.

– Тя е Богиня на лова. Така че щеше да си в неизгодно положение.

Пламъците й се поукротиха.

Върху лицето на Роуан изникна половинчата усмивка.

– Горделиви богове като нея неизменно допускат грешки. Пък и... – Той сви рамене. – Сестра й е на моя страна. – Килна глава, оглеждайки огъня й, лицето й. – Може би затова Мала ми се яви онази сутрин и ме благослови.

– Защото само ти си достатъчно арогантен и умопомрачен да погнеш богиня?

Роуан изхлузи ботушите си и ги метна на сухия пясък зад себе си.

– Защото съм достатъчно арогантен и умопомрачен да помоля Мала, носителката на огъня, да ми позволи да остана с жената, която обичам.

Пламъците й се превърнаха в чисто злато от думите му – от онази дума.

– А може би просто си единственият достатъчно арогантен и умопомрачен, за да обикнеш точно мен.

Неразгадаемата маска на лицето му най-сетне се пропука.

– Новооткритите дълбини на силата ти, Елин, не променят нищо. Постъпката на Деанна не променя нищо. Още си млада; силата ти тепърва ще расте. И ако този нов залеж от магия ти дава дори малко преимущество над Ераван, трябва да се благодариш на проклетия мрак за него. Двамата с теб ще открием начин да овладеем силата ти. Няма да си сама в това; и нямаш право да решаваш, че не заслужаваш любов, защото мощта ти може да унищожава, освен да спасява. Ако в сърцето ти се зароди ненавист към нея... – Той поклати глава. – Не вярвам да спечелим войната, ако поемеш по този път.

Елин отиде до плискащите се вълни и нагази до колене в тях. Гъсти струи пара се издигнаха край нея.

– Понякога – сподели му тя сред съскащата вода – ми се ще някой друг да можеше да поведе тази война.

Той пристъпи в пенливите вълни, защитен с магия от горещината й.

– Е – рече, коленичейки до нея, докато погледът й се рееше над тъмното море, – кой друг би успял да влезе под кожата на Ераван? Никога не подценявай силата на непоносимата си самонадеяност.

Тя се изкиска. Вече усещаше хладната целувка на водата по голата си кожа.

– Ако не ме лъже паметта, принце, точно непоносимата ми самонадеяност спечели вкиснатото ти безсмъртно сърце.

Роуан проникна във финия й огнен воал, който вече се превръщаше в сладък нощен въздух, и захапа игриво долната й устна.

– Липсваше ми, Огнено сърце.

Елин му позволи да я завърти към себе си във вълните и пясъка, да плъзне устни по долната й челюст, по извивката на едната й скула, до върха на елфическото й ухо.

– Тези ушички – пророни дрезгаво той, стисвайки леко със зъби ухото й – ме изкушават от месеци. – Проследи с език заострения му връх и тя изви гръб от удоволствие. Силните ръце около ханша й я хванаха по-здраво. – Понякога, докато спеше до мен в Миствард, едва устисквах да не ги захапя. Да те изям цялата.

– Хммм – измрънка тя и отметна глава назад, за да му даде достъп до шията си.

Роуан се подчини на безмълвната й команда и я обсипа с целувки, хапейки я с приглушено ръмжене тук-там.

– Никога не съм обладавал жена на плажа – измърка той до кожата й и засмука нежно мястото между шията и рамото й. – А и гледай, нямаме си... странични наблюдатели.

Едната му ръка пропълзя от ханша й нагоре към белезите по гърба й, а другата обгърна задните й части, придърпвайки я още по-близо до него.

Елин плъзна ръце по гърдите му и изхлузи бялата му риза през главата му. Топли вълни се разбиваха в тях, но Роуан я държеше здраво – неподвижен, непоклатим.

Тя се опомни достатъчно, за да каже:

– Някой може да дойде да ни търси.

Той се засмя до врата й.

– Нещо ми подсказва – прошепна й и дъхът му погъделичка кожата й, – че няма да ти пречи дори да ни открият. Дори някой да види колко ревностно възнамерявам да те... боготворя.

Елин долови как думите увисват помежду им, как тя самата увисва от ръба на скалата. Преглътна сухо. Но Роуан я бе прихващал при всяко нейно падане – първо, когато беше полетяла в бездната от отчаяние и тъга; после и когато стъкленият дворец беше рухнал под нея. А сега... за трети път... Не се страхуваше.

Погледна го в очите и заяви с ясен, дързък и непоколебим глас:

– Обичам те. Влюбена съм в теб, Роуан. От доста време насам. И знам, че има ограничения за онова, което можеш да ми дадеш, че сигурно ти е нужно време...

Устните му се сблъскаха с нейните и той промълви в тях, сипейки в сърцето й, в душата й думи, по-скъпоценни от рубини и смарагди, и сапфири.

– И аз те обичам. Нищо не ме ограничава и не ми трябва време. Ще продължавам да те обичам дори когато този свят се превърне в забравена шепа прах между звездите.

Елин не знаеше кога точно е заплакала, кога тялото й се е разтресло от емоции. Никога не бе изричала такива думи – пред никого. Никога не си бе позволявала такава уязвимост, никога не бе усещала това палещо, безкрайно чувство, така всепоглъщащо, че мощта му можеше да я убие.

Роуан се откъсна от нея и избърса сълзите й с палци. После й нашепна едва доловимо сред бумтежа на прибоя.

– Огнено сърце.

Тя подсмръкна.

– Мишелов.

Той прихна в смях и я положи на пясъка с нежност, граничеща с благоговение. Изваяните му гърди се надигнаха леко, когато плъзна поглед по голото й тяло.

– Толкова си... красива.

Елин съзнаваше, че не говори просто за кожата, извивките и тялото й.

Въпреки това измърка с усмивка.

– Знам.

Вдигна ръце над главата си, за да остави Амулета на Оринт на безопасно, по-високо място, после се протегна мудно, извивайки гръб, и заби пръсти в копринения пясък.

Роуан проследи с очи всяко движение, всяко трепване на мускул и кожа. Щом погледът му се задържа върху гърдите й, лъснали от морската вода, по лицето му се изписа неудържим глад.

Сетне очите му се спуснаха надолу. И по-надолу. А като достигнаха връхната точка на бедрата й и се премрежиха, Елин рече:

– Цяла нощ ли възнамеряваш да ме зяпаш така?

Устата му се отвори леко. Дишаше учестено и тялото му вече й показваше какво предстои.

Призрачен вятър зашумоля сред палмите и прелетя с тихо съскане над пясъка. Магията й затрептя и Елин усети как щитът му се спуска край тях. Тя изпрати собствената си сила да го обходи и огнените й искри затанцуваха по невидимата стена.

Кучешките зъби на Роуан просветнаха.

– Нищо не може да премине през този щит. И нищо не може да ме нарани.

Нещо стегнато в гърдите й се отпусна.

– Толкова ли е различно с такава като мен?

– Не знам – призна й той. Очите му пак пребродиха тялото й, сякаш виждаха през кожата й, та чак до горящото й сърце. – Никога досега не съм бил с... равна. Никога не съм си давал пълна свобода.

За всяка частица сила, която тя щеше да запрати към него, Роуан щеше да й върне частица от своята. Елин се опря на лакти и вдигна уста до новия белег на рамото му – малка, назъбена рана, широка колкото връх на стрела. Целуна я веднъж, два пъти.

Тялото на Роуан беше толкова напрегнато над нейното, че мускулите му можеха да се скъсат. Ръцете му обаче бяха нежни, когато се плъзнаха по гърба й, галейки белезите й и татуировките, с които ги бе покрил.

Вълните гъделичкаха и милваха кожата й, а той понечи да се намести върху нея, но тя опря ръка в гърдите му и го накара да замръзне. Усмихна се до устата му и пророни:

– Щом казваш, че сме равни, не разбирам защо още си полуоблечен.

Без да му даде време за отговор, проследи с език линията на устните му, докато пръстите й разкопчаваха катарамата на износения му портупей. Вече не чуваше дишането му.

И само за да провери какво ще стори, го докосна през панталона му.

Роуан изруга гръмогласно.

Тя се засмя тихо, отново целуна последния му белег и провлачи лениво пръст надолу по тялото му, без да откъсва поглед от очите му нито за миг.

А когато пак долепи длан до панталона му, прошепна:

– Мой си.

Дишането на Роуан се възстанови, насечено и буйно като вълните, разбиващи се край тях. Тя откопча горното копче на панталона му.

– Твой съм – каза дрезгаво той.

Още едно копче се отвори.

– И ме обичаш – продължи Елин. Твърдение, не въпрос.

– Каквото и да става – отвърна приглушено Роуан.

Тя откопча третото последно копче, а той я пусна, за да хвърли панталона си в пясъка до тях, събувайки бельото си с него. Устата й пресъхна, като плъзна очи по голото му тяло.

Роуан бе роден и обучаван за битки и всеки сантиметър от него принадлежеше на чистокръвен воин.

По-красиво нещо не беше съзирала в живота си. Неин – той беше неин и...

– Ти си моя – прошепна Роуан и тя усети обладанието му в костите си, в душата си.

– Твоя съм – отговори тя.

– И ме обичаш.

От очите му, изпод всичката воинска свирепост, надничаха надежда и кротка радост.

– Каквото и да става.

Твърде дълго – твърде дълго бе скитал сам по света. Но самотата му приключваше тук.

Роуан я целуна отново. Бавно. Нежно. Плъзна ръка по извивките на тялото й, снижавайки се над нея, намествайки бедра между нейните. Допирът му изтръгна стон от гърлото й и втори, когато докосна с кокалче тежката, болезнено чувствителна долна страна на едната й гърда. И още един, щом се приведе да целуне другата.

Зъбите му драснаха зърното й и тя затвори лениво очи със сладострастен вопъл.

О, богове! О, пламтящи, прокълнати богове! Роуан знаеше какво прави... знаеше, и още как.

Езикът му обходи зърното й и тя отметна глава назад, забивайки пръсти в раменете му, сякаш в безмълвна команда да поеме още от нея, по-смело.

Той изръмжа одобрително с уста върху гърдата й и приплъзна мудно ръка от ребрата й надолу към кръста й, към бедрата й и обратно. Тя се изви в безгласно повеление...

Призрачна милувка, сякаш въплъщение на северния вятър, прелетя през гърдите й.

Елин избухна в огън.

Роуан се засмя мрачно на червените, златисти и сини пламъци, които избуяха край тях, озарявайки палмите, издигащи се в горния край на плажа, и вълните, разбиващи се зад него. Елин можеше да се уплаши, да се разтревожи, ако не беше покрил устата й със своята, ако призрачните ръце от хладовит вятър не бяха продължили да галят гърдите й, ако собствената му ръка не се устремяваше все по-близо и по-близо до мястото, където копнееше да го почувства.

– Превъзходна си – пророни той до устните й и езикът му проникна между тях.

Твърдината му се опря в нея и тя повдигна таз, жадна да се притисне към него, готова на всичко да облекчи нарастващата болка между краката си. Роуан простена и тя се зачуди дали в целия свят имаше друг мъж, който би дръзнал без капка страх да легне гол с горяща жена.

Тя пъхна ръка между телата им и когато я сключи около същината му, дивейки се на облечената в кадифе стомана, Роуан простена отново и се притисна към дланта й. Елин откъсна уста от неговата, впери поглед в боровозелените му очи и плъзна ръка по гладката му кожа. Той сведе глава – не за да я целуне, а за да наблюдава движенията й.

Бесен вятър, пропит с лед и сняг, профуча край тях. Този път тя се засмя. Роуан обаче я сграбчи за китката и махна ръката й. Тя отвори уста да възрази, жадна да го докосва още, да го вкусва още.

– Остави на мен – промълви гърлено той до блесналата от морска вода кожа между гърдите й. – Нека аз те докосвам.

Гласът му трепереше толкова, че Елин вдигна брадичката му с палец и показалец.

Страх и облекчение проблеснаха в замъгления му от лъст поглед. Сякаш искаше да я докосва не просто за да й достави удоволствие, но и за да си напомни, че е оцеляла днес, че е в безопасност. Тя се поизправи и докосна устните му със своите.

– Да видим какво можеш, принце.

Роуан се усмихна похотливо и се отдръпна от нея, за да прокара широка ръка от гърлото й чак до кътчето, където се съединяваха бедрата й. Елин потръпна задъхано от собственическия му допир, а той хвана всяко от бедрата й и отвори краката й, разкривайки я напълно пред себе си.

Поредната вълна се разля покрай тях и хладната й вода сякаш обсипа с хиляди целувки кожата й. Роуан целуна пъпа й, единия й хълбок.

Елин не можеше да откъсне поглед от сребристата му коса, озарена от солената вода и лунната светлина, от здравите ръце, които я държаха открита пред него, докато спускаше глава между краката й.

И докато Роуан я вкусваше на онзи плаж, докато се смееше до влажната й кожа, а тя крещеше името му с дрезгав глас, отекващ над палмите, копринения пясък и водата, Елин загърби здравия разум.

Залюля ханша си в хватката му, умолявайки го да продължава, да не спира. Той й се подчини, прониквайки с пръст в нея, докато езикът му галеше онова съкровено място и о, богове, всеки момент щеше да избухне в звезден огън...

– Елин – изръмжа умолително той.

– Моля те – простена тя. – Моля те.

Горещият й вопъл го срази. Пак се надигна над нея и от гърлото й се изниза тъничък звук – или тихо скимтене, или името му.

Роуан зарови едната си ръка в пясъка до главата й, вплитайки пръсти в косите й, а с другата насочи онази така жадувана част от себе си към сърцевината й. При първия му допир тя забрави собственото си име. А когато проникна в нея с нежни, въртеливи тласъци, изпълвайки я сантиметър по сантиметър, забрави, че е кралица с отделно тяло и кралство, и цял свят, който да брани.

След като Роуан се настани надълбоко в нея, разтреперан от въздържание, за да й даде време да се пригоди, тя вдигна горящи ръце към лицето му и вятър и лед зафучаха край тях, затанцуваха по вълните с ивици пламък. В очите му нямаше думи; нито пък в нейните.

Словата бяха безсилни. Всички езици бяха изнемощели и в техния, и в другите светове.

Той се наведе и превзе устата й, а движенията му накараха и двама им да обезумеят.

Дали тя плачеше, или неговите сълзи се стичаха по лицето й и се изпаряваха сред огъня й...

Тя провлачи ръце по здравия му, мускулест гръб, по белезите от отдавнашни битки и стари кошмари. А когато тласъците му се задълбочиха, заби нокти в кожата му и прокара кървави бразди, белязвайки го като свой. Болката го подтикна да се впие още по-надълбоко в нея, а тя изви гръб и му разкри гърлото си. На него – само на него.

Магията му се развихри с пълна мощ, но устата му докосваше нежно врата й дори докато кучешките му зъби дращеха леко кожата й. А допирът на тези смъртоносни оръжия до най-уязвимата й част, гибелта, дебнеща толкова близо, ръцете, които вечно щяха да я даряват с любов...

Зенитът я връхлетя като горски пожар. И макар да не помнеше собственото си име, си спомни това на Роуан и го извика към небесата, докато той продължаваше да се движи, изцеждайки и последната капка наслада от нея, а огънят й превръщаше пясъка около тях в стъкло.

Щом зърна това, Роуан също избухна мощно и простена името й, припомняйки й го, и над водата затанцуваха светкавици, вятър и лед.

Елин го притискаше към себе си през цялото време, съединила огнения опал на магията си с неговата сила. И докато изригваше в нея, мълнии и пламъци озаряваха морето.

Светкавиците продължиха да прорязват небето, тихи и прелестни, дори след като тялото му се укроти. Звуците на света се изляха около тях. Дъхът му беше пресеклив като плисъка на разбиващите се в брега вълни, докато обсипваше с лениви целувки слепоочията й, носа й, устата й. Елин откъсна очи от изяществото на преплетените им магии, на единението им, и откри, че неговото лице бе по-изящно от всичко останало.

Цялата трепереше – Роуан също, все още в нея. Той зарови лице в извивката между врата и рамото й и насеченият му дъх стопли кожата й.

– Никога... – подхвана с дрезгав глас. – Не вярвах, че може да е толкова...

Тя замилва с пръсти белязания му гръб.

– Знам – пророни. – Знам.

Вече копнееше за още, пресмяташе колко време трябваше да му даде.

– Веднъж ми каза, че не хапеш жените на други елфи. – Роуан се напрегна леко. Тя обаче продължи с престорена свенливост: – Значи ли това, че... би хапал собствената си жена?

В зелените му очи просветна разбиране и той вдигна глава от врата й да огледа мястото, където кучешките му зъби някога бяха пробили кожата й.

– Тогава за пръв път загубих контрол край теб. Идеше ми да те хвърля от някоя скала, но те ухапах, преди да осъзная какво върша. Мисля, че тялото и магията ми знаеха истината. И беше толкова... – Роуан въздъхна пресекливо. – Толкова вкусна. И това ме ядосваше. Не можех да спра да мисля за теб. Будех се нощем с вкуса ти върху езика си, с идеята за мръсната ти, красива уста. – Той прокара палец по устните й. – Не знаеш колко покварени намерения съм имал към нея.

– Хммм, аз също, но така и не отговори на въпроса ми – отвърна Елин, свивайки пръстите на краката си в мокрия пясък и топлата вода.

– Да – потвърди с гърлен глас Роуан. – Някои елфи обичат да го правят. За да маркират територията си, за удоволствие...

– А жените хапят ли мъжете си?

Въпросът го накара да се втвърди отново в нея. О, богове – елфически любовници. Същинско щастие беше да си намериш такъв.

– Ти искаш ли да ме захапеш? – попита я пресипнало той.

Елин погледна шията му, великолепното му тяло и лицето, което някога бе мразила свирепо. И й стана чудно дали е възможно да умре от любов по някого. Да го обича достатъчно, че времето и разстоянията, и смъртта да не са от значение.

– До шията ти ли съм ограничена?

Очите на Роуан просветнаха и тласъкът му беше достатъчен отговор.

Започнаха да се движат заедно в ритъм с морето пред тях и когато той отново изрева името й към звездната чернота, Елин се надяваше и боговете да са го чули, да са разбрали, че дните им са преброени.

39.

Роуан не знаеше дали да се радва, да се вълнува, или да

се плаши от това, че беше благословен с кралица и любовница, която далеч не се интересуваше от нормите на приличие. Беше я обладал три пъти на онзи плаж – два пъти в пясъка и трети път в топлите води. Но кръвта му още беше наелектризирана. И още я желаеше.

Решили бяха да поплуват в плитчините, за да отмият пясъка, полепнал по телата им, но Елин обви крака около кръста му, целуна го по врата и облиза ухото му, както той беше си играл с нейните, и в следващия момент отново се озова в нея. Тя знаеше защо има необходимост от близост с нея, защо има потребност да я вкуси отново и да я почувства с всяка част от тялото си. И нея я изгаряше същата нужда.

Роуан още я изпитваше. След първия път се беше почувствал зашеметен, беше му се наложило да събира здравия си разум. Единението с Елин го беше... отприщило, беше го сразило и възродило. Магията му беше песен, а тя...

За пръв път изживяваше подобно нещо. Всичко, което й даваше, тя му връщаше по свой начин. А когато го захапа, докато правеха любов за втори път в пясъка... Магията му превърна в трески шест от близките палми и връхният момент беше толкова буен, че очакваше тялото му да рухне.

След като приключиха и Елин понечи да се върне в Залива на Черепа, облечена само в пламъците си, той й предложи ризата и колана си.... които не прикриваха почти нищо, особено прекрасните й крака, но поне намаляваха вероятността за пълен скандал.

Донякъде. А и щеше да стане очевидно какво са правили на плажа веднага щом се появяха пред някого със свръхестествено обоняние.

Белязал я бе с по-плътен мирис от предишния й. Белязал я беше дълбоко и истински и нямаше връщане назад, не можеше да го отмие от себе си. Тя го беше нарекла свой, а той нея – също и Роуан схващаше, че й е напълно ясно какво означава това, също както знаеше, че... Елин беше направила своя избор. Решила бе окончателно кой ще споделя кралското й легло.

А той щеше да опита да се докаже достоен за тази чест, да докаже, че я заслужава, че кралицата му не беше заложила на грешния кон. Все някак. Щеше да си спечели привилегията. Макар и да нямаше какво друго да й предложи освен магията и сърцето си.

Но познаваше кралицата си. И знаеше, че независимо от значимостта на постъпката им, Елин го беше задържала на плажа, за да избегне останалите. Да избегне въпросите и опасенията им. Ала веднага щом стъпи в „Океанската роза“ и забеляза, че стаята на Едион свети, разбра, че приятелите им няма да стоят настрана.

Елин се мръщеше към светлината, но раздразнението й бързо отстъпи място на тревогата, като си спомни за хамелеонката, която бяха оставили в несвяст. Хукна към стаята с тихи боси стъпки и не си направи труда да почука на вратата, преди да я отвори със замах.

Роуан въздъхна рязко, мъчейки се да охлади с магията си все още горящата си кръв. Да укроти инстинктите, бушуващи в него. Не да я обладае отново, а да премахне всяка заплаха.

Опасно време настъпваше за елфа, когато намереше любовница. И още по-опасно, когато връзката им значеше нещо повече.

Дориан и Едион седяха със скръстени ръце в двете кресла пред студената камина.

И лицето на братовчед й пребледня от ужас, като надуши Елин, като разпозна видимите и невидими следи по двама им.

Лизандра, която стоеше в леглото с изнурено лице и присвити очи, се обади първа:

– Позабавлявахте ли се добре?

Едион не смееше да помръдне и предупреждаваше Дориан с поглед да последва примера му. Роуан едва сдържа гнева си, виждайки други мъже в близост до кралицата си, и опита да си припомни, че са му приятели, но...

Първичната му ярост стихна, щом усети облекчението й при вида на почти оздравялата хамелеонка, възвърнала си съзнанието. Въпреки това кралицата му просто сви рамене.

– Нали само за това стават тези проклети елфи.

Роуан вдигна вежди и се засмя тихо, чудейки се дали да й напомни, че го беше умолявала, беше използвала думи като „моля те“ и „о, богове“, и още много пъти „моля те“. Нямаше търпение да изтръгне отново такива рядко срещани обноски от нея.

Елин го стрелна с кръвнишки поглед, предизвиквайки го да изрече мислите си на глас. И въпреки че току-що я бе направил своя, че още усещаше вкуса й в устата си, Роуан се досещаше, че стигнеха ли до леглото, кралицата му нямаше да получи почивката, от която се нуждаеше.

Бузите на Елин поруменяха, сякаш съзираше плановете му, но свали амулета от врата си, пусна го на ниската масичка между Едион и Дориан и обяви:

– Научих, че това е третият Ключ на Уирда още докато бях във Вендлин.

Мълчание.

После, сякаш не беше разрушила и малкото чувство на сигурност, което им беше останало, тя извади Окото на Елена от чантата си, преметна го веднъж във въздуха и кимна към краля на Адарлан.

– Струва ми се, че е време да се запознаеш с предшественицата си.

* * *

Дориан изслуша разказа на Елин.

За Ключа на Уирда, който носеше тайно около врата си, за случилото се същия ден в залива, за това как бе изиграла Лоркан, както и че воинът рано или късно щеше да се върне при тях – ако имаха късмет, с другите два ключа. И ако имаха шанса, дотогава щяха да са намерили Ключалката, която вече на два пъти й заповядваха да вземе от Каменните блата – единственото нещо, способно да скрепи Ключовете на Уирда с портата, от която бяха изсечени, и веднъж завинаги да сложи край на заплахата от Ераван.

Колкото и съюзници да си спечелеха, нямаше да е от значение, ако не попречеха на Ераван да освободи с ключовете валгските орди от неговия свят и да ги запрати срещу Ерилея. Дори с два от тях бе успял да потопи земята в такъв мрак. Ако се сдобиеше и с третия, ако получеше контрол над Портата на Уирда и възможността да я отваря към всеки свят, който си избереше, да призовава през нея страховити армии... На всяка цена трябваше да открият Ключалката, за да обезопасят ключовете.

Щом кралицата приключи с разказа си, Едион преливаше от притаен гняв, Лизандра се мръщеше, а Елин изгаси свещите из стаята с едно махване на ръката си. Два древни тома, извадени от претъпканите дисаги на Едион, лежаха отворени върху масата. Той познаваше вехтите книги, но нямаше представа, че ги е взела от Рифтхолд. Огънатият метален амулет Окото на Елена седеше върху едната, докато Елин разглеждаше руните, изписани върху някаква пожълтяла от старост страница.

След малко изрисува символите с кръвта си по дървения под и в стаята се спусна тъмнина.

– Май сметката ни за нанесените щети в този град ще се покачи – отбеляза Лизандра.

Елин изсумтя.

– Просто ще покрием символите с килима.

Довърши един от знаците – Знак на Уирда, осъзна с ужас Дориан, отстъпи назад и взе Окото.

– А сега какво? – попита Едион.

– Сега ще си държим езика зад зъбите – отвърна любезно Елин.

Лунната светлина се разля по дървения под, погълната от мрачните линии, нарисувани с кръвта й. Елин отиде при Роуан, който седеше на ръба на леглото, все още гол до кръста, тъй като кралицата носеше неговата риза, и се настани до него с ръка на коляното му.

Лизандра забеляза първа.

Надигна се в леглото с лъснали от животинска възбуда очи и загледа как лунната светлина сияе върху кървавите символи. Елин и Роуан скочиха на крака. Дориан просто се взираше в знаците, в снопа бяла светлина, проникващ през отворените балконски врати.

И сякаш самата светлина служеше като порта, снопът лунни лъчи придоби почти човешка форма.

Призрачната фигура мъждукаше като излязла от нечий сън.

Косъмчетата по ръцете на Дориан настръхнаха. И той прояви благоразумието да стане от стола си, за да коленичи със сведена глава.

Само той го направи. В този миг осъзнаваше, че единствено той бе разговарял с Гавин, другаря на Елена. Преди много, много време – в един друг живот. Не смееше да се замисли как би възприела факта, че сега носеше меча му Дамарис. Елин не си го беше поискала, а и като че ли нямаше такова намерение.

Приглушеният далечен женски глас като че мъждукаше заедно с фигурата.

– Твърде... далеч – каза ведър младежки глас.

Елин пристъпи напред и затвори древните магически книги, тръсвайки шумно едната върху другата.

– Е, Рифтхолд не е особено удачно място за срещи в момента, а гробницата ти е разрушена, така че това е положението.

Дориан вдигна глава и погледът му запрескача между мержелеещата фигура от лунна светлина и младата кралица от плът и кръв.

Размитото тяло на Елена изчезна и се появи отново, сякаш дори вятърът я смущаваше.

– Не мога... да се задържа...

– Тогава ще побързам – отвърна с остър като бръснач глас Елин. – Край на игричките. Край на полуистините. Защо днес дойде Деанна? Разбирам: важно е да намеря Ключалката. Но какво представлява тя? И ми обясни защо ме нарече Обещаната кралица.

Думите й като че удариха предшественицата му подобно на светкавица и тя се появи в телесен вид.

Беше прелестна: лицето й – младо и мрачно, косата й – дълга и сребристобяла като на Манон, а очите й... Смайващо, зашеметяващо сини. Впери ги в него, докато призрачен ветрец развяваше светлата й рокля.

– Стани, млади кралю.

Елин изсумтя.

– Може ли да не си играем на древни духове?

Ала Елена просто огледа Роуан и Едион. Тя преглътна и слабата й светла шия подскочи леко.

А Елин, боговете да са им на помощ, щракна с пръсти към кралицата – веднъж, два пъти, – за да привлече вниманието й.

– Ехо, Елена – провлачи тя, – радвам се да те видя. Доста време мина. Ще ми отговориш ли на няколко въпроса?

В очите на мъртвата кралица просветна раздразнение. Въпреки това брадичката й остана вдигната, а стройните й рамене изправени.

– Нямам много време. Връзката се поддържа трудно толкова далеч от Рифтхолд.

– Каква изненада.

Двете кралици впериха високомерни погледи една в друга.

Елена, Уирдът да го вземе, се предаде първа.

– Деанна е богиня. За нея не важат нашите правила и морални принципи. И нашето време не съществува за нея. Днес позволи на магията ти да докосне ключа, той отвори някаква врата, а точно в този момент Деанна те е наблюдавала. Да ти проговори богиня, това е чест. А ти я прокуди, преди да е приключила. Няма да ти го прости скоро, Ваше Величество.

– Да се нареди на опашката с враговете ми – отвърна Елин.

Елена поклати глава.

– Толкова... толкова много не можах да ти кажа.

– Например това, че двамата с Гавин не сте убили Ераван, а само сте излъгали всички и сте оставили на нас да се справяме с него?

Дориан се осмели да надникне към Едион, но той беше сложил генералската маска и наблюдаваше мъртвата кралица в стаята с каменно, пресметливо изражение. А Лизандра – Лизандра беше изчезнала.

Не, беше се преобразила в призрачен леопард и се прокрадваше из сенките. Роуан държеше небрежно ръка върху меча си, но магията на Дориан обходи стаята и му даде да разбере, че оръжието му щеше да послужи просто да отвлече вниманието на Елена от магическия удар, който принцът щеше да й нанесе, ако дори погледнеше Елин странно. И наистина, непробиваем въздушен щит се издигаше между двете кралици и изолираше стаята от външния свят.

Елена поклати глава, разлюлявайки сребристата си коса.

– Планът беше да вземеш Ключовете на Уирда, преди Ераван да е постигнал толкова.

– Е, не смогнах – озъби й се Елин. – Ще прощаваш, ама насоките ти не бяха особено ясни.

– Нямам време да обяснявам – отвърна Елена, – но знай, че това беше единственият вариант. Само така можех спася Ерилея. – И независимо от свадата помежду им, кралицата показа дланите си на Елин. – Деанна и баща ми са ти казали истината. Мислех... мислех, че е счупена, но ако те са ти съобщили да намериш Ключалката...

Тя прехапа долната си устна.

– Бранън ми каза да я търся в Каменните блага на Ейлве – обясни Елин. – Но къде точно се намират тези блата?

– Някога в сърцето на блатата процъфтяваше велик град – пророни Елена. – Сега почти целият е под вода. Скрихме останките от Ключалката в един храм в центъра му. Аз не... Баща ми се сдоби с нея на ужасяваща цена... която беше... тялото на майка ми, смъртният й живот. Ключалка за Ключовете на Уирда, която може да затвори портата и да запечата ключовете в нея завинаги. Аз така и не разбрах навреме каква е била целта й: баща ми ми разказа твърде късно. Знаех само, че Ключалката може да бъде използвана един-единствен път и силата й може да затвори всичко, което носителят пожелае. Затова я откраднах. Използвах я за себе си, за народа си. И оттогава изкупувам вината си.

– Употребила си я да затвориш Ераван в гробницата му – прошепна Елин.

Умолителното изражение напусна лицето на Елена.

– Приятелите ми загинаха в долината на Черната планина, за да ми дадат шанс да го спра. Чувах писъците им дори от лагера на Ераван. Няма да се извинявам, задето опитах да сложа край на кръвопролитията и да върна бъдещето на оцелелите. На вас.

– Значи си използвала Ключалката, после си я хвърлила в онези руини?

– Оставихме я в свещения град на равнината да служи като паметен символ за всички погубени животи. Но няколко десетилетия по-късно страшно бедствие разтърси онези земи... и градът потъна. Блатните води го заляха и Ключалката бе забравена. Никой не се върна да я вземе. Силата й беше изразходвана. А без мощта си беше просто дрънкулка от метал и стъкло.

– До този момент?

– Щом и баща ми, и Деанна са ти казали за нея, изглежда, че ще изиграе важна роля за победата над Ераван.

– Прощавай, но ми е трудно да повярвам на богиня, която опита да ме използва като марионетка, за да взриви града.

– Понякога се държи необяснимо, но едва ли е искала да ти навреди...

– Не на мен тези.

Образът на Елена замъждука отново.

– Отидете в Каменните блата. Намерете Ключалката.

– Казах на Бранън, ще го кажа и на теб: имаме по-належащи задачи...

– Майка ми загина, за да изкове Ключалката – рече гневно Елена с пламнали очи. – Пожертва смъртното си тяло, за да изкове Ключалката за баща ми. Аз наруших обещанието си и я използвах противно на волята й.

Елин примигна, а Дориан се запита дали не трябва сериозно да се притесни, щом дори тя бе останала без думи. Но кралицата на Терасен прошепна:

– Коя е била майка ти?

Дориан претърси паметта си, цялата история на кралското си семейство, но не откри нищо.

От гърлото на Елена се изтръгна вопъл, а образът й избледня до прозирна плетеница от паяжини и лунна светлина.

– Онази, която обичаше баща ми най-много; която го благослови с толкова могъщи дарове, а после се обрече на смъртно тяло и му завеща сърцето си.

Елин отпусна ръце надолу.

– По дяволите! – изруга тихо Едион.

Елена се засмя безрадостно и каза на Елин:

– Според теб защо гориш толкова ярко? Не само кръвта на Бранън тече във вените ти. Но и тази на Мала.

– Мала, носителката на огъня, ти е била майка – пророни Елин.

Но Елена вече я нямаше.

– Цяло чудо е, че двете не се избихте една друга – обади се Едион.

Дориан не си направи труда да го поправи, че би било невъзможно, тъй като едната от тях вече не беше сред живите. Вместо това претегли думите на мъртвата кралица в главата си. Роуан, който оставаше безмълвен, като че ли правеше същото. Лизандра душеше кървавите символи, сякаш проверяваше дали древната кралица се е изпарила напълно.

Елин отправи поглед през отворените балконски врати с натежали клепачи и стиснати устни. Отвори юмрука си и огледа Окото на Елена.

Часовникът удари един часа сутринта. Тя се обърна бавно към тях. Към него.

– Кръвта на Мала тече във вените ни – заяви с дрезгав глас и сключи пръсти около амулета, преди да го пъхне в джоба на ризата му.

Той примигна, осъзнавайки, че е права, както и че навярно могъщите дарби и на двама им се дължаха именно на това.

С надеждата, че Роуан може да е видял или чул нещо през всичките си пътешествия, Дориан го попита:

– Наистина ли е възможно бог да се превърне в смъртен?

Роуан извърна бдителния си поглед от Елин и отговори:

– Досега не съм чувал за такова нещо. Но... случвало се е елфи да пожертват безсмъртието си, за да обединят живота си с този на смъртните си другари. – Дориан имаше отчетливото чувство, че Елин умишлено оглежда едно петно върху ризата си. – Но не се съмнявам, че Мала би намерила начин да го стори.

– Намерила е – промълви Елин. – Онази... бездна от сила, която открих днес... Завещана ми е от Мала. Елена може да е всякаква, но не ни лъжеше за това.

Лизандра си възвърна човешкия облик и така се олюля на краката си, че се стовари на леглото, преди Едион да й се е притекъл на помощ.

– И сега какво? – попита със сипкав глас. – Флотата на Ераван чака в Залива на Оро, Майев плава към Ейлве. Но никой от двамата не подозира, че у нас е един от Ключовете на Уирда; нито че съществува такава ключалка... и се намира точно между войските им.

За част от секундата Дориан се почувства като безполезен глупак, защото всички в стаята, включително той самият, обърнаха погледи към Елин. Та той беше кралят на Адарлан, охули се. Имаше не по-малка от нейната власт. Въпреки че земите и народът му бяха откраднати, а столицата му – пленена.

Елин обаче потърка очи с палец и показалец и въздъхна уморено.

– Много, ама много я мразя тая бъбрица. – Тя вдигна глава, огледа всички им и рече просто: – Сутринта потегляме към Каменните блата, за да намерим Ключалката.

– Ролф и мисенианците? – попита Едион.

– С половината му флота тръгват да издирват мисенианците, където и да са се укрили. После отплават на север към Терасен.

– Рифтхолд ще е точно по пътя им, а уивърните патрулират из цялата територия – изтъкна Едион. – И този план зависи от това дали можем да имаме доверие на Ролф да изпълни обещанието си.

– Ролф знае как да се пази – отбеляза Роуан. – А и нямаме друг избор, освен да му се доверим. Все пак преди две години и половина удържа на думата си да освободи робите.

Елин се беше погрижила за това.

– А другата половина от флотата на Ролф? – настоя Едион.

– Няколко кораба ще останат да пазят архипелага – обясни Елин. – А останалите тръгват с нас към Ейлве.

– Не можем да преборим армадата на Майев само с малка част от флотата на Ролф – скръсти ръце Едион. Дориан реши да не изразява съгласието си, оставяйки темата в ръцете на генерала. – Камо ли всички сили на Морат.

– Нямам намерение да ги атакуваме – отвърна лаконично Елин и с това сложи точка на спора.

След това Елин и Роуан се оттеглиха в стаята си.

Дориан продължи да будува дори когато дишането на съквартирантите му стана дълбоко и равномерно. Премисляше всяка от думите на Елена, спомена за отдавнашната поява на Гавин, който го беше събудил, за да попречи на Елин да отвори онзи портал. Може би го беше сторил не за да я спаси от проклятието, дебнещо отвъд, а за да не позволи на алчните, бездушни богове да я обладаят, както бе сторила Деанна днес.

В крайна сметка реши да остави тези размишления за някой друг път, когато нямаше да е толкова склонен към прибързани заключения. Въпреки това нишките на мисълта обгърнаха като дантела съзнанието му, сияейки в червено, зелено, златисто и синьо, шепнейки тайните си на другосветски езици.

* * *

Един час след съмване отплаваха от Залива на Черепа на борда на най-бързия кораб, който Ролф можеше да им предостави. Зает с подготовката на флотата си, капитанът не благоволи да се сбогува с тях, когато напуснаха блещукащите води на пристанището и се понесоха към тучния архипелаг отвъд. Въпреки това на раздяла поднесе един подарък на Елин: приблизителните координати на Ключалката. Картата му беше посочила къде горе-долу да я търси. Пиратският лорд ги предупреди, че щом татуировката му не успяваше да открие точното й местоположение, явно бе защитена с някакви заклинания. Но и това беше нещо. Затова Елин му благодари, макар и неохотно.

Роуан кръжеше високо в облика си на ястреб, оглеждайки водите зад и пред тях. Фенрис и Гавриел се трудеха на греблата, за да напуснат по-бързо пристанището. Едион правеше същото, но на приемливо разстояние от баща си.

Дориан стоеше при руля до навъсената ниска капитанка – възрастна жена, която нямаше никакво желание да разговаря с него, нищо че беше крал. Лизандра плуваше до тях в една или друга форма, за да ги брани от опасностите, които можеше да ги дебнат изпод водната повърхност.

Елин се бе изправила сама на носа и вятърът развяваше пуснатата й златиста коса. Беше толкова неподвижна, че приличаше на декоративната човешка фигура, поставена само на метър под нея на носа. Изгряващото слънце я озаряваше в златисто, а от лунния огън, който бе заплашил да унищожи всички им, нямаше и следа.

И макар кралицата да стоеше неустрашимо пред тъмните сенки на света... студен полъх обгръщаше сърцето на Дориан.

Той също се питаше дали Елин не съзерцава архипелага, морето и небесата така, сякаш ги виждаше за последен път.

* * *

Три дни по-късно вече почти напускаха задушаващата хватка на архипелага. Дориан пак стоеше край румпела, Елин – на носа, а останалите се бяха разпръснали по други задачи и да почиват.

Магията му го усети преди него самия. И като че му изпрати предупреждение, изтръгна го от унеса.

Той плъзна поглед по хоризонта. Елфическите воини се умълчаха преди останалите.

Първоначално му заприлича на облак – брулен от вятъра малък облак на хоризонта. Сетне го уподоби на голяма птица.

Когато моряците се спуснаха към оръжията си, умът на Дориан най-накрая изплю названието на звяра, полетял към тях с широки, лъскави криле. Уивърн.

Беше само един. Със самотен ездач на гърба си. Неподвижен ездач с разпуснати бели коси, провиснали на една страна. Накъдето започна да се накланя и притежателят им.

Уивърнът се спусна по-ниско, прелитайки над водата. Лизандра веднага се появи, готова по заповед на кралицата да се превърне в същество, достатъчно силно да се пребори с него...

– Не.

Думата се изтръгна от устните на Дориан, преди да е помислил дори. И започна да я повтаря отново и отново, виждайки как уивърнът и ездачката му се приближават стремглаво към кораба.

Вещицата беше в несвяст и тялото й висеше на една страна, защото не можеше да се задържи на седлото, защото цялата беше обляна в синя кръв. Не стреляй, не стреляй...

Дориан крещеше заповедта, препускайки към Фенрис, който беше извадил лъка си и насочил стрелата с черен връх към открития врат на вещицата. Но думите му бяха погълнати от виковете на моряците и капитана им. Магията на Дориан се разбушува и той извади Дамарис от ножницата му...

В този момент гласът на Елин се извиси над глъчката.

– Не стреляй!

Всички спряха на място. Уивърнът се приближи, направи вираж и закръжа около кораба.

По осеяното му с белези тяло засъхваше синя кръв. Томова много кръв. Вещицата едва се държеше в седлото. Бронзовото й лице бе пребледняло, а устните й белееха като китова кост.

Уивърнът описа кръг около кораба и се сниши още по-ниско, готвейки се да кацне възможно най-близо до корпуса му. Не за да атакува... а за да потърси помощ.

Но както се рееше плавно над кобалтовите вълни, вещицата увисна толкова много от едната му страна, че тялото й сякаш остана без кости. Като че точно в този миг, когато помощта беше на няколко стъпки от нея, късметът, държал я на седлото, най-сетне я изоставяше.

Над кораба се спусна тишина, а Манон Черноклюна се прекатури от седлото и полетя през вятъра и морската пяна право към водата.

ВТОРА ЧАСТ

Огнено сърце

40.

Пушекът жилеше очите на Елида през по-голямата част от сивкавото задушно утро.

Просто полета, оставени на угар, твърдеше Моли, за да се обогати пръстта с пепел за следващата реколта. Сигурно горяха на километри от тях, но бурният северен вятър, духащ към дома, към Терасен, разнасяше дима и прахта.

Те обаче не пътуваха към Терасен. Придвижваха се на изток, право към брега.

Скоро тя трябваше да потегли на север. Бяха минали през един град – само един, а и на жителите му вече им беше омръзнало от странстващи карнавали и изпълнители. Макар и нощта да беше далеч, Елида знаеше, че вероятно щяха да заработят само колкото да покрият разходите си.

Засега беше привлякла едва четирима клиенти в малката си палатка, повечето млади мъже, искащи да узнаят кои от местните момичета ги харесват, и то без дори да им прави впечатление, че Елида – под дебелия пласт грим по лицето си – не беше по-възрастна от тях самите. Всичките се разотидоха, когато приятелите им профучаха край палатката и им подшушнаха през нашарените със звезди крила на входа й, че един хвърляч на мечове изнасял страхотно представление и ръцете му били почти колкото дънери.

Елида изръмжа от яд – и заради безмозъчните младежи, които хукнаха така, а единият и без да си плати, и задето Лоркан й крадеше клиентите.

Изчака цели две минути, преди да изскочи от палатката, закачайки нелепия тюрбан, който Моли бе настояла да сложи на главата й. Перна ядосано връвчиците с маниста и талисмани, висящи от сводестия му връх, и едва не се препъна в кървавочервената си роба, забързана да види за какво е цялата гюрултия.

Щом младите мъже от града бяха впечатлени от мускулите на Лоркан, кой знае как им се дивяха младите жени.

И по-възрастните, осъзна Елида, и реши да не се промъква през многолюдната тълпа, струпана пред импровизираната сцена, на която Лоркан жонглираше с мечове и ножове и ги мяташе по мишени.

Той не беше изпълнител по природа. Даже имаше наглостта да изглежда отегчен, дори намръщен.

Но компенсираше липсата си на чар с голото си от кръста нагоре, лъснало от олио тяло. И свещени богове...

Лоркан караше младежите, които бяха посетили палатката й преди малко, да приличат на деца.

Балансираше и хвърляше оръжията си така, сякаш бяха перца, и Елида имаше чувството, че просто следва ежедневната си тренировка. Въпреки това тълпата възклицаваше на всяко завъртане, на всяко мятане и улавяне и в купата на ръба на сцената продължаваха да дрънчат монети.

Тъмната му коса като че ли поглъщаше светлината от горящите факли край него, а ониксовите му очи гледаха безизразно. Елида се питаше дали не си представя как избива всички зрители, точещи лиги по него като кучета по кокал. И не го винеше.

Струйка пот се търкулна през къдравите тъмни косъмчета по изваяните му гърди. Елида проследи с леко омагьосан поглед лъкатушещия път на капката надолу по мускулестите извивки на корема му. И по-надолу.

Същата си като всички въздишащи жени наоколо, смъмри се тя и пое към палатката си, когато Моли отбеляза до нея:

– Съпругът ти може просто да си седи на сцената и да кърпи чорапите ти, но жените пак ще пръскат пари за възможността да го позяпат.

– Така им въздействаше, където и да ходехме с бившата ни трупа – излъга Елида.

Моли изцъка с език.

– Имаш късмет – изшушука тя в момента, в който Лоркан хвърли меча си високо във въздуха и хората ахнаха, – че още те гледа така.

Елида се зачуди дали Лоркан изобщо би я погледнал, ако разбереше как се казва, коя е и какво носи. Всяка нощ спеше на пода в палатката им – не че тя му беше предложила шалтето. Обикновено се прибираше, след като тя потънеше в сън, и излизаше, преди да се е събудила. Нямаше представа с какво се занимава – сигурно тренираше, щом тялото му беше... такова.

Лоркан хвърли три ножа във въздуха и се поклони на публиката без нито капка смиреност и актьорска жизнерадост. Почитателите му ахнаха отново, вперили очи в ножовете, които вече летяха към открития му гръбнак.

Но той се завъртя с ловко и красиво движение, улавяйки и трите един по един.

Тълпата избухна в овации, а Лоркан отправи равнодушен поглед към купата с монети.

Още медни – и няколко сребърни – заваляха като звънък дъжд.

Моли се засмя гърлено.

– Копнежът и страхът са способни да развържат всяка кесия. – После стрелна укорително Елида. – А ти не трябва ли да си в палатката си?

Без да й отговори, Елида тръгна към палатката и можеше да се закълне, че усети как очите на Лоркан се впиват в нея, в тюрбана и множеството й маниста, в дългата широка роба. Тя обаче просто се върна на работното си място и изтърпя още шепа млади мъже и няколко момичета, разпитващи за любовния си живот, преди отново да остане сама в глупавата палатка, чийто мрак бе нарушен единствено от окачените по тавана й кристални сфери с малки свещички вътре.

Вече чакаше Моли да обяви с крясък, че карнавалът е към своя край, когато Лоркан влезе в палатката, бършейки лицето си с парче плат, което определено не беше ризата му.

– Сигурно се досещаш, че Моли ще те умолява да останеш – рече Елида.

Той седна в сгъваемия стол пред кръглата й маса.

– Това професионалното ти предсказание ли е?

Тя перна връвчицата с маниста, люлееща се пред очите й.

– Да не би да си продал ризата си?

Лоркан й се ухили дивашки.

– Съпругата на един земеделец ми даде десет медни монети за нея.

– Отвратително – намръщи се Елида.

– Парите са си пари. Но предполагам на теб не ти се налага да мислиш за това, като се има предвид колко злато имаш.

Тя задържа погледа му, без да си придава любезен фасон.

– Рядко те виждам в толкова добро настроение.

– Сигурно е защото две жени и един мъж ми предложиха място в леглото си тази нощ.

– Тогава какво правиш тук?

Въпросът й прозвуча по-остро, отколкото бе възнамерявала.

Той плъзна очи по висящите сфери, тъкания килим, черната покривка и ръцете й, белязани, мазолести и малки, стиснали ръба на масата.

– Не бих ли осуетил ролите ни, ако избягам с някоя друга? Всички ще очакват да ме изхвърлиш от палатката, да си съкрушена и бясна до края на дните си тук.

– По-добре се позабавлявай – отвърна тя. – И бездруго скоро си тръгваш.

– Ти също – напомни й той.

Елида потупа с пръст по покривката и мазолестата й кожа закачи грубата материя.

– Какво има? – попита той. Звучеше така, сякаш вежливостта му създаваше неудобство.

– Нищо.

Но не беше нищо. Много добре знаеше защо отлага момента, в който трябваше да потегли на север, неизбежната раздяла с трупата, както и последната, самотна отсечка от пътешествието си.

Не се изявяваше добре дори в пропаднала карнавална трупа. Какво, по дяволите, очакваше да прави в кралския двор на толкова могъщи владетели, особено при положение че не можеше да чете? Елин унищожаваше крале и спасяваше градове, а тя самата как възнамеряваше да се покаже достойна? Перейки дрехите им? Или миейки чинии?

– Мериън – рече грубо Лоркан.

Тя вдигна поглед, изненадана, че още е пред нея. Тъмните му очи бяха неразгадаеми в сумрака.

– Доста млади мъже не можеха да откъснат поглед от теб тази вечер. Ти защо не се позабавлява с тях?

– Защо? – озъби се тя.

Мисълта някой непознат да я докосва, някой безлик, безименен мъж да я опипва в мрака...

Лоркан застина. И попита с умишлено спокоен глас:

– Да не би в Морат някой да те е...

– Не. – Елида знаеше какво има предвид. – Не, не се стигна дотам. – Но като си спомнеше как онези мъже я бяха докосвали, бяха се присмивали на голотата й... Затова прокуди спомена. – Никога досега не съм била с мъж. Не съм имала нито възможност, нито желание.

Той килна глава настрани и тъмната му, копринена коса се люшна пред лицето му.

– Да не би да предпочиташ жени?

Тя примигна насреща му.

– Не. Не мисля. Не знам какво предпочитам. Пак ти казвам, никога не съм... Никога не съм имала шанса да изпитам подобно нещо.

Не знаеше какво е страст. Нито пък как и защо бяха стигнали до тази тема.

– Защо?

И заради огромното внимание, което й отделяше, заради погледа, който стрелна към начервените й устни, на Елида й се прииска да му разкаже. За кулата, за Върнън, за родителите си. Защо, за да изпита някога страст, трябваше първо да се довери толкова категорично на човека до себе си, че всички ужаси от миналото й да избледнеят, да се убеди, че той ще се бори с нокти и зъби за свободата й и никога няма да я заключи, нарани или изостави.

Тя отвори уста. И в този миг започнаха писъците.

* * *

Лоркан не проумяваше какво прави в нелепата ясновидска палатка на Мериън. Трябваше да се измие, да се изчисти от потта и олиото, както и от чувството, оставено му от всички онези лепкави погледи.

Но беше забелязал Мериън в публиката към края на скапаното си представление. Не я беше виждал по-рано вечерта, преди да си сложи тюрбана и да облече виненочервената роба, но... дали от грима, от чернилото около очите й, от това, че червените й устни караха устата й да изглежда като пресен плод – не знаеше защо, но... привлече интереса му.

Направи му впечатление, че и останалите мъже я гледаха. Някои направо я зяпаха с удивление и лъст по лицата си, докато Мериън, в пълно неведение, стоеше най-отзад и наблюдаваше изпълнението му.

Беше красива. След няколко седмици на добра храна и сигурност, ужасеното, измършавяло момиче вече разкриваше истинската си красота. Лоркан сложи край на представлението си по-скоро, отколкото бе възнамерявал първоначално, но като я потърси отново с очи, нея вече я нямаше.

Той проследи мириса й като някое куче през тълпата и я намери в жалката й палатка.

В тъмната й вътрешност, осветена само от няколко висящи кълба, с тюрбана, всичките маниста и тъмночервената роба... беше същинско олицетворение на истинския оракул. Спокойна, прелестна... и съвършено забранена.

И така вглъбено се хулеше, задето не можеше да откъсне поглед от сочната й, греховна уста, докато му признаваше, че е недокосната, че не усети нищо нередно, преди да се разразят писъците.

Но не защото беше зает да си представя какви звуци биха се ронели от плътните й устни, ако съвсем бавно, нежно я запознаеше с изкуството на плътските удоволствия.

Внезапното нападение вероятно беше начинът, по който Хелас му казваше да държи оная си работа в гащите и да укроти мръсното си подсъзнание.

– Скрий се под някой фургон и стой там! – нареди й той и изхвърча от палатката.

Не изчака да види дали ще се подчини. Мериън беше умна, знаеше, че има по-голям шанс да оцелее, ако го послуша и намери укритие.

Лоркан освободи силата си из потъналия в паника карнавал – тъмна, страховита вълна, която се разля напред, после се върна да му покаже какво е доловила. И дарбата му ликуваше, задъхана от нетърпение, а това значеше само едно: смърт.

В единия край на полето започваха покрайнините на малкото градче. А в другия имаше гора и безкрайна нощ – и криле.

Гигантски, жилести силуети се спуснаха от небесата – магията му разпозна четири. Четири илкена, които кацаха по земята с извадени нокти и оголени кръвожадни зъби. Ципестите им криле ги обозначаваха като различен вид от онези, които ги бяха погнали в Оуквалд. Различен вид – или усъвършенствана форма на и бездруго брутален ловец.

Хората търчаха с писъци към града, към прикритието на тъмните полета.

Онези далечни огньове не бяха дело на земеделци, не бяха просто горящи стърнища.

Някой ги беше запалил, за да обгърне с димна завеса небето, да прикрие мириса на зверовете. От него. И от всички други воини със свръхестествени дарби.

Мериън. Издирваха Мериън.

Карнавалът тънеше в хаос, конете цвилеха и скачаха. Лоркан се спусна към мястото в центъра на лагера, където бяха кацнали четирите илкена – точно където бе изнасял представлението си преди броени минути, – и пристигна навреме да зърне как единият напада произволен млад мъж и го прекатурва по гръб.

Докато младежът викаше имената на богове, които нямаше да отговорят, илкенът се наведе над него, изваждайки един от дългите си нокти, и разпори корема му с плавно движение. Нещастникът още крещеше, когато чудовището зарови безформеното си лице в него и запирува с вътрешностите му.

– Хиляди проклятия, какви са тези твари? – извиси глас Омбриел с дълъг меч в ръка. Хватката й му подсказваше, че знае как да го използва.

Ник дотърча зад нея с грохотни стъпки, стиснал два недодялани, почти ръждясали ножа в месестите си ръце.

– Моратски зверове – отвърна сбито Лоркан. Ник гледаше учудено ножа и брадвата в ръцете му, но Лоркан не си направи труда да се преструва на простичък човек от пустошта, непохватен с подобни оръжия, а добави със студен воински тон: – Преодоляват повечето видове магически защити и ако искате да ги спрете, трябва да им отсечете главите.

– Но те са високи почти три метра – рече Омбриел с пребледняло лице.

Лоркан ги остави на размишленията и страховете им и влезе в кръга светлина в сърцето на лагера, докато четирите илкена приключваха с младежа, който още беше жив и молеше безгласно за помощ.

Лоркан запрати магията си към него и можеше да се закълне, че прочете благодарност в очите му, когато смъртта го целуна за поздрав.

Илкените вдигнаха глави едновременно и изсъскаха тихо. От зъбите им се стичаше кръв.

Лоркан задълба в силата си, подготвяйки се поне да ги разсее и обърка с нея, ако наистина се окажеха напълно неуязвими от магия. Така може би Мериън щеше да избяга. Илкенът, който бе разпорил корема на мъжа, заговори на Лоркан с присмех, посипан върху сивия му език.

– Ти ли си главатарят?

– Да – отвърна кратко той.

Въпросът на съществото му казваше достатъчно. Не знаеха кой е, нито че помагаше на Мериън да се измъкне.

Четирите илкена се усмихнаха.

– Търсим едно момиче. Тя уби един от нашите. И няколко други.

Обвиняваха нея за смъртта на илкена, който той беше погубил преди седмици? А може би просто го използваха като оправдание за собствените си планове?

– Проследихме я до моста на Акантус... Може да се крие тук сред хората ти – оголи зъби съществото.

Лоркан се надяваше Ник и Омбриел да си замълчат. Ако дори понечеха да ги разкрият, щеше да използва брадвата в ръцете си.

– Проверете в някой друг карнавал. Нашата трупа е в този състав от месеци насам.

– Момичето е дребно – продължи съществото и плашещо човешките му очи просветнаха. – И куца с единия крак.

– Не познаваме такова момиче.

Щяха да я издирват до всички краища на света.

– Тогава нареди хората си пред нас, за да... преценим сами.

Щяха да ги накарат да вървят пред тях. Да ги огледат от

глава до пети. И да търсят сред тях тъмнокосо момиче с осакатен крак и каквито други отличителни белези им беше описал чичо й.

– Всички се разбягаха от страх. Кой знае, може да се върнат чак след дни. Но повтарям – добави Лоркан, повдигайки леко брадвата си, – никой от кервана ми не отговаря на вашето описание.

Зад него Ник и Омбриел мълчаха и вонята на ужаса им се набиваше в ноздрите му. Със силата на волята си заповяда на Мериън да остане в скривалището си.

Илкенът се усмихна – по-противна усмивка Лоркан не беше съзирал през всички векове на живота си.

– Имаме злато. – Съществото до него наистина носеше пълна кесия на колана си. – Казва се Елида Локан. Чичо й е лордът на Перант. Ще те възнагради богато, ако я предадеш.

Думите му цапардосаха Лоркан като камъни. Мериън – Елида го беше... лъгала. Спотаила бе тайната си дори от неговото обоняние, беше използвала достатъчно истини и собствения си искрен страх, за да замаскира мириса...

– Не познаваме момиче с такова име – повтори Лоркан.

– Жалко – пророни звярът. – Защото, ако беше при вас, просто щяхме да я вземем и да си тръгнем. При това положение обаче... – Илкенът се усмихна на тримата си спътници и те разтърсиха тъмните си криле. – Излиза, че сме прелетели такова разстояние за нищо. И сме много гладни.

41.

Елида се беше скътала в един тайник в пода на най-големия фургон и се молеше никой да не я открие. Или да реши да опожари лагера. Трескавото й дишане беше единственият звук наоколо. Въздухът в тясното пространство се нагорещи и болезнени спазми започнаха да пронизват свитите й на топка крака, но тя не излезе от скривалището си.

Лоркан беше хукнал навън – право към хаоса. А тя беше избягала от палатката тъкмо навреме да види как четири илкена – крилати илкени – се спускат над лагера. Не остана да наблюдава какво ще последва.

Времето се заизнизва – минути или часове, не можеше да прецени.

Тя беше отговорна за това. Тя беше довела тези същества в лагера, при трупата, при кервана...

Писъците се усилиха, сетне намаляха. И изчезнаха.

Лоркан можеше да е мъртъв. Всички можеше да са мъртви.

Елида напрегна слуха си и опита да укроти дишането си, за да се ослуша за признаци на живот, на раздвижване край тясното й, задушно скривалище, което несъмнено беше предвидено за превозване на контрабандни стоки, не на човешки същества.

Не можеше да остане скрита още дълго. Ако илкените бяха избили всички навън, щяха да претърсят фургоните за оцелели. И по всяка вероятност щяха да я надушат.

Трябваше да избяга. Да излезе от тайника, да се огледа добре и да хукне към тъмните поля с надеждата, че там не дебнеха още зверове. Стъпалата и прасците й се бяха вкочанили още преди минути и я гъделичкаха нетърпимо. Кой знае дали изобщо можеше да върви, а и глупавият й, безполезен крак...

Заслуша се отново, молейки се на Анийт да насочи вниманието на илкените другаде.

Посрещна я само тишина. Писъците бяха стихнали напълно.

Сега. Трябваше да тръгне сега, за да се възползва от прикритието на тъмнината.

Не позволи на страха да лее още отрова в кръвта й. Беше се измъкнала жива от Морат и бе оцеляла седмици наред съвсем сама. Щеше да се справи и с това, нямаше друг избор, а и на драго сърце щеше да мие чиниите на кралицата, ако само така можеше да спаси живота си...

Елида се изправи и повдигна тихо капака с болезнени рамене, докато не усети как малкото декоративно килимче се плъзва по него. Огледа вътрешността на фургона, празните пейки от двете му страни, след това впери взор в нощта, която я зовеше отвъд тях. Откъм лагера зад нея се разливаше светлина, но напред... черно море. Полето се намираше на десетина метра.

Елида надигна капака достатъчно, че да изпълзи по корем върху дървените дъски на пода, изтръпвайки от скърцането на старите му панти. Но робата й се закачи на нещо и я принуди да спре. Тя стисна зъби и задърпа слепешком. Платът се беше заклещил някъде в тайника. Анийт да й е на помощ...

– Кажи ми сега – провлачи дълбок мъжки глас зад нея откъм седалката на кочияша – какво щеше да направиш, ако бях илкен?

Облекчението стопи костите й и едва сдържа надигналия се в гърлото й стон. Като се обърна, забеляза Лоркан да седи окъпан в черна кръв на седалката зад кочияшката, изпънал крака пред себе си. Захвърлил бе на пода брадвата и меча си – покрити в същата черна кръв – и дъвчеше безгрижно дълъг стрък жито, вперил очи в брезентовата стена на фургона.

– На твое място – продължи умислено той, без да я поглежда – първо бих разкарал тая роба. Побегнеш ли, със сигурност ще се препънеш в нея, а и червеното е като сигнал за обяд.

Елида пак издърпа края на робата и платът най-сетне се скъса. Тя свъси вежди и опипа мястото, където се бе закачила, откривайки щръкнала дъска.

– И второ – продължи Лоркан, без дори да направи усилието да избърше черната кръв от лицето си, – бих казал проклетата истина на моя милост. Знаеше ли, че илкените обожават да говорят, ако ги мотивираш достатъчно? Споделиха ми някои много, много пикантни неща. – Тъмните му очи най-сетне се плъзнаха към нея с неописуема ожесточеност. – Но ти не ми довери истината, нали, Елида?

* * *

Очите й бяха изцъклени, а лицето й – пребледняло под грима. Беше загубила тюрбана и част от тъмната й коса се измъкна от фибите, докато изпълзяваше от скривалището си. Лоркан следеше всяко нейно движение, размишлявайки какво да я прави.

Лъжкиня. Хитроумна малка лъжкиня.

Елида Локан, законна лейди на Перант, се измъкна от тайника, затръшна капака му и впери свиреп поглед в него, коленичила на пода. Той й отговори със също толкова свирепо изражение.

– Защо да ти се доверявам – подхвана тя с впечатляващо студен глас, – като се има предвид, че си ме преследвал дни наред в гората? Защо да ти разкривам каквото и да било за себе си, при положение че можеше да ме продадеш на онзи с най-пълна кесия?

Цялото тяло го болеше; главата му пулсираше заради клането, от което едва се беше измъкнал жив. Илкените бяха паднали, но не без съпротива. А онзи, който беше запазил жив, който Ник и Омбриел го бяха умолявали да убие, за да приключи всичко, всъщност му беше разказал съвсем малко.

Лоркан обаче реши, че не е нужно съпругата му да научава колко точно, както и че е време да провери колко ще му сподели самата тя, ако я заблудеше с малко от своите лъжи.

Елида надникна към оръжията му, към смърдящата кръв, покриваща кожата му като олио.

– Всичките ли уби?

Той извади житния стрък от устата си.

– Смяташ ли, че щях да седя тук, ако не бях?

Елида Локан не беше най-обикновена девойка, тръгнала към родината, за да служи на кралицата си. Беше лейди с кралска кръв, решена да се върне при огнедишащата кучка в северните земи, за да й предложи услугите си. Двете с Елин щяха да са добра комбина. Миловидната лъжкиня и непоносимо нахаканата принцеса.

Елида се стовари на пейката и започна да разтрива стъпалата и прасците си.

– Рискувам кожата си заради теб – продължи с премерено спокоен глас Лоркан, – а ти решаваш да ми спестиш информацията, че чичо ти не е просто някакъв си командир в Морат, а дясната ръка на Ераван. И ти си най-ценното му притежание.

– Казах ти достатъчно от истината. Няма значение коя съм. И не съм ничие притежание.

Гневът му дръпна свирепо повода, който старателно бе държал съвсем къс, докато проследяваше мириса й до фургона. Навън останалите стягаха трескаво багажа си, подготвяйки се да избягат под булото на нощта, преди хората от селото да са обвинили тях за нещастието.

– Напротив, има значение коя си. Чичо ти знае, че кралицата на Терасен би платила прескъпо, за да си те върне. Ти не си просто развъдна кобила, а средство за преговаряне.

Може би се надява именно с твоя помощ оная кучка да коленичи пред него.

По изваяното й лице проблесна ярост.

– И ти имаш предостатъчно тайни, Лоркан. – Тя изплю името му като проклятие. – И още не мога да реша дали да приемам като обида, или като забавна подробност факта, че ме смяташ за твърде глупава, за да забележа. Намираш ме за някое изумяло от страх момиченце, прекалено благодарно за появата на толкова силен, мистериозен воин, че да се зачуди защо пътищата ни се пресякоха, какво целиш и каква ще е твоята облага от всичко това. Дадох ти точно онова, което искаше да видиш: загубена млада жена, изпаднала в нужда, що-годе опитна в лъжите и измамите, но в общи линии безобидна. А ти с типичната за всички безсмъртни самомнителност даже не се замисли. И защо да се хабиш, след като всички човеци са безполезни? Защо да си правиш труда, като и бездруго възнамеряваш да ме изоставиш в мига, в който получиш каквото искаш от мен?

Лоркан примигна насреща й и стъпи здраво на крака. Тя не трепна дори.

Не можеше да си спомни кога за последно някой му беше приказвал така.

– Съветвам те да внимаваш с тона.

Елида му се подсмихна ненавистно.

– Или какво? Ще ме продадеш на Морат? Ще ме използваш, за да се промъкнеш в крепостта?

– Не ми беше хрумвало, но благодаря за идеята.

Тя преглътна сухо – единственият белег, че се страхуваше. А после заяви с ясен, непоколебим глас:

– Ако опиташ да ме завлечеш обратно в Морат, ще сложа край на живота си, преди да си достигнал крепостния мост.

В крайна сметка тази й заплаха успя да укроти гнева му, жестокото му възмущение от това, че... че наистина се бе възползвала от очакванията му за нея, от арогантността и предразсъдъците му.

Той се обърна към нея с премерени думи.

– Какво носиш със себе си и защо те преследват така неуморно заради него? Не те издирват заради кралската ти кръв, нито заради магията ти или защото точно теб трябва да използват в развъдните си експерименти. Какво криеш през цялото време?

Явно тази нощ предразполагаше към откровения или пък близката среща със смъртта я правеше леко безразсъдна, защото Елида каза:

– Подарък... за Селена Сардотиен. От една пленница в Морат, която дълго време е чакала да й се отблагодари за някогашна добрина. Друго не знам.

Подарък за наемната убийца – не за кралицата. Може би нещо незначително, но...

– Дай да го видя.

– Не.

Отново впиха погледи един в друг. И Лоркан знаеше, че ако реши, може просто да я изчака да заспи, да открадне загадъчния предмет и да изчезне. Да разбере защо го брани толкова ревностно.

Но една малка, глупава част от него бе наясно и че отнемеше ли нещо от тази толкова ограбвана жена... едва ли щеше да му го прости. През вековете беше правил купища невъобразими, жестоки неща, без да се замисли. И то с наслада, със задоволство.

Сега обаче нещо го възпираше. Нещо... незнайно какво го караше да се замисли.

Елида като че ли прочете мислите му с неясната си дарба. Отпусна рамене и впери празен поглед в брезентовата стена на фургона, заслушана в приближаващите викове на спътниците им – подканваха се едни други да побързат и да съберат само най-важното.

Накрая пророни тихо:

– Мериън е името на покойната ми майка. Тя умря, защитавайки Елин Галантиус от един асасин. Спечели й време да избяга, за да може един ден да се върне в кралството и да ни спаси. Чичо ми Върнън гледаше с усмивка как екзекутират пред двореца ни баща ми, законния лорд на Перант. После си присвои титлата, земите и дома му. През следващите десет години чичо ми ме държа заключена с дойката ми в най-високата кула на двореца в Перант. Когато счупих глезена си, той не пусна никого от лечителите да ми помогне, понеже им нямаше вяра. Нареди да сложат решетки на прозорците, за да не се хвърля от кулата, и закопча глезените ми в окови, за да не избягам. Изкара ме от затвора ми само за да ме тикне в един затворнически фургон и да ме откара до Морат. Там ме принуди да работя като слугиня, ей така, за да се радва на унижението и ужаса ми. Всеки божи ден планирах бягството си. А когато моментът настъпи... се възползвах. Не знаех за илкените; само бях чувала слухове за адските твари, които развъждаха в подземията на крепостта. Нямам земи, пари и армия, които да предложа на Елин Галантиус. Ала ще я намеря и ще й помогна както мога. Ще съм доволна, ако и само на едно момиче като мен спестя ужаса, който аз преживях.

Той позволи на искреността в думите й да попие в съзнанието му. Да промени представата му за нея. Неговите собствени планове.

После каза грубо:

– Аз съм на повече от петстотин години. Положил съм кръвна клетва пред елфическата кралица Майев и съм неин помощник-командир. Правил съм велики и ужасяващи неща в нейно име и ще върша още, преди смъртта да ме вземе. Отраснах без баща по улиците на Доранел и бесувах с другите захвърлени деца, докато не осъзнах, че дарбата ми ме прави различен от тях. Тя привлече вниманието на Майев. Убивам по-бързо от всеки; усещам кога смъртта приближава. Мисля, че магията ми е смърт и е дар от самия Хелас. Тук съм от името на кралицата ми, макар и без нейно позволение. Не е изключено да ме накаже със смърт заради провинението ми. Ако хората й ме намерят, е за твое добро да се преструваш, че не ме познаваш.

Имаше и още, но... Елида също бе запазила част от тайните си. Бяха се изповядали достатъчно засега.

Нито капка страх не почерни мириса й.

– Имаш ли семейство? – бе единственото, което попита.

– Не.

– А приятели?

– Не.

Хунтата му не се броеше. Проклетият Белотрън най-безцеремонно ги беше изоставил, за да служи на Елин Галантиус; Фенрис не криеше, че мрази кръвната връзка с кралицата им; Вон все беше другаде; непоклатимата сдържаност на Гавриел го вбесяваше; а Конал беше твърде зает в спалнята на Майев.

Елида килна глава и няколко кичура се свлякоха пред лицето й. Прииска му се да ги отметне, за да прочете изражението в тъмните й очи. Но ръцете му бяха изцапани с гнусна кръв. А и имаше чувството, че Елида Локан не позволяваше да я докосват без разрешение.

– Значи – пророни тя, – с теб си приличаме поне в това отношение.

Нямаха семейство, нито приятели. Не му се беше струвало толкова жалко, докато не го чу от нейната уста, докато не се видя през нейните очи.

Моли изрева нещо близо до фургона и Елида сви рамене, ставайки на крака.

– Трябва да се приведеш в нормален вид. Пак си заприличал на воин.

Лоркан не знаеше дали да го приема като комплимент.

– За жалост, Ник и Омбриел вече се досещат, че не сме тези, за които се представяме.

В очите й просветна тревога.

– Да се отцепим ли...

– Не. Ще си мълчат. – Макар и само защото бяха станали свидетели как Лоркан се справя с илкените и знаеха какво точно можеше да им се случи, ако проронеха и дума. – Можем да останем още малко, докато се поуталожат нещата.

Елида кимна и тръгна към изхода на фургона, куцайки осезаемо. За да слезе, първо седна на ръба – съсипаният й глезен я болеше твърде много, за да скочи на земята. Но в движенията й прозираше смирение и достойнство, въпреки че изсъска от болка, когато кракът й стъпи в калта.

После се загуби с куцукане в нощта, без да погледне назад към Лоркан.

А той се чудеше с какво, по дяволите, се захваща.

42.

Смъртта миришеше на сол, кръв и гнило дърво.

И болеше.

Мракът да я погълне, болеше адски. И ако съдеше по режещата агония в корема си, Древните бяха излъгали, че лекувала всички болежки. Освен това главата й пулсираше нетърпимо, устата й беше ужасно суха, а раната на ръката й сякаш гореше.

Може би Мракът представляваше друг свят, друго измерение. Може би беше попаднала в ада, от който хората така се бояха.

Смъртта беше ужасна.

И нея й се искаше да прати в ада...

* * *

Манон Черноклюна открехна тежките си като олово, парещи клепачи и примижа срещу мъждукащата лампа, полюшваща се от дървения таван над нея.

Силният мирис на сол, поклащането и скърцането на света около нея й подсказваха, че не се намира в истинска спалня. По-скоро в каюта на кораб.

Малък кораб, в чиято каюта едва се събираше леглото и през чийто илюминатор нямаше да минат дори раменете й...

Тя се надигна рязко. Абраксос. Къде беше Абраксос...

– Успокой се – провлачи познат до болка женски глас откъм сенките при долния край на леглото.

В корема й избухна болка – закъснял отзвук от рязкото й движение – и погледът й запрескача между бялата превръзка под пръстите й и младата кралица, седнала в стола до вратата. Между жената и оковите около собствените й китки и глезени, чиито вериги бяха закачани за стените чрез пробити специално за целта дупки.

– Май пак ми задлъжня, Манон Черноклюна – отбеляза Елин Галантиус със студена насмешка в тюркоазените си очи.

Елида. Дали Елида се беше добрала дотук...

– Придирчивият ти уивърн дойка е добре. Не разбирам какво те е накарало да си избереш толкова добродушно животно, но сега се припича доволно на предната палуба. Е, моряците не са така радостни, особено като трябва да чистят след него.

Беше заръчала на Абраксос да намери безопасно място. А той беше открил кралицата някак. Дали не бе усетил, че това е единственото място, където може да спасят живота й?

Ботушите на Елин тупнаха на пода. Манон долавяше у нея откровена непоносимост към глупостите на околните, каквато не бе излъчвала при последната им среща. Сякаш жената воин, която се бе смяла по време на битката им в разрушения храм на Темис, бе загубила част от дяволития си хумор за сметка на новата пресметлива жестокост, която прозираше в очите й.

Силен спазъм преряза корема на Манон и тя прехапа устна, за да сдържи стона си.

– Който те е ранил така, не си е играл – рече кралицата. – Семейни неприятности?

Не беше нито нейна, нито чиято и да било работа.

– Позволи ми да се възстановя и ще си тръгна – изграчи Манон с тежък, сух език.

– О, не – отвърна мило Елин. – Никъде няма да ходиш. Уивърнът ти е свободен да отлети, когато си реши, но ти официално си наша пленница.

Главата на Манон се завъртя, но тя намери сили да попита:

– Наша?

Кралицата се усмихна многозначително и стана с грациозно движение. Косата й беше по-дълга, лицето й – отслабнало, а тюркоазените й очи гледаха студено, изтерзано. Тя заяви безцеремонно:

– Това са правилата, Черноклюна. Опиташ ли да избягаш, мъртва си. Нараниш ли някого, мъртва си. Навлечеш ли ни неприятности по един или друг начин... Предполагам, че схвана мисълта ми. Направиш ли една грешна стъпка, ще завърша започнатото онзи ден в гората, независимо от дълга си към теб. Този път няма да ми трябва меч, за да те убия.

Докато говореше, в очите й сякаш мъждукаха златисти пламъци. И въпреки болката Манон осъзна с трепет, че кралицата наистина можеше да я унищожи, преди тя самата да я доближи достатъчно, за да атакува.

Елин се обърна към вратата и сложи белязана длан на валчестата дръжка.

– Преди да те изцеля, намерих железни стружки в корема ти. Съветвам те да не лъжеш поне онзи, който би те изтърпял достатъчно, че да чуе цялата история. – Тя посочи с брадичка към пода, където имаше кана и чаша. – Водата е до леглото ти. Дано успееш да я стигнеш.

Сетне излезе.

Манон послуша равномерния тропот на отдалечаващите й се стъпки. Не се чуваха други гласове и звуци, освен плисъка на вълните покрай кораба, скърцането на дърво и... чайки. Значи се намираха близо до брега. Но накъде плаваха... това трябваше да разбере.

След като се възстановеше. След като се измъкнеше от тези окови. След като яхнеше Абраксос.

И къде щеше да отиде? При кого?

Нямаше гнездо, където да се прибере, нито клан, който да я защити от баба й. А Тринайсетте... Къде ли бяха сега? Дали не ги бяха заловили?

Въпреки че коремът й гореше, реши да се пресегне за водата. Ала я проряза такава болка, че веднага се отказа.

Несъмнено бяха научили коя е. Тринайсетте вече знаеха.

Не просто крочанка по майчина линия... а последната крочанска кралица.

И сестра й... доведената й сестра...

Манон впери поглед в обгърнатия от сенки дървен таван.

Усещаше крочанската кръв по ръцете си. А пелерината й... червената й пелерина беше метната на ръба на леглото. Пелерината на сестра й. Която баба й я бе накарала да носи, знаейки на кого е, чие гърло бе прерязала Манон.

Вече не беше наследница на Черноклюните, независимо каква кръв течеше във вените й.

Отчаянието се сви като котка около болката в корема й. Вече беше никой... беше едно нищо.

Неусетно се унесе в сън.

* * *

Вещицата спа три дни, след като Елин им съобщи, че се е свестила. Дориан влизаше в тясната каюта с Роуан и кралицата всеки път, когато я изцеляваха малко по малко, и наблюдаваше как действа магията им, макар и да не смееше самият той да я използва върху Черноклюната.

Дори в безсъзнание, всеки дъх, всяко трепване на Манон му напомняше, че е хищник по рождение, чието съкрушително красиво лице беше коварна маска, примамваща лековерните към сигурна смърт.

А това му се струваше някак уместно, като се имаше предвид, че и те по всяка вероятност плаваха към гибелта си.

Придружавани от двата кораба на Ролф, се бяха спуснали по крайбрежието на Ейлве, но на премерено разстояние от брега. Свирепа буря ги принуди да пуснат котва сред малките островчета в близост до Лериба, където оцеляха само защото ветровете на Роуан ги бранеха. Въпреки това повечето от тях прекараха цялата буря, пъхнали главите си в кофа. Той включително.

Вече наближаваха Банджали и с всяка следваща левга към прелестния град Дориан неуспешно се мъчеше да не мисли за мъртвата си приятелка. Да не гадае дали Нехемия щеше да ги придружава на това пътешествие, ако нещата не се бяха объркали толкова. Да не размишлява дали допирът й – Знакът на Уирда, който бе изрисувала върху гърдите му – не бе събудил силата му някак. Дали не беше колкото дар, толкова и проклятие.

Не бе събрал смелост да попита Елин как е, но често я хващаше да се взира в брега, макар че нито го виждаха от кораба, нито имаха намерение да го доближават.

След още седмица – може би и по-малко, ако Роуан помагаше с магията си – щяха да стигнат източния край на Каменните блата. А след като скъсяха достатъчно разстоянието... щяха да разчитат на смътните насоки на Ролф.

И да избягват армадата на Мелисанде – вече на Ераван, разположена отвъд носа на полуострова в Залива на Оро.

Но засега... Дориан беше на пост в стаята на Манон, тъй като не смееха да поемат рискове с наследницата на Черноклюните.

Покашля се, когато клепачите й с гъсти, черни мигли потрепнаха, преди да се вдигнат напълно.

Златисти, размътени от съня очи срещнаха неговите.

– Здравей, малка вещице – обади се той.

Плътните й, чувствени устни се стегнаха леко, незнайно дали в потисната гримаса или усмивка. Манон се надигна в леглото и луннобялата й коса се плъзна напред, а оковите й издрънчаха.

– Здравей, малки принце – отвърна тя с глас като шкурка.

Той надникна към каната с вода.

– Пийва ли ти се вода?

Гърлото й сигурно изгаряше от жажда. Не й бяха давали почти никаква вода от страх, че може да се задави и да извади железните си зъби.

Манон погледна каната, после отмести поглед към него.

– И твоя пленница ли съм?

– Вече ти се издължих – отвърна лаконично той. – Не си ми никаква.

– Какво стана – рече дрезгаво тя. Не въпрос, а заповед, която той й позволи да му отправи.

Въпреки това първо напълни чашата й, мъчейки се да не издава, че преценява дължината на веригите й, преди да й я подаде. Но от железните й нокти нямаше и следа, когато фините й пръсти се обвиха около чашата. Тя изтръпна леко, и още веднъж, докато я вдигаше към все още бледите си устни – и отпи. И продължи да пие.

Докато не пресуши чашата. Без да изрече и дума, Дориан я напълни пак. Веднъж. Втори път. Трети път.

Щом най-сетне тя утоли жаждата си, той й каза:

– Уивърнът ти се устреми право към кораба ни. Ти се прекатури от седлото и падна във водата на петдесетина метра от борда ни. Нямаме представа как ни е намерил. Извадихме те от водата и не друг, а Роуан закърпи корема ти временно още на палубата, преди да те пренесем тук долу. Цяло чудо е, че не умря от кръвозагуба. Дори раната ти да не се инфектираше. Държим те тук от седмица, през което време Елин и Роуан се трудят по теб. Наложи се да те отворят отново, за да изрежат загниващата плът. Оттогава ту изпадаш в безсъзнание, ту се свестяваш.

На Дориан не му се щеше да й съобщава, че той бе скочил във водата. Просто действа инстинктивно... също като Манон, когато го спаси в кулата му. Дължеше й го. Лизандра в облика си на морски дракон ги бе настигнала само секунди по-късно и той качи отпуснатото, натежало тяло на Манон върху гърба на хамелеонката. Вещицата бледнееше като смъртник, а раната в корема й... Едва не повърна, като я видя. Приличаше на непохватно изкормена риба.

Изкормена. Елин бе използвала същата дума час по-късно, когато извади от нея малко парче метал, отчупило се от нечии много, много остри железни нокти.

Никой от тях не спомена, че можеше да е било наказание, задето го бе спасила.

Манон оглеждаше стаята с бързо избистрящ се поглед.

– Къде сме?

– По море.

Елин беше наредила да не й дава никаква информация за плановете и местоположението им.

– Гладна ли си? – попита я той, чудейки се какво ли ядяха вещиците.

И златистите й очи наистина се стрелнаха към гърлото му.

– Сериозно? – вдигна вежда той.

Ноздрите й се отвориха леко.

– Само за развлечение.

– Не си ли... поне отчасти човек?

– Твърде малка част.

Да, а останалите части... елф, Валг... Валгската кръв бе създала вещиците. С принца, доскоро обсебвал тялото му, имаха една кръв. От черната яма на паметта му изпълзяха образи и думи – как принцът бе видял златните очи, които сега се взираха в Дориан, как му бе изпищял да се махне от нея... Очите на валгските крале. Той попита предпазливо:

– Значи се смяташ по-скоро за Валг, отколкото за човек?

– Валгите са ми врагове. Ераван ми е враг.

– Това прави ли ни съюзници?

Лицето й не издаде какво помисли по въпроса.

– Има ли при вас млада жена на име Елида?

– Не. – Коя пък беше тя? – Не сме срещали жена с това име.

Манон затвори очи за миг и преглътна.

– Чували ли сте нещо за Тринайсетте ми?

– Не сме виждали друга вещица с уивърн от седмици. – Той се почуди защо настояваше да знае, защо бе застинала така. – Не си наясно дали са оцелели.

А и онези железни стружки в корема й...

Манон пророни с равен, мъртвешки студен глас:

– Предай на Елин Галантиус изобщо да не опитва да ме използва за разменна монета. Матроната на Черноклюните не ме признава нито за наследница, нито за вещица дори, а и само ще издадете местонахождението си.

Магията му се размърда.

– Какво се е случило след Рифтхолд?

Тя се отпусна назад върху възглавницата и извърна глава от него. Пръски пяна от отворения илюминатор си впримчиха в косата й и я накараха да заблести в сумрачната каюта.

– Всичко си има цена.

И тези й думи, както и начинът, по който обърна лице встрани, като че очакваше смъртта си, го накараха да промълви нежно:

– Някога ти казах да ме намериш отново, а ти явно си нямала търпение да зърнеш приказното ми лице.

Раменете й се напрегнаха леко.

– Гладна съм.

Той се усмихна бавно.

Сякаш дочула усмивката му, Манон го изгледа кръвнишки.

– Храна.

Но тялото й още бе толкова крехко. Каквото и да беше станало, каквото и да беше преживяла... Дориан преметна ръка през облегалката на стола си.

– Пристига до няколко минути. Няма да позволя да измършавееш. Ще е жалко да загубим най-красивата жена на света толкова рано в безсмъртния й демонски живот.

– Не съм жена – беше краткият й отговор, но в очите й от разтопено злато кипеше буен гняв.

Той сви небрежно рамене навярно защото все пак беше окована и защото, макар и смъртната опасност, която излъчваше, да привличаше вниманието му, тя не събуждаше страх у него.

– Вещица, жена... ако съществените части са налице, няма значение.

Тя се надигна до седнало положение и по съвършеното й лице се изписаха почуда и вяло възмущение. Сетне оголи заканително зъби.

Дориан й отвърна с ленива усмивка.

– Ако щеш, вярвай, но на този кораб сме се събрали смайващ брой красиви мъже и жени. Ще се впишеш отлично. Както и в редиците на киселите безсмъртни.

Манон надникна към вратата секунди преди той да чуе приближаващите стъпки. Двамата се умълчаха, докато дръжката не се завъртя, разкривайки свъсеното лице на Едион.

– Будна и готова да разкъсва гърла, както виждам – каза вместо поздрав генералът.

Дориан стана и взе подноса с рибена яхния от ръцете му. Начинът, по който Едион гледаше Манон, го наведе на мисълта, че може би трябваше да провери храната за отрова. Тя впери дързък поглед в златокосия воин.

– Ако зависеше от мен, бих свалил и теб, и недораслия ти уивърн от небето – обяви Едион. – Благодари се, че кралицата ми има по-голяма полза от теб, ако си жива.

После излезе.

Дориан остави подноса до Манон и тя го подуши от разстояние. Накрая опита яхнията бавно, предпазливо, сякаш й позволяваше да се плъзне в оздравяващия й корем, за да види как ще й се отрази. Сякаш наистина я пробваше за отрова. Докато чакаше резултата, тя каза:

– Смятах, че ти се разпореждаш на кораба.

Дориан едва се сдържа да не настръхне.

– Знаеш в какво положение съм. В момента разчитам на добрата воля на приятелите ми.

– И кралицата на Терасен е сред тях?

– На никого друг не бих се доверил да пази гърба ми.

С изключение на Каол, но... нямаше смисъл да си спомня за него, да чувства липсата му.

Манон изяде още една лъжица от рибената си яхния. И още една. И още една.

А Дориан осъзна, че се хранеше, за да не говори с него. Нетипичното й мълчание го подтикна да попита:

– Баба ти те е подредила така, нали?

Лъжицата й се изля в пукнатата дървена паница. Тя обърна бавно лице към нето. Неразгадаемо изражение, изваяно от кошмари и среднощни фантазии.

– Съжалявам – призна той, – ако така... ако си платила за спасяването ми онзи ден в Рифтхолд.

– Разбери дали Тринайсетте ми са живи, малки принце. Направиш ли го, ще бъда на твоите заповеди.

– Къде ги видя за последно?

Мълчание. Тя изяде още една лъжица яхния.

– Присъстваха ли, когато баба ти ти причини това? – настоя той.

Раменете й увиснаха леко и тя загреба поредната лъжица от мътната течност, но не я вдигна до устата си.

– Цената за провинението ми в Рифтхолд беше животът на Втората ми. Отказах да я платя. Затова спечелих на Тринайсетте ми време да избягат. В момента, в който замахнах с меча си срещу баба ми, се простих с титлата и легиона си. Докато бягах, загубих сестрите си. Не знам дали са живи, или вече са ги изловили. – Очите й, лъснали не само от парата на яхнията, се стрелнаха към неговите. – Намери ги. Разбери дали са оцелели, или са се върнали в Мрака.

– Насред океана сме. Не очаквам скоро да получим вести за каквото и да било.

Тя продължи да се храни.

– Само те ми останаха.

В такъв случай и двамата сме наследници без корони. Манон изсумтя мрачно. Морският бриз развяваше леко белите й коси.

Дориан стана и се запъти към вратата.

– Ще сторя каквото мога.

– И... Елида.

Пак това име.

– Коя е тя?

Манон обаче отново беше насочила вниманието си към яхнията.

– Просто кажи на Елин Галантиус, че Елида Локан е жива... И я издирва.

* * *

Разговорът с краля й изцеди всички сили. След като напълни корема си и пи още вода, Манон се отпусна назад в леглото и заспа.

И се унесе в сън задълго.

По някое време вратата на каютата се отвори със замах и имаше бегъл спомен, че кралицата на Терасен, а после и генералът принц я разпитват нещо. Навярно за Елида.

Ала Манон остана в полусвяст, твърде изтощена да мисли и говори. Чудеше се дали и от дишането няма да се умори. Дали тялото й вече не беше взело това решение вместо нея.

Не беше осъзнала колко невъзможно бе оцеляването на Тринайсетте, докато не започна да умолява Дориан Хавилиард да ги открие. Докато не изпита такова отчаяние, че беше готова да продаде меча си за вести от тях.

Кой знае дали изобщо искаха да й служат след всичко, което бе излязло наяве. Черноклюна – и крочанка.

А родителите й... баба й ги беше убила. Обещали бяха на света дете на мира, но тя бе позволила на баба си да я превърне в дете на войната.

Мислите й се виеха като вихрушки, изцеждайки мощта й, притъпявайки цветове и звуци. Будеше се колкото да задоволи биологичните си нужди, хранеше се, когато й оставеха храна, а през останалото време се отдаваше на тежкия, безсмислен сън.

Понякога сънуваше, че отново е в онази стая в Омега, и усещаше кръвта на доведената си сестра по ръцете си. Вкусваше я в устата си. Друг път се озоваваше до баба си, но на сегашната си възраст, не като незрялата вещица от онзи ден, когато бе помогнала на баба си да посече красив брадат мъж, който се молеше за живота й – за живота на потомката си. Понякога прелиташе над тучна зелена земя и западният вятър пееше над дома й.

Често в сънищата й голяма котка, светла и петниста като стар сняг върху гранитна скала, седеше в каютата й, размахвайки дългата си опашка, забележеше ли изцъкления й поглед. Понякога беше озъбен бял вълк. Или златиста пума с кротки очи.

Щеше й се да вкопчат челюсти в гърлото й и да го стиснат.

Но така и не стана.

Затова Манон Черноклюна продължаваше да спи. И да сънува.

43.

Лоркан не спираше да се пита какво прави там цели три дни по-късно. Бяха оставили градчето в равнината далеч зад себе си, но ужасът от онази нощ обгръщаше карнавалния керван като тежко одеяло през цялото време, докато фургоните препускаха по прашните пътища.

Спътниците им не се бяха досетили как точно бяха надвили илкените, не подозираха колко трудни бяха за убиване, както и че никой смъртен не можеше да унищожи дори един, камо ли четири. Ник и Омбриел избягваха двама им с Елида и само предпазливите им, изучаващи погледи край вечерния лагерен огън разкриваха, че още се мъчеха да проумеят кой и какво бе той.

Елида също странеше от него. Досега не им се беше отдала възможност да опънат палатките си, защото гледаха да се отдалечат колкото може повече от предишния си лагер, но тази вечер, скътани на сигурно зад стените на един малък град в равнината, трябваше да споделят стая в евтината странноприемница, за която на Моли й се беше откъснало от сърцето да плати.

Трудно му беше да не наблюдава как Елида оглежда града, странноприемницата – изпитателното око, с което преценяваше всичко, нотките на изненада и озадаченост, които понякога прекосяваха лицето й.

Лоркан поддържаше крака й стабилен с помощта на тънка струйка магия. Тя не обелваше нито дума по въпроса. И понякога тъмната му, смъртна магия докосваше нещото, което носеше – подаръка на умираща жена към една необуздана жена асасин, – и се дръпваше уплашено.

Лоркан не бе настоявал да го види от онази нощ, макар че доста време размишляваше какво би могла да къта от Морат. Нашийниците и пръстените вероятно бяха само малка част от гнусните му тайнства.

Белотрън и кралицата кучка не подозираха за съществуването на илкените, както и навярно за повечето ужаси, за които Елида му бе споделила. Питаше се какво ли би причинила на тварите една стена от див огън; дали илкените не бяха подготвени за арсенала на Елин Галантиус. Ако Ераван беше достатъчно умен, вероятно беше намислил нещо.

Докато другите се отправяха с грохнали стъпки към занемарената странноприемница в търсене на храна и почивка, Елида каза на Моли, че отива да се разходи по брега на реката, и пое по калдъръмените улици. И макар стомахът му да къркореше от глад, Лоркан закрачи след нея – все пак трябваше да пази красивата си съпруга в град, пропаднал още преди десетилетия. Несъмнено заради упоритото пътно строителство на Адарлан из целия континент, както и поради факта, че градът бе останал далеч от всички важни артерии, минаващи през околните земи.

Гръмотевичната буря, която бе доловил, че се заражда на хоризонта, се тътреше към каменния град, чиято светлина постепенно се менеше от златиста в сребриста. До няколко минути лепкавата влажност на въздуха бе прокудена от приятна хладина. Лоркан остави Елида да извърви три пресечки сама, преди да се изравни с нея.

– Ще вали – отбеляза той.

Тя приплъзна празен поглед към него.

– Знам какво означават гръмотевиците.

Сгушеният в стените си град бе построен от двете страни на малка полузабравена река, в чиито два края имаше по един гигантски шлюз, където стражи събираха такса за вход и преглеждаха всички стоки на влизане в града. Мирисът на застояла вода, риба и гнило дърво го достигна още преди да види калното, спокойно течение на реката. Елида спря точно преди пристанището.

– Какво търсиш? – попита я той най-сетне, отправил очи към притъмняващото небе.

Пристанищни работници, моряци и търговци също хвърляха поглед на облаците, хвърчейки насам-натам. Някои оставаха да завържат дългите си, плоски баржи и да застопорят гладките гребла, с които се придвижваха по реката. Преди около триста години беше посещавал кралство, чиито жители пренасяха с баржи стоки от единия до другия му край. Името му убягваше, потънало нейде из катакомбите на паметта му. Стана му чудно обаче дали още то съществуваше, спотаено между две планински вериги в далечния край на света.

Ярките очи на Елида проследиха групичка добре облечени мъже, запътили се към една пивница.

– Бурите карат хората да търсят подслон – обясни шепнешком тя. – Тоест да се затворят на едно място, без каквато и да било друга работа, освен да си разменят клюки. Клюките обикновено са новини от търговци и моряци за близките земи. – Погледът й се стрелна към него, изпълнен със сух хумор. – Ето това означават гръмотевиците.

Лоркан примигна насреща й, а тя последва мъжете, които влязоха в пристанищната пивница. Първите едри капки на бурята затрополиха върху позеленелия от мъх калдъръм на кея.

Лоркан влезе в пивницата след Елида и една част от него си призна, че за всичките му петстотин години на оцеляване, убийства и предана служба нито веднъж не беше срещал човек, толкова... незаинтригуван от него. Дори проклетата Елин го възприемаше като опасен противник. Може би животът край чудовища беше изкоренил от съзнанието й разумната доза страх от тях. Недоумяваше как и тя самата не се беше превърнала в чудовище.

Инстинктът и обучението го накараха да плъзне бдителен поглед из пивницата, но не откри нищо, заслужаващо вниманието му. Вонята, витаеща из помещението – на немити тела, пикня, мухъл и влажна вълна, – беше направо задушлива. Само за няколко секунди Елида вече си беше заплюла маса до тази на мъжете от пристанището и поръча две халби бира и каквото обедно ястие предлагаха.

Лоркан се настани на древния дървен стол до нейния и проклетата антика така простена, че очакваше да се срути под него. Над тях проехтя гръм и всички очи се отправиха към прозорците с изглед към кея. Вече валеше проливно и баржите се люшкаха по разбушуваните води.

Стовариха обяда пред тях, купите издрънчаха върху масата и част от гъстата кафява яхния се разля през нащърбените им ръбове. Елида дори не я погледна, нито докосна халбата, тръсната пред нея със същата незаинтересованост от бакшиш. Очите й шареха из помещението.

– Пий – нареди му тя.

На Лоркан му хрумна да я смъмри, задето му даваше заповеди, но... му харесваше да гледа това дребно, крехко същество в действие. Да наблюдава как обхожда с поглед цяла стая непознати и подбира плячката си. Беше дошла на лов... за най-надеждния и безопасен източник на информация; за човека, който не би докладвал на градския гарнизон, който още беше под ръководството на Адарлан, че тъмнокосо момиче разпитва за вражеските сили.

Затова Лоркан просто отпи от бирата си и продължи да я следи как се взира в околните. Толкова пресметливост имаше под бледото й лице, толкова лъжи се готвеха да изтекат от устните й като розови пъпки. Една част от него се зачуди дали собствената му кралица не би я намерила за полезна, дали Майев също би усетила, че навярно самата Анийт бе научила момичето да гледа, слуша и лъже.

Друга част се ужасяваше от мисълта Елида да попадне в ръцете на Майев. От идеята в какво можеше да се превърне. Какво щеше да е принудена да върши като шпионин или като придворна на Майев. Навярно беше добре, че е смъртна, защото с толкова кратък живот Майев не би си направила труда да я преобрази в свой най-безмилостен лакей.

Така се беше увлякъл в размишления, че почти не забеляза, когато Елида се облегна небрежно в стола си и прекъсна разговора на търговците и капитаните на масата зад тях.

– Как така Рифтхолд вече го няма?

Лоркан наостри уши. Бяха чули новината още преди седмици.

Капитанката, която се намираше най-близо до тях – жена на около трийсет – премери двама им с поглед и рече:

– Е, не че го няма, но... вече е владение на вещиците, изпратени от херцог Перингтън. Прокудили са Дориан Хавилиард от града.

Елида, хитроумната малка лъжкиня, придоби смаяно изражение.

– От седмици сме в дълбоката пустош и не знаехме. Мъртъв ли е Дориан Хавилиард? – прошепна ужасено... сякаш не искаше да я чуят.

Отговори й по-възрастен брадат мъж от същата маса.

– Не са открили тялото му, но щом херцогът е снел титлата му, предполагам, че е жив. Не виждам смисъл от подобни мерки срещу мъртвец.

Навън проехтя гръм и почти заглуши следващия й притаен въпрос.

– Дали... дали ще тръгне на север? Към... нея?

Всички знаеха отлично за кого говори. А Лоркан най-сетне схвана защо бе дошла тук.

Канеше се да поеме на север. На следващия ден може би... или когато керванът потеглеше. По всяка вероятност щеше да наеме някоя от лодките на кея, за да я отведе на север, а той... той щеше да се запъти на юг. Към Морат.

Всички около масата огледаха преценяващо младата жена пред тях – а след това и Лоркан. Той опита да се усмихне, да си придаде обикновен, дружелюбен вид. Никой от тях не отвърна на усмивката му, макар че явно беше успял да ги заблуди, защото брадатият обяви:

– Тя не е в Севера.

Този път Елида застина.

Брадатият продължи:

– Разправят, че минала през Илиум и смачкала войниците на Адарлан. Предишната седмица пък вдигнала голяма врява в Залива на Черепа. Сега плавала нанякъде – според едни към Вендлин, според други – към Ейлве, а според трети бягала чак в другия край на света. Но със сигурност не е в Севера. И явно няма да се върне скоро. Мен ако питате, не е разумно да оставя кралството си незащитено. Ама какво разбира някаква си хлапачка от военна стратегия.

Лоркан се съмняваше да е прав и кучката да е предприела каквото и да било без насоките на Белотрън и сина на Гавриел. Елида въздъхна треперливо.

– Защо й е било да напуска Терасен?

– Кой знае? – Жената се обърна към храната и събеседниците си. – Май кралицата има навика да се появява тъкмо там, където най-малко я очакват, да сее хаос и пак да се покрива. Много хора се обзалагат къде ще изникне този път. Аз смятам, че ще е в Банджали, в Ейлве. Врос пък, че ще е Варес във Вендлин.

– Защо Ейлве? – не се отказа Елида.

– Кой знае? Не е глупачка да разкрива плановете си.

Жената изгледа остро Елида, сякаш да пресече любопитството й.

Елида се обърна към яхнията и бирата си и бурята навън заглуши повечето разговори в стаята.

Лоркан я наблюдаваше как изпива безмълвно цялата си халба, а когато й се стори най-малко подозрително, стана и си тръгна.

Елида посети още две пивници в града, следвайки същата стратегия. Новината се изменяше леко с всеки новопоявил се разказ, но като че ли битуваше общото мнение, че Елин е тръгнала нанякъде, на юг или на изток, и никой не знаеше какво да очаква от нея.

Елида напусна и третата пивница с Лоркан по петите си. Не си бяха обелили и дума от първата. В главата му се въртеше само мисълта какво ще е отново да потегли сам на път. Да я остави... и повече никога да не я види.

Тя вдигна поглед към дъждовното небе и най-сетне проговори:

– Планът беше да поема на север.

Лоркан осъзна, че няма желание нито да потвърждава, нито да отрича. Като безполезен глупак се поколеба да я тласне в първоначалната й посока.

Тя сведе лице и светкавиците позлатиха високите й скули.

– Но накъде да тръгна сега? Как да я открия?

– Какво разбра от слуховете? – осмели се да попита той.

Анализирал бе всяко късче информация, но искаше да види острия й ум в действие. И една малка част от него желаеше да чуе какво решение ще вземе за противоположните посоки, в които трябваше да се насочат.

Елида отвърна тихо:

– Банджали, в Ейлве. Мисля, че се е запътила към Банджали.

Той се помъчи да прикрие облекчението си. И той самият беше стигнал до същото заключение, макар и единствено защото така би сторил Белотрън, а лично бе обучавал принца в продължение на няколко десетилетия.

Тя потри лицето си.

– Много ли е... далеч?

– Доста.

Тя отпусна ръце до тялото си със сковано, бяло като кост лице.

– Но как ще стигна дотам? Как...

Потърка гърдите си с длан.

– Мога да ти намеря карта – предложи Лоркан. Просто за да види дали ще го помоли да остане с нея.

Тя преглътна сухо и поклати глава, разлюлявайки черната си коса.

– Няма да ми е от полза.

– Картите винаги са от полза.

– Не и ако не можеш да четеш.

Лоркан примигна насреща й, чудейки се дали я е чул правилно. Но бледите й бузи се изчервиха, а тъмните й очи се замъглиха от срам и отчаяние.

– Но ти...

През последните седмици наистина не беше изникнал повод да му сподели.

– Научих азбуката, но когато... когато се случиха всички онези неща и ме затвориха в кулата... Дойката ми е неграмотна – обясни тя. – Затова нямаше кой да ме обучава. И така забравих дори онова, което знаех.

Стана му интересно дали изобщо щеше да разбере, ако тя не му беше признала.

– Справила си се впечатляващо добре без четене – отбеляза, без да се замисля, но явно бе избрал правилните думи, защото ъгълчетата на устата й се вирнаха във вяла усмивка.

– Да, може да се каже – отвърна умислено тя.

Магията на Лоркан усети гарнизона преди слуха и обонянието му.

Уви се около мечовете им – обикновени, полуръждясали оръжия – и се окъпа в страха и напрежението им. Вкуси дори частица жажда за кръв.

Лошо. Вървяха право към тях.

Той се приближи до Ели да.

– Явно приятелите ни от карнавала са искали да изкарат някоя и друга сребърна монета.

Безпомощното отчаяние по лицето й отстъпи място на будна готовност.

– Стражи?

Лоркан кимна. Стъпките вече бяха достатъчно близо, че да преброи войниците, които прииждаха откъм гарнизона в сърцето на града, несъмнено с намерението да ги приклещят между мечовете си и реката. Ако беше комарджия, щеше да се обзаложи, че двата моста – на по десетина пресечки в двете посоки – вече гъмжат от стражи.

– Имаш право на избор – обърна се към нея той. – Единият вариант е веднага да реша въпроса и да се върнем в странноприемницата, за да разберем дали Ник и Омбриел са дръзнали да ни предадат... – Тя стисна уста и Лоркан знаеше какъв е изборът й още преди да предложи: – Другият вариант е още сега да се качим на някоя от баржите и да се махнем оттук.

– Вторият – пророни тя.

– Добре – беше краткият му отговор.

После грабна ръката й и я затегли напред. Но въпреки че подкрепяше крака й с магията си, беше твърде бавна...

– Просто го направи – заповяда му тя.

Лоркан я преметна през рамо, извади брадвата си със свободната си ръка и хукна към водата.

* * *

Елида подскачаше и се блъскаше в широкото рамо на Лоркан, вирнала глава достатъчно, че да наблюдава улицата зад тях. Нямаше и следа от стражи, но... малкото гласче, което често шепнеше в ухото й, сега я умоляваше настойчиво да побърза. Да се маха оттук.

– Градските порти – рече задъхано тя, докато мускул и кост се удряха в корема й. – И там ще има войници.

– Остави ги на мен.

Елида опита да не си представя какво значи това. Лоркан стъпи на пристанището и се спусна към една от баржите, прелитайки по стълбите на дългия дървен кей. Корабчето беше по-малко от останалите, с боядисана в яркозелено кабина в центъра. И празно – с изключение на няколкото сандъка, стоварени на носа.

Лоркан пъхна брадвата в джоба си, а Елида вкопчи пръсти в мускулестото му рамо за опора, докато я прехвърляше през високия ръб на плавателния съд, за да я остави върху дървената му палуба. Тя залитна, преди краката й да свикнат с клатушкането на реката, но...

Лоркан вече се завърташе към върлинестия мъж, който препускаше към него с нож в ръка.

– Това е моята лодка – изрева той.

Чак като слезе на кея по късата дървена стълбичка, осъзна на кого бе налетял: очите му попиха внушителните размери на Лоркан, брадвата и меча в ръцете му и смъртоносното изражение по лицето му.

– Вече е наша – заяви лаконично Лоркан.

Погледът на мъжа прескочи между двама им.

– Няма... няма как да минете през мостовете и градската стена...

Секунди. Имаха секунди, преди стражите да ги връхлетят.

– Качвай се. Веднага – заповяда му Лоркан.

Мъжът заотстъпва.

Елида се хвана с една ръка за широкия, издигнат ръб на корабчето и рече със спокоен тон:

– Ще те убие, преди да си изкачил стълбата. Изкарай ни от града и обещавам да те пуснем.

– Ако не сега, след това ще ми прережете гърлото – преглътна тежко мъжът.

И наистина, Лоркан нагласяше брадвата в ръката си, както правеше винаги преди да я хвърли.

– Съветвам те да помислиш – каза Елида.

Китката на Лоркан потрепна едва забележимо. Щеше да го направи, щеше да убие този невинен човек само за да ги спаси...

Мъжът свали ножа и го прибра в ножницата на хълбока си.

– Отвъд града реката прави чупка. Там ще ме оставите.

Това я устройваше. Мъжът се спусна към тях, отвърза няколко въжета и скочи в лодката с лекотата на човек, който го бе вършил хиляди пъти. А щом двамата с Лоркан измъкнаха греблата от скобите им, за да изтласкат лодката от пристанището, елфът изсъска:

– Ако ни предадеш, ще си мъртъв още преди стражите да се качат на борда.

Мъжът кимна и загреба към източния изход на града, докато Лоркан влачеше Елида към кабината.

Блестящите й от чистота прозорци говореха, че човекът се гордее с лодката си. Лоркан я тикна под една маса в средата на помещението, чиято бродирана покривка я изолира от всичко, освен от звуците: затихващите стъпки на самия Лоркан, който несъмнено си търсеше скривалище в кабината, откъдето да следи развоя на събитията; барабаненето на дъжда по плоския покрив; глухото трополене на греблото по корпуса на баржата.

Тялото скоро я заболя от неподвижната поза, която беше заела.

Такъв ли живот я очакваше занапред? Да я преследват и гонят из целия свят?

И как изобщо щеше да намери Елин? Можеше да се върне в Терасен, но нямаше представа кой го управлява от Оринт. Ако Елин не си бе върнала трона... Може би трябваше да го приеме като знак, че там я дебнат опасности, че положението в Терасен не е добро.

Но пък и да потегли към Ейлве, следвайки някакви си догадки... От всички слухове, които бе уловила през последните два часа, логиката на капитанката беше най-правдива.

Светът сякаш застина в смълчано напрежение, скован от вълна от страх.

В следващия момент чуха гласа на лодкаря и скърцане на метал – порта. Градските порти.

Елида остана под масата, дишайки равномерно, докато премисляше положението им. Не очакваше да липсват на някого от трупата.

И беше готова да се обзаложи на всички пари в ботуша си, че Ник и Омбриел бяха изпратили стражите по петите им, преценили, че двамата с Лоркан са твърде опасни, особено като се имаше предвид, че илкените я издирваха. Стана й чудно дали Моли е знаела през цялото време, още от първата им среща, че са лъжци, и дали лично не беше дала позволение на Ник и Омбриел да ги издадат на гарнизона, когато обявената награда бе станала твърде примамлива, а цената на предаността й – твърде висока.

Елида въздъхна през носа си. Разнесе се звукът от плисък, но лодката продължи напред.

Беше взела поне камъчето, въпреки че дрехите й, колкото и дрипави да бяха, щяха да й липсват. Коженото й облекло я запарваше в тукашния зной, а ако тръгнеше към Ейлве, направо щеше да се свари в него...

След секунда долови стъпките на Лоркан.

– Излез.

Тя изтръпна от болката в глезена си, но изпълзя изпод масата и се огледа из кабината.

– Неприятности?

Той поклати глава. Дрехите му бяха опръскани от дъжд или речна вода. Елида надникна зад гърба му към мястото, от което мъжът бе управлявал лодката. Но него го нямаше – не беше нито там, нито в задната й част.

– Скочи в реката при чупката и заплува към брега – обясни Лоркан.

Тя въздъхна.

– Като нищо ще изтича до центъра да им каже. А те бързо ще ни настигнат.

– Ще се справим – отвърна Лоркан и се обърна.

Твърде бързо. Избегна погледа й твърде бързо...

Тя стрелна очи към мокрите ръкави на ризата му. Сякаш... сякаш беше измил ръцете си набързо, небрежно.

Надзърна и към брадвата на хълбока му, когато той закрачи към вратата на кабината.

– Убил си го, нали?

Ето защо беше чула плисък. Беше изхвърлил тялото му във водата.

Лоркан спря на място. И я погледна през широкото си рамо. В тъмните му очи нямаше нищо човешко.

– Ако искаш да оцелееш, трябва да си готова на всичко.

– Може да е изхранвал семейство.

Не беше видяла да носи сватбен пръстен, но това не значеше нищо.

– Ник и Омбриел не са мислили за това, когато са ни издали на гарнизона.

Той излезе на палубата, а Елида изхвърча след него. Зелени дървета обточваха реката като жив щит.

И ето – върху гредите лъщеше тъмно петно. Стомахът й се преобърна.

– Планирал си да ме излъжеш – вбеси се тя. – Но как щеше да ми обясниш това?

Той сви рамене, след което грабна греблото и с едно плавно движение се озова в другия край на баржата, за да ги изтласка от пясъчната плитчина, която наближаваха.

Беше убил човека...

– Обещах му да го освободим.

– Ти му обеща, не аз.

Пръстите й се свиха в юмруци. И чудноватият камък в джоба й помръдна в парчето си плат.

Лоркан застина, стиснал здраво греблото.

– Какво е това? – попита с плашещо кротък глас.

Тя не отговори. За нищо на света нямаше да отстъпи пред него, нямаше да му позволи да я заплашва, да пренебрегва решенията й, да убива хора, за да се спасят те...

– Какво. Е. Това.

Елида отказа да проговори, да докосне камъка в джоба си. Той вибрираше недоволно, сякаш отваряше очи като пробуждащ се звяр, но тя не посмя да посегне към него, да приеме странното му, неземно присъствие.

Очите на Лоркан се разшириха леко. Той пусна греблото, прекоси палубата и влезе в кабината. Ели да остана на ръба на лодката, чудейки се дали да го последва, или просто да скочи във водата и да доплува до брега, но...

Чу се сблъсък на метал в метал, като че отваряше нещо, и тогава...

Ревът му разтърси лодката, реката, дърветата. Дългокраките речни птици излетяха в небето.

Лоркан бутна вратата с толкова бесен замах, че едва не я откъсна от пантите, и хвърли нещо като парчета от счупен амулет в реката. Поне опита, ала ги запрати с такава сила, че откъслеците прелетяха над реката и се блъснаха в едно дърво, натрошавайки кората му.

После се завъртя и гневът на Елида се препъна пред изгарящата ярост, изкривила лицето му. Той закрачи хищнически към нея и сграбчи греблото, навярно за да не я удуши.

– Какво носиш?

Настойчивостта, буйството и собственическият тон на гласа му я разяриха отново и тя пророни с тиха злъч:

– Защо просто не прережеш и моето гърло, за да разбереш?

Ноздрите на Лоркан се разшириха.

– Ако не можеш да преглътнеш, че съм убил човек, който смърдеше от нетърпение да ни издаде, значи, ще се влюбиш в кралицата си.

От известно време бе започнал да й загатва, че знае нещо за нея, и то достатъчно, че да я нарича с ужасни имена, но...

– Какво искаш да кажеш?

О, богове, той като че ли не успяваше да удържа беса си повече.

– Селена Сардотиен е деветнайсетгодишна наемна убийца, която се има за най-добрата в света. – Той изсумтя. – Цял живот е убивала, гуляла и подкупвала, без нито веднъж да се разкае. Напротив: гордееше се със себе си. Миналата пролет един от моите воини, принц Роуан от рода на Белия трън, бе изпратен да се погрижи за нея, когато океанът я изхвърли на брега на Вендлин. Той обаче взе, че се влюби в нея, както и тя в него. Никой не знае какво са правили в Камбрийските планини, но след това Селена спря да се нарича така и отново възприе истинското си име. – Той се усмихна свирепо. – Елин Галантиус.

Елида почти не чувстваше тялото си.

– Какво? – беше единствената дума, която успя да скалъпи.

– Огнедишащата ти кралица е проклет асасин. Обучавали са я да убива още когато майка ти е загинала, за да я защити. Да бъде същата като мъжа, заклал майка ти и кралското ти семейство.

Елида заклати глава и ръцете й провиснаха до тялото й.

– Какво? – повтори.

Лоркан се изсмя безрадостно.

– През десетте ти години на заточение в онази кула тя е живяла в разкош с богатствата на Рифтхолд, глезена от господаря си, краля на асасините, когото уби най-хладнокръвно миналата пролет. Така че ще се увериш, че отдавна загубената ти спасителка с нищо не ме превъзхожда. Че и тя би убила онзи мъж и не би търпяла мрънкането ти повече от мен.

Елин... наемната убийца. Елин – същата жена, на която трябваше да предаде камъка...

– Знаел си – пророни тя. – През цялото това време си знаел, че двете жени, които търсех, са един и същи човек.

– Казах ти, че като намериш едната, ще намериш и другата.

– Знаел си, а не ми каза. Защо?

– И ти не си ми разкрила всичките си тайни. Не виждам защо аз да ти споделям своите.

Тя затвори очи, мъчейки се да забрави тъмното петно на дървения под, да потуши паренето от думите му и да затвори дупката, зейнала под краката й. Какво имаше в онзи амулет? Защо беше извикал така и...

– Малката ти кралица – озъби й се Лоркан – е убийца, крадла и лъжкиня. Така че, ако ще обвиняваш мен в тези неща, бъди готова да обвиниш и нея.

Усещаше кожата си твърде тясна, костите си – твърде крехки, за да понесат гнева, който я превземаше. Затърси трескаво най-болезнените думи, сякаш можеше да ги запрати по главата му като шепа камъни.

– Грешала съм – изсъска накрая. – Казах, че двамата с теб сме еднакви, защото нямаме семейства и приятели. Но аз нямам, защото така се стече животът ми. А ти, защото никой не може да те понася. – Тя опита – успешно, ако съдеше по злобата, кипяща в очите му – да го изгледа отвисоко, макар той да се извисяваше над нея. – И знаеш ли коя е най-голямата лъжа, която разправяш на всички, Лоркан? Че така ти харесва да живееш. Но когато говориш за моя кралица кучка, чувам само думите на един ревностен завистник, самотен и жалък. Защото си гледал как Елин и принц Роуан се влюбват и си ги ненавиждал заради щастието им. Защото ти самият си толкова нещастен. – Думите й се заизливаха безспирно. – Така че наричай Елин убийца и крадла, и лъжкиня колкото си щеш. Наричай я огнедишаща кучка. Но аз ще реша дали наистина е такава, когато я срещна очи в очи. И повярвай ми, ще го сторя. – Тя посочи към тинестата сивкава река, течаща край тях. – Отивам в Ейлве. Води ме на брега и ще си измия ръцете от теб, както ти изми твоите от кръвта на онзи човек.

Лоркан я изгледа кръвнишки, достатъчно озъбен, че да разкрие леко удължените си кучешки зъби. Ала нея не я интересуваха елфическото му потекло, възрастта му и смъртоносните му умения.

След малко заби греблото в речното дъно и изтласка лодката, но не в посока към брега, а напред по реката.

– Не ме ли чу? Води ме на брега.

– Не.

Гневът й надви здравия й разум, предупрежденията на Лоркан, и тя се спусна към него.

– Не?

Той остави греблото да се влачи във водата и извърна лице към нея. По него нямаше никакви емоции – дори гняв.

– Реката направи завой на юг преди около три километра. На картата в кабината видях, че можем да плаваме по нея право на юг, а после да намерим най-бързия маршрут до Банджали. – Тя избърса дъжда от челото си, а Лоркан доближи лице на сантиметри от нейното. – Оказва се, че и на мен ми изникна работа с Елин Галантиус. Поздравления, милейди. Току-що си намери придружител до Ейлве.

В очите му блестеше студена, убийствена светлина и Елида пак се зачуди за какво ли бе изревал така.

Погледът му се спусна към стиснатите й от ярост устни. И една част от нея, която нямаше нищо общо със страха, застина, докато друга започна да се топи.

Когато очите му най-сетне намериха нейните, Лоркан изръмжа с глас, подобен на среднощен гръм.

– За пред всички останали още си ми съпруга.

Елида не възрази – просто се върна в кабината, докато непоносимата му магия подкрепяше крака й, и затръшна вратата така силно, че стъклото изтрополи.

* * *

Буреносните облаци се разнесоха, разкривайки звездно небе и луна, чиято светлина беше достатъчна, за да може Лоркан да плава спокойно по тясната, сънлива река.

Продължи да гребе час след час, обмисляйки как точно да убие Елин Галантиус, без Елида и Белотрън да му попречат, и как да накълца трупа й на малки парчета, за да послужи за храна на гарваните.

Беше го излъгала. Двамата с Белотрън го бяха измамили в деня, когато принцът му даде Ключа на Уирда.

В амулета намери само един от онези пръстени – съвършено безполезен пръстен от Камък на Уирда, увит в парче пергамент. На него с женски почерк бе написано:

Надявам се този път да си по-находчив в обидите си към мен. „Кучка“ ми омръзна.

С цялата ми любов,

Е.А.Г.

Щеше да я убие. Бавно. Изобретателно. Принуден бе да положи кръвна клетва, че пръстенът на Мала наистина прави притежателя си неуязвим от Валгите, но не се беше сетил да изиска от тях доказателство, че техният Ключ на Уирда е истински.

А Елида – онова, което тя носеше, което му бе помогнало да осъзнае, че... За това щеше да мисли по-натам. И по-късно щеше да реши какво да прави с малката лейди на Перант.

Утешаваше се единствено от мисълта, че си беше върнал пръстена на Мала, но онази кучка още държеше ключа. А щом Елида и бездруго трябваше да стигне до Елин... Ами просто щеше да я намери вместо нея.

И щеше да накара кралицата на Терасен да пълзи по корем пред него.

44.

Светът започна и свърши в пламъци.

Море от огън без място за въздух, за друг звук, освен грохота на потоците от разтопена земя. Истинското сърце на огъня – средството за сътворение и разруха. А тя се давеше в него.

Тежестта му я задушаваше и тя се мяташе под него, търсейки повърхност или дъно, от което да се изтласка нагоре. Но не намираше нито едно от двете.

Когато огънят нахлу в гърлото й, изпълни тялото й и започна да разтапя вътрешностите й, тя закрещя без глас, молейки се за пощада...

Елин.

Името прокънтя из ядрото от пламъци в сърцето на света, призова я като спасителен маяк. Родена бе в очакване на този глас, сляпо го бе издирвала през целия си живот, щеше да го последва до края на съществуванието си...

– ЕЛИН.

Елин се провеси от леглото, усещайки огън в устата си, в гърлото си, в ушите си. Истински огън.

Златисти и сини пламъци се виеха из най-жарките нюанси на червеното. Истински огън изригваше от нея и прогаряше чаршафите, а стаята, останалата част от леглото и корабът сред океана оставаха неизпепелени единствено благодарение на непробиваема, неразрушима стена от въздух.

Ръце, обвити в лед, стиснаха раменете й и озъбеното лице на Роуан изплува сред пламъците, заповядвайки й да диша...

Тя пое глътка въздух. Още огън рукна от гърлото й.

Нямаше нишка, нито верига, с която да придърпа магията си. О, богове... о, богове, дори не долавяше силите й да се изчерпват. Не съществуваше нищо друго, освен пламъците...

Роуан сграбчи лицето й в длани и от допира на лед и вятър с огнената й кожа се издигнаха облаци пара.

– Ти владееш огъня; ти го контролираш. Страхът ти му позволява да те надвие.

Тялото й отново се изви върху леглото, чисто голо. Явно беше изгорила дрехите си – любимата риза на Роуан. Пламъците й се разбушуваха още повече.

Той я стисна здраво и я принуди да го погледне, преди да изръмжи:

– Виждам те. Виждам всяка част от теб. И не се боя.

Няма да се боя.

Линия сред горящата стихия.

Името ми е Елин Ашривер Галантиус.

И няма да се боя.

Въжето се появи пред очите й, сякаш го бе хванала в ръка.

Тъмнина, блажена и спокойна, заля бушуващото огнище.

Тя преглътна веднъж, два пъти.

– Роуан.

Очите му блестяха с почти животинска яркост и оглеждаха всеки сантиметър от нея.

Сърцето му биеше лудо, ехтеше в треска.

– Роуан – повтори тя.

Той не помръдваше, не откъсваше взор от нея, вглъбен да издирва следи от изгаряне, дълбоки рани. Паниката му увисна като тежест в гърдите й.

Елин сграбчи рамото му и впи нокти в него, потресена от неистовата ярост във всеки мускул, като че беше освободил цялата си сила в готовност да се бори за нея, да я запази в тялото й, а не да я загуби като богиня или по-лошо.

– Успокой се. Веднага.

Той не я послуша. Елин врътна очи и изтръгна ръцете му от лицето си, за да отметне чаршафите.

– Добре съм – увери го, изговаряйки отчетливо думите. – Ти се погрижи. А сега ми донеси вода. Жадна съм.

Елементарна, лесна заповед. За да й прислужи, защото знаеше от него, че елфите обичали да се чувстват нужни, да угаждат на онази част от себе си, която ги подтиквала да се суетят около другарката си. За да го извлачи обратно до това простичко ниво на цивилизованост и разум.

Лицето на Роуан оставаше все така обладано от дивашки бяс и от инстинктивния ужас, скрит под него.

Ето защо Елин се приведе, драсна с кучешките си зъби долната му челюст и прошепна до кожата му:

– Ако не започнеш да се държиш като принц, ще спиш на пода.

Той отдръпна разяреното си, другосветско лице от нея, но докато думите й попиваха в съзнанието му, чертите му започнаха да омекват малко по малко. Още изглеждаше вбесен, но поне вече не се канеше да убие невидимата заплаха срещу нея. Доближи я пак и на свой ред драсна нейната челюст със зъби, промълвявайки в ухото й:

– Ще те накарам да съжаляваш за думите си, принцесо.

О, богове! Пръстите на краката й се свиха блажено, но

той стана от леглото и движението събуди всеки мускул от голото му тяло. Тя му се усмихна превзето и го зяпна как върви с котешка грация към умивалника и каната върху него.

Кучият му син имаше наглостта да я огледа от глава до пети, вдигайки каната. И да й прати самодоволна мъжкарска усмивка, докато пълнеше чашата точно до ръба с експертна прецизност.

Хрумна й да му отвърне с малко пламък по голия му задник. Той върна каната на мястото й с пресилено спокойствие и тръгна обратно към леглото, без да откъсва очи от нея. Накрая остави чашата с вода на малката нощна масичка.

Елин се изправи на учудващо стабилни крака и застана срещу нещо.

Стаята се изпълни със скърцането на кораба и плисъка на вълните.

– Какво беше това? – попита го тихо.

Погледът му се премрежи.

– Просто... изгубих контрол.

– Защо?

Той надникна към илюминатора и целунатото от луната море отвъд него. Толкова рядко се случваше да избягва очите й.

– Защо? – настоя тя.

Роуан най-сетне я погледна.

– Не знаех дали не те е обсебила отново. – Въпреки че Ключът на Уирда вече беше на нощната масичка, а не около врата й. – Дори след като осъзнах, че просто си в плен на магията, не можах да... Магията те отвлече. От много време не ми се беше случвало да се чудя как... да си те върна. – Той оголи зъби и въздъхна пресекливо, насочвайки гнева към себе си. – Преди да си ме нарекла маркиращо територията си копеле, ми позволи да ти се извиня и да ти обясня, че е много трудно да...

– Роуан. – Той застина. Елин взе малкото разстояние, останало помежду им, и всяка нейна стъпка беше като отговор на някой от въпросите, които си задаваше от мига на сътворението си. – Ти не си човек. И не очаквам да се държиш като такъв.

Той като че ли се напрегна. Но Елин сложи ръка върху голите му гърди, точно над сърцето му. То продължаваше да бумти под дланта й.

Тя продължи тихо, чувствайки тревожния му ритъм.

– Не ме е грижа дали си елф, или човек, Валг или проклет караконджул. Какъвто си, такъв си. А аз искам... нуждая се от някого до себе си, от някого, който не се извинява за това. За същността си. И ти никога не си го правил. – Тя се приведе напред да целуне голата кожа, където допреди малко бе стояла ръката й. – Моля те, не започвай сега. Да, понякога ме вбесяваш с елфическите си глупости, но... Чух гласа ти. Той ме събуди. Изведе ме от онова... място.

Той сведе глава, опирайки челото си в нейното.

– Ще ми се да можех да ти предложа повече. За войната и след нея.

Тя плъзна ръце около голия му кръст.

– Предлагаш ми повече, отколкото някога съм могла да си мечтая. – Усети, че Роуан се кани да възрази, и добави: – А понеже и Дароу, и Ролф ми заявиха, че трябвало да продам ръката си в името на предстоящата война, аз ще сторя точно обратното.

Той изсумтя.

– Колко типично. Но ако Терасен има необходимост от...

– Ето как виждам аз нещата – обяви тя и се отдръпна назад, за да огледа изсеченото му лице. – Не разполагаме с много време. А бракът с кралска особа от друго кралство, с всичките му договори и големите разстояния, плюс месеците, необходими за набирането и изпращане на армия... просто нямаме толкова време. Имаме само настоящето. А и не ми трябва съпруг, който ще се съревновава с мен или който ще се наложи да изпратя в някое убежище, или пък ще се крие по ъглите, когато се събудя, обгърната в пламъци. – Тя отново целуна татуираните му гърди, точно над могъщото му, грохотно сърце. – Ето това, Роуан... само от това имам потребност. Само от това.

Екотът от дълбоката му, треперлива въздишка отекна до скулата й и той помилва косата й, голия й гръб. И по-надолу.

– Кралски двор, способен да промени света.

Тя целуна ъгълчето на устата му.

– Ще намерим начин... заедно. – Думите, които той самият бе изрекъл, които бяха дали шанс за изцеление на разбитото й сърце. И на неговото. Тя добави дрезгаво: – Нараних ли те?

– Не. – Роуан погали с палец скулата й. – Нищо не си ми направила. Нито на когото и да било друг.

Нещо в гърдите й рухна и той я взе на ръце, а тя зарови лице във врата му. Мазолестите му пръсти замилваха гърба й, всеки белег и татуировките, изрисувани от него.

– Ако оцелеем след тази война – промълви след малко тя върху голите му гърди, – с теб ще трябва да се научим да разпускаме. Да се наспиваме нощем.

– Ако оцелеем след тази война, принцесо – отвърна той, плъзвайки палец по извивката на гръбнака й, – с удоволствие ще сторя каквото поискаш. Дори да се науча да разпускам.

– Ами ако не ни чака нито миг покой, дори след като намерим Ключалката и ключовете и изпратим Ераван обратно в пъкленото му измерение?

Шеговитостта по лицето му отстъпи място на нещо по-дълбоко и пръстите му застинаха върху гърба й.

– Дори всеки божи ден над главите ни да надвисва война, дори постоянно да си имаме работа с капризни пратеници, да посещаваме ужасяващи кралства, където да ни се налага да спазваме поведение, с радост ще го върша, ако ти си до мен.

Устните й потрепериха.

– Ах, ти. Кога се научи да изнасяш толкова трогателни речи?

– Просто си търсех оправдание да се науча – рече той и я целуна по бузата.

Сетне плъзна устни надолу, обсипвайки с нежни, хапливи целувки челюстта й, ухото й, шията й. Тялото й се напрегна и омекна едновременно. Тя впи нокти в гърба му и му разкри гърлото си, докато кучешките му зъби драскаха нежно кожата й.

– Обичам те – пророни Роуан и прокара език по мястото, където допреди малко бяха зъбите му. – Бих влязъл в горящото сърце на ада, за да те намеря.

И едва не го беше сторил преди няколко минути, прииска й се да му каже. Вместо това само изви гръб още малко и от гърдите й се изтръгна тъничък, жаден стон. Това чувство... той... щеше ли да има край копнежът? Нуждата не само да е близо до него, но и да го усеща толкова надълбоко в себе си, че душите им да се преплитат една в друга, магиите им да танцуват заедно... Нишката, която я бе извела от онова пламтящо ядро на лудостта и унищожението.

– Моля те – прошепна тя и заби нокти в кръста му, за да подчертае молбата си.

Дълбокият стон на Роуан беше единственият му отговор. Той я надигна и я привлече плътно към тялото си, а тя уви крака около кръста му и му позволи да я отнесе не до леглото, а до стената, където допирът на хладното дърво зад гърба й контрастираше с горещината и твърдостта, които я притискаха отпред...

Той пак прокара език по онова местенце на шията й и Елин простена през зъби:

– Моля те.

Долови усмивката му до кожата си, преди да проникне в нея с един дълъг, могъщ тласък – и да захапе плътта й.

Присвояването, неизтощимо и истинско, от което знаеше, че така отчаяно се бе нуждал. От което тя се нуждаеше и със зъбите му в нея, с тялото му в нея... Щеше да се взриви, да се пръсне от непреодолимата потребност...

Бедрата на Роуан се задвижиха в муден, плавен ритъм, докато кучешките му зъби оставаха забити в шията й. Докато езикът му обхождаше двете точки на удоволствие, обградени от тънка болка, и вкусваше същината й като вино.

Щом апогеят я застигна, от гърлото му протътна нисък, порочен смях, а тя впи зъби в рамото му, за да не изкрещи толкова силно, че да събуди съществата, спящи по морското дъно.

Когато накрая Роуан откъсна уста от шията й и магията му излекува малките дупчици, които бе пробил там, стисна бедрата й и я прикова към стената, навлизайки по-дълбоко, по-силно в нея.

Елин прокара пръсти през косата му и го целуна необуздано, опитвайки собствената си кръв по езика му.

После прошепна в устата му:

– Винаги ще намирам път до теб.

И в този миг, когато тя полетя от ръба, Роуан скочи с нея.

* * *

Манон Черноклюна се събуди.

Нямаше звук, нито миризма, нищо, което да й подскаже защо се бе пробудила, но хищническите й инстинкти бяха доловили нещо нередно, изтръгвайки я от съня.

Тя се надигна в леглото и примигна. От дълбоката й рана беше останала само тъпа болка, а главата й се беше избистрила от онази странна мъглявост.

Стаята беше потънала в почти пълен мрак, с изключение на лунната светлина, която се процеждаше през илюминатора, озарявайки смътно тясната й каюта. От колко ли време се давеше в сън и нетърпима меланхолия?

Заслуша се внимателно в скърцането на кораба. Някъде над нея се чу слабо ръмжене – Абраксос. Жив. И спеше – добре познаваше този сънен, хриптящ звук.

Поразклати оковите около китките си и ги вдигна да огледа закопчалката им. Хитро приспособление, дебелите вериги бяха здраво закачени за стената. Глезените й също бяха оковани.

Не си спомняше кога за последно е била в окови. Как ги бе търпяла Елида цяло десетилетие?

Може би щеше да я открие, след като се измъкнеше оттук. Така или иначе се съмняваше Хавилиард да има вести за Тринайсетте. Щеше да се прокрадне до Абраксос, да отлетят към брега и да намерят Елида, преди да проследят сестринството й. А после... не знаеше какво я очаква след това. Но при всички случаи беше за предпочитане пред това да лежи тук като червей на припек, позволявайки на отчаянието, което я бе обзело през последните дни, да беснее в съзнанието й.

Сякаш го бе призовала, и вратата се отвори.

Дориан се появи на входа със свещ в...

Не беше свещ. Чист пламък се виеше около пръстите му. Озарените му сапфирени очи намериха нейните, вече избистрени.

– Ти ли беше... ти ли изпрати онази вълна от сила?

– Не. – Не й се наложи да гадае много кой е бил в такъв случай. – Вещиците нямат толкова мощна магия.

Той килна глава и пламъците позлатиха синкавочерната му коса.

– Но живеете дълго.

Тя кимна и Дориан прие жеста й като покана да седне в обичайния си стол.

– Нарича се Отдаването – обясни тя и по гръбнака й се плъзна студена тръпка. – Малкото магия, която владеем. Обикновено не разполагаме с магически сили, но в един-единствен момент от живота си вещицата може да призове велика сила, с която да удари враговете си. Ала плаща солена цена: взривът я изпепелява и отдава тялото си на Мрака. В множество битки по време на вещерските войни вещици и от двете страни се жертваха с Отдаване.

– Но това е самоубийство... да се взривиш, за да повлечеш враговете със себе си.

– Така е, и гледката не е приятна. Когато вещица от Железни зъби отдава живота си на Мрака, силата му я изпълва и се освобождава от нея под формата на абаносова вълна. Проявление на чернотата в душите ни.

– Виждала ли си го с очите си?

– Веднъж. От уплашена млада вещица, която бе наясно, че не е способна да си спечели слава по друг начин. Само дето унищожи половината от кохортата на Железни зъби заедно с крочанките.

Съзнанието й се вкопчи в думата. Крочанки. Нейният народ...

Не бяха неин народ. Тя беше от Черноклюните, дявол да го вземе...

– Смяташ ли, че вещиците от Железни зъби ще го използват срещу нас?

– Ако си имате работа с по-нисши сестринства, да. Древните са твърде самомнителни и калени в боя, за да предпочетат Отдаването пред сраженията. Но по-младите, по-слаби сестринства лесно се плашат или искат да си заслужат почести чрез саможертва.

– Това е убийство.

– Това е война. Войната е разрешено убийство, независимо на чия страна се биеш. – По лицето й пробяга гняв и тя попита: – Ти убивал ли си някога?

Той отвори уста да отрече, но светлината в ръката му угасна.

Беше убивал. Навярно с онзи нашийник на врата си. Валгът в него го беше правил. Неведнъж. И с много кръв.

– Спомни си какво са те принудили да вършиш – посъветва го Манон, – когато отново се изправиш срещу тях.

– Едва ли някога ще го забравя, малка вещице.

Той стана и се запъти към вратата.

– Тези окови протриват кожата ми до кръв – оплака се тя. – Сигурна съм, че поне ти изпитваш състрадание към оковани същества. – Дориан спря. Манон вдигна ръце, за да му покаже веригите си. – Давам ти думата си, че няма да навредя никому.

– Не аз решавам. А след като вече проговори, може би, ако разкажеш на Елин каквото иска да знае, ще се издигнеш в очите й.

Манон нямаше представа какво бе искала от нея кралицата. Изобщо.

– Колкото повече стоя тук, малки принце, толкова по-вероятно е да направя някоя глупост, като ме освободите. Позволи ми поне да усетя вятъра по лицето си.

– Имаш прозорец. Застани пред него.

Една част от нея подскочи от грубостта, мъжествеността в тона му, от дръзката поза на широките му рамене.

– Ако спях – измърка тя, – щеше ли да останеш, за да ме погледаш малко?

Ледена насмешка просветна в очите му.

– Ти би ли възразила?

И навярно в знак на безразсъдство и изстъпление, и леко слабоумие от кръвозагубата, Манон отвърна:

– Ако възнамеряваш да се промъкваш тук посред нощ, е редно и аз да получавам някаква облага от това.

Устните му потрепнаха, но усмивката му беше толкова студена и същевременно чувствена, че я накара да се замисли какво ли би било да си поиграе с крал, надарен с първична магия. Дали щеше да я предизвика да се моли за пръв път в живота си. Изглеждаше способен – готов на малко жестокост в спалнята. Кръвта й се пораздвижи.

– Колкото и да се изкушавам да те видя гола и окована... – Той се засмя похотливо. – Едва ли ще ти е особено приятно да загубиш контрола си.

– Бил си с толкова жени, че нуждите на една вещица са ти повече от ясни?

Усмивката му стана ленива.

– Кавалерът не разкрива подобни тайни.

– Колко?

Беше само на двайсет, но някогашен принц и настоящ крал. Жените несъмнено му се лепяха още откакто гласът му бе възмъжал.

– А ти с колко мъже си била? – парира я той.

Тя се подсмихна.

– Достатъчно са, за да знам как да задоволявам нуждите на смъртни принцове. Да те накарам да ме умоляваш.

Нищо че всъщност си мислеше точно за обратното.

Той прекоси стаята с небрежна крачка, влизайки в обсега на веригите й, надвеси се над нея, докато почти не опря нос в нейния, и без нито капка шеговитост по лицето си по свирепата си, красива уста, той заяви:

– Не смятам, че си способна да задоволиш моите нужди, малка вещице. И повече никога за нищо няма да се моля в живота си.

След това си тръгна. Манон го изпрати с поглед, съскайки от яд, задето не се беше възползвала от възможността да го сграбчи, да го вземе за заложник и да изиска свободата си в замяна на живота му; заради самонадеяното му твърдение; заради огъня, който бе разпалил в най-тайното кътче на тялото й и чието лумтене я предизвика да стисне бедрата си.

Никога досега не й бяха отказвали. Мъжете бяха готови да станат на парчета, понякога буквално, за да влязат в леглото й. А тя... Тя не знаеше какво би сторила, ако той бе приел предложението й, ако беше решила да провери на какво точно е способен кралят с красивата си уста и атлетично тяло. А това единствено отвличаше вниманието й от настоящото й положение, даваше й повод да се мрази далеч повече.

Още прогаряше вратата с гнева си, когато тя се отвори отново.

Дориан се облегна на вехтото дърво с премрежен от желание или омраза поглед. Може би от двете. И дръпна резето, без дори да го погледне.

Сърцето й ускори ритъма си и цялото й безсмъртно внимание се съсредоточи върху равномерното му, спокойно дишане, върху непроницаемото му лице.

Той пророни с дрезгав глас:

– Няма да си губя времето да те увещавам колко глупаво би било да опиташ да ме вземеш за заложник.

– А аз няма да губя моето да те съветвам да вземеш само каквото ти предлагам и нищо повече.

Тя напрегна слуха си, но проклетото му сърце дори не трепна. Не долови нито следа от страх.

– Искам да чуя, че си съгласна – заяви той и стрелна очи към веригите.

Отне й секунда да проумее какво има предвид, а след това се изсмя гърлено.

– Толкова си съобразителен, малки принце. Но отговорът ми е „да“. Правя го по своя собствена воля. Ще си остане нашата малка тайна.

И бездруго вече беше никой. Да сподели леглото си с врага, не представляваше нищо в сравнение с крочанската кръв, течаща във вените й.

Започна да разкопчава бялата риза, която носеше от незнайно колко време, но той изръмжа:

– Аз ще го направя.

Можеше да си го избие от главата. Тя докосна второто копче.

Невидими ръце сграбчиха китките й толкова силно, че пръстите й пуснаха ризата.

Дориан я доближи.

– Казах, че аз ще го направя. – Той се извиси над нея и Манон обходи с поглед всеки сантиметър от него. През тялото й пробяга сладостна тръпка. – Съветвам те да ме слушаш.

Съвършената мъжка арогантност в тази му заповед...

– Играеш си със смъртта, ако...

Той сведе уста до нейната.

Допирът му беше лек като перце, едва осезаем. Устремен, преднамерен и толкова неочакван, че тялото й се изви малко към него.

Той целуна ъгълчето на устата й със същата нежност. Сетне и другото. Тя не помръдваше, не дишаше дори, сякаш всяка част от тялото й чакаше да види какво ще предприеме след това.

Дориан обаче се отдръпна, проучвайки очите й с хладен поглед. И видя нещо в тях, което го накара да отстъпи назад.

Невидимите пръсти върху китките й изчезнаха. Вратата се отключи. И нахаканата усмивка се върна на лицето му.

– Може би някоя друга нощ, малка вещице – повдигна рамо Дориан.

Манон едва не изкрещя, когато излезе през вратата – и не се върна.

45.

Вещицата беше в съзнание и бясна.

Едион имаше удоволствието да й сервира закуска и като влезе в каютата, опита да не обръща внимание на остатъчния мирис на женска възбуда, примесен с този на Дориан.

Кралят имаше право да продължи напред с живота си, размишляваше Едион часове по-късно, докато оглеждаше следобедния хоризонт от румпела. В тихите часове на поста си често премисляше свирепия укор на Лизандра относно жестокото му отношение към краля. И може би – може би – Лизандра имаше право. И може би това, че Дориан беше способен да погледне друга жена, след като бе станал свидетел на обезглавяването на Сорша, беше същинско чудо. Но... точно вещицата ли? С това нещо ли искаше да си легне?

Точно този въпрос зададе на Лизандра, когато дойде при него трийсетина минути по-късно, още мокра от патрула си във водите пред тях – спокойни засега.

Тя сбърчи чело, разресвайки с пръсти мастиленочерната си коса.

– Имах клиенти, които бяха загубили съпругите или любовниците си и просто търсеха разтуха. Оглеждаха се за нещо, точно обратно на възлюбените им, навярно за да не правят връзка с вече преживяното. Онова, което се е случило на Дориан, би променило всеки. Нищо чудно сега да го привличат опасните неща.

– Открай време има слабост към тях – измърмори Едион, надниквайки към Елин и Роуан, които тренираха с мечовете си на главната палуба, докато клонящото към хоризонта слънце обагряше потните им тела в златисто.

Дориан седеше на стълбите към квартердека с Дамарис върху коленете си и почти дремеше в следобедния зной. Една част от Едион се усмихна при мисълта, че Роуан несъмнено би сритал задника му за такова лентяйство.

– Елин беше опасна, но все пак човек – отбеляза Лизандра. – Манон... не е. И сигурно точно това му харесва в нея. На твое място не бих се бъркала.

– Нямам намерение да се меся в тази лудост, спокойно. Макар че аз лично не бих допуснал онези железни зъби до любимите ми части. – Едион се ухили, а Лизандра отметна глава назад и се изсмя. Той добави: – Пък и тази сутрин, като гледах как Елин и вещицата се препират за Елида, реших да стоя настрана и да се наслаждавам на зрелището.

Малката Елида Локан беше жива и ги издирваше. О, богове! Изражението на Елин, докато Манон й разказваше подробно какво бе опитал да й причини Върнън...

Заключена в кула – в град, който бе посещавал безброй пъти през изминалите десет години. Нищо чудно дори да бе гледала как Гибелният легион влиза и излиза от града. Навярно сигурна, че я е забравил или изобщо не го е грижа за нея.

А сега скиташе по света. Съвсем сама.

С необратимо осакатен крак, никакви умения за самоотбрана и оръжия. С малко късмет щеше да се натъкне първо на Гибелния легион. Командирите му щяха да познаят името й и да я вземат под крилото си. Ако изобщо посмееше да им се представи.

Едва се беше сдържал да не удуши Манон, задето бе оставила момичето насред Оуквалд, а не я беше отвела право в Терасен.

Елин обаче не прояви такава кротост.

Два удара, толкова бързи, че дори Водачката на Крилото не ги предвиди.

Първо един шамар с опакото на ръката. Задето бе изоставила Елида.

После огнен обръч около гърлото й, който я прикова със сила към дървената стена, за да се закълне, че казва истината.

Роуан напомни сухо на братовчедка си, че Манон все пак беше помогнала на Елида да се измъкне от Морат. А Елин от* беляза просто, че ако не го беше сторила, огънят вече щеше да прогаря гърлото й.

И така беше приключил въпросът.

Елин, ако съдеше по яростта, с която нападаше Роуан в другия край на палубата, все още беше ядосана.

Вещицата, ако съдеше по ръмженето и мириса в каютата й – също.

Едион нямаше търпение да стигнат до Каменните блата, макар и там да не ги очакваше нищо приятно.

Още три дни плаване ги деляха от източния бряг. А после... после щяха да видят колко струваше съюзничеството на Ролф, доколко можеше да му се има доверие.

– Не е възможно да го избягваш вечно – обади се Лизандра, привличайки вниманието му към другата причина, поради която изгаряше от нетърпение да слезе от кораба.

Баща му седеше на пост до Абраксос, който се беше свил на носа на кораба, и го наблюдаваше. Опитваше да разбере как се убиват уивърни, къде да атакува.

Нищо че точно този беше просто възголямо куче, толкова кротък, че даже не бяха направили усилието да му слагат окови. И бездруго нямаха толкова големи, а и по всяка вероятност животното не би си тръгнало без Манон. Напускаше кораба само за да лови риба или голям дивеч, докато Лизандра го придружаваше под водата в облика си на морски дракон. А винаги когато лежеше на палубата… Пумата не го изпускаше от око.

Едион не беше проговарял на Гавриел от онзи ден в Залива на Черепа.

– Не го избягвам – отвърна накрая той. – Просто нямам желание да приказвам с него.

Лизандра отметна мократа си коса през рамо и огледа намръщено влажните петна по бялата си риза.

– На мен примерно ще ми е интересно да чуя как са се срещнали с майка ти. Той е добродушен. За човек от кадъра на Майев. Със сигурно по-добродушен от Фенрис.

Фенрис наистина го караше да вилнее от яд. Ухиленото му лице, наглото му държане, мрачното му високомерие... Поредното огледало, осъзнаваше той... което обаче преследваше Елин навсякъде като куче. Или вълк.

Едион не се беше изправял срещу него на бойната площадка, но внимателно го наблюдаваше как се бие с Роуан и Гавриел, които го бяха обучавали. И се биеше точно така, както очакваше да го стори воин, обучаван няколко века от двама опитни убийци. Но повече не видя нито следа от магията, с която Фенрис бе прескачал през пространството, като че минаваше през невидими врати.

И сякаш мислите му бяха призовали безсмъртния воин, защото Фенрис излезе с наперена походка от сенките под палубата и се подсмихна на всички им, преди да заеме поста си до предната мачта. Бяха си разпределили постовете и патрулните обиколки, като Лизандра и Роуан обикновено летяха надалеч пред и зад тях или контактуваха с двата придружаващи ги кораба. Едион не бе посмял да й сподели, че често броеше минутите, преди да се върне, че в гърдите му тегнеше непоносима тежест, докато не зърнеше крилатия й или люспест облик на хоризонта.

Не се съмняваше, че и тя като братовчедка му не би одобрила суетенето му.

Лизандра наблюдаваше внимателно Елин и Роуан, чиито остриета лъщяха като живак при всеки сблъсък.

– Уроците ти вървят добре – похвали я Едион.

Зелените очи на Лизандра се сбърчиха в усмивка. Всички се редуваха да я обучават на ръкопашен бой и работа с различни оръжия. Тя имаше известни умения, придобити във времето, прекарано с Аробин – беше му споделила, че я научил, за да осигури оцеляването на инвестицията си.

Ала хамелеонката не желаеше да се усъвършенства. В убиването на мъже по един куп начини. Едион се учудваше, че това й решение го вълнува толкова. Все пак бе отхвърлила със смях въпроса, който й бе отправил онзи ден на плажа в Залива на Черепа. Оттогава и двамата не го бяха подхващали наново.

Неспособен да се държи, Едион тръгна след нея, когато Лизандра се запъти с лежерна стъпка към бойната площадка на кралицата и принца, а Дориан се отдръпна мълчаливо встрани, за да й направи път по стълбището. Едион отбеляза уважителния жест на краля и потисна собствените си противоречиви чувства към него, оставайки на най-горното стъпало, откъдето се взря в братовчедка си и Роуан.

Двамата вече бяха стигнали до безизходна хватка, затова Роуан сложи край на двубоя и прибра меча си в ножницата му. А щом Елин го изгледа ядно, задето не беше спечелила, той я перна с пръст по носа. Едион се засмя скришом и надникна към хамелеонката, докато кралицата и принцът крачеха към каната с вода и чашите до парапета на стълбите.

Тъкмо се канеше да предложи на Лизандра последен рунд на бойната площадка, преди слънцето да е залязло, когато Дориан опря ръце на коленете си и каза на Елин през парапета:

– Не вярвам, че ще направи нещо, ако я пуснем.

Елин отпи малка глътка вода, още задъхана от двубоя.

– И стигна до това заключение преди, по време на или след нощното си посещение при нея?

О, богове! Такъв разговор се очертаваше, значи.

Дориан се поусмихна.

– Ти се увличаш по безсмъртни воини. На мен забранено ли ми е?

Тихото издрънчаване на чашата й върху малката масичка накара Едион да застане нащрек и да си припомни разположението на палубите. Фенрис ги наблюдаваше от предната мачта, а Лизандра бе от другата страна на Дориан. Така че самият Едион, който се намираше на стъпалото над Дориан и същевременно до Елин, която бе близо до тях, щеше да попадне точно в епицентъра на урагана.

Тъкмо където се беше заклел пред себе си да не се озовава.

Роуан, който стоеше от другата страна на братовчедка му, попита Дориан:

– Има ли причина, Ваше Величество, да настоявате за освобождаването на вещицата?

Елин му стрелна огнен поглед. Чудесно, нека принцът се оправя с гнева й. Дори дни след единението им, след което всички се преструваха, че не забелязват двете дупчици по шията на Роуан и тънките, дълбоки драскотини по раменете му, елфическият принц продължаваше да изглежда като трудно оцелял корабокрушенец, който се бе насладил на всяка секунда от връхлетялата го буря.

А тази сутрин и Елин се беше появила със същите дупчици на шията. Едион едва не я бе помолил да си намери шал.

– Как ти звучи да заключим някого от вас в една стая – Дориан посочи с брадичка елфическите воини в другия край на палубата, после и Лизандра от дясната му страна – и да видим как ще се чувства след толкова време?

– Всеки сантиметър от тялото й е създаден така, че да прелъстява мъжете – обясни Елин. – Да ги заблуждава, че е безобидна.

– Повярвай ми, Манон Черноклюна далеч не е безобидна.

Елин обаче продължи:

– Тя и племето й са убийци. Не знаят какво е съвест. Каквото и да й е причинила баба й, завинаги ще си остане такава. Отказвам да изложа на опасност живота на всички хора на кораба, за да може ти да спиш добре нощем – заяви тя многозначително и очите й просветнаха.

Всички запристъпваха нервно от крак на крак и Едион тъкмо се канеше да покани Лизандра на вечерна тренировка, слагайки край на разговора, когато Дориан процеди с обезпокоително тих глас:

– Напомням ти, че съм крал.

Две тюркоазенозлатисти очи се устремиха към него. Едион почти виждаше думите, които Елин се бореше да премисли, докато гневът й я умоляваше да отвърне на предизвикателството му. С няколко подбрани изречения можеше да посече духа му и да потъпче още повече онова, което бе останало от него след издевателствата на валгския принц. И по този начин да загуби силен съюзник, чиято помощ щеше да й е нужна не само в предстоящата война, но и ако оцелееха. И погледът й поомекна. Приятел. Това също можеше да загуби.

Елин потри белезите по китките си, изпъкващи на златистата светлина на залеза. На Едион му прилошаваше от тях. След секунда размисъл братовчедка му каза на Дориан:

– Контролирани движения. Винаги когато излиза от стаята, ще е под наблюдение. Един от елфите плюс един от нас. Окови на китките, не на краката. В стаята ще е без вериги, но пред вратата й винаги ще има някого, който ще бъде на пост.

Едион забеляза, че Роуан милва с палец белега върху едната й китка.

– Добре – отвърна лаконично Дориан.

Хрумна му да уведоми краля, че компромисът от страна на Елин беше повод, достоен за празненство.

Гласът й спадна до онези познати, смъртоносни низини.

– След като ти се нафлиртува с нея онзи ден в Оуквалд, със сестринството й опитаха да ме убият.

– Ти я провокира – отвърна Дориан. – А аз съм тук днес благодарение на риска, който пое, връщайки се в Рифтхолд два пъти.

Елин избърса потта от челото си.

– Има си своите мотиви и много се съмнявам да го е сторила само защото след стогодишния си живот на убийца е решила, че хубавичкото ти личице ще я направи добра.

– Твоето накара Роуан да загърби тривековна кръвна клетва.

Бащата на Едион напусна поста си край Абраксос и тръгна към тях, проговаряйки кротко:

– Съветвам ви, Ваше Величество, да оставите този спор.

И наистина, инстинктите на Едион беше нащрек заради ледения гняв, който струеше от всеки мускул на принца.

Дориан също забеляза това и заяви леко гузно:

– Не исках да те обидя, Роуан.

Гавриел килна глава и златистата му коса се разля върху едното му широко рамо.

– Не се безпокойте, Ваше Величество – пророни с вяла усмивка воинът. – Фенрис наля достатъчно масло в огъня на Роуан, че да го държи още три века.

Едион примигна недоумяващо, изумен от шегата и загадъчната усмивка по лицето на баща си.

Елин му спести усилието да решава дали да отвърне на тази усмивка, казвайки на Дориан:

– Е, да видим дали Водачката на Крилото ще иска да се разходи по палубата преди вечеря.

Дориан с право я измери недоверчиво, помисли си Едион. Ала Елин вече крачеше към другия край на палубата. Фенрис се откъсна от поста си на предната мачта и удостои всички им с острия си, свадлив поглед, докато минаваха край него.

Но и той щеше да ги последва. В никакъв случай не биваше да освобождават вещицата, преди всички да се съберат. Дори кадърът го разбираше.

Затова, докато нощта се спускаше над тях, Едион тръгна след кралицата си към сумрачната вътрешност на кораба, молейки се Елин и Манон да не го направят на парчета.

* * *

Да си легнеш с вещица. Елин стисна зъби, носейки се към стаята на Манон.

Едно време Дориан беше прословут с подвизите си в света на жените, но това... тя изсумтя. Искаше й се Каол да беше наблизо, макар и само за да види неговото изражение.

Въпреки че нещо в гърдите й се отпускаше при мисълта, че е в Юга заедно с Фалик. И навярно събираха армия, с която да пресекат Тясното море и да потеглят на север. Ако имаха късмет.

Ако. Елин ненавиждаше тази дума. Но... приятелството й с Дориан беше достатъчно ценно. Склонила бе да изпълни молбата му отчасти за да прояви добрина към него, но главно защото знаеше, че Манон може да им каже още за Морат. За Ераван. Още много.

А се съмняваше вещицата да е особено словоохотлива, не и при положение, че Елин си беше изпуснала нервите мъничко тази сутрин. И може би постъпваше подмолно, използвайки влечението на Дориан, за да я предразположи, но... все пак се намираха във война.

Като наближи каютата на вещицата, тя сви ръка в юмрук. Големите вълни, с които се бореха от пладне, люшкаха фенерите в коридора.

Роуан беше излекувал натъртването по кокалчетата й от сблъсъка с лицето на Манон, а тя му се беше отблагодарила, като заключи вратата на стаята им и падна на колене пред него. Още усещаше пръстите му, вкопчени в косата й, чуваше стоновете му...

Роуан, който пристъпваше на крачка зад нея, завъртя рязко глава в нейна посока.

За какво си се размислила, по дяволите?

Внезапно разширените му зеници й дадоха да разбере, че отлично знае за какво се е размислила. Фактът, че Фенрис нарочно изостана по коридора, й показваше, че мирисът й се е променил.

Обичайното – отвърна тя на Роуан с пресилена усмивка. – Убийства, плетене на една кука, как да те накарам да издаваш онези звуци отново...

Лицето му придоби болезнено изражение, което я накара да се ухили. Особено като забеляза как подскочи гърлото му.

Втори рунд – беше отговорът му. – Веднага щом приключим тук, ще си спретнем втори рунд. Този път обаче ще видим какви звуци издаваш ти.

Елин едва не се блъсна във вратата на отворената каюта. Гърленият смях на Роуан я подтикна да се съсредоточи и да спре да се хили като ослепяла от похот, болна от любов глупачка...

Манон седеше в леглото и златните й очи се стрелкаха между Роуан, Дориан и нея.

Фенрис влезе след тях и вниманието му директно се прикова към вещицата. Несъмнено беше зашеметен от красотата й, изяществото й, съвършенството й, дрън-дрън-дрън.

Манон проговори с нисък, безизразен глас:

– Кой е това?

Дориан вдигна вежда, проследявайки погледа й.

– Срещала си го и преди. Това е Фенрис, заклет воин на кралица Майев.

Начинът, по който Манон присви очи, събуди инстинкта й. Вещицата разтвори ноздри да надуши Фенрис, чийто мирис вероятно беше едва доловим в пренаселената каюта...

– Не, не е – отсече тя.

И извади железните си нокти точно преди Фенрис да атакува.

46.

Елин посегна инстинктивно към ножа си вместо към магията.

Затова, когато Фенрис скочи с ръмжене към Манон, силата на Роуан го запрати към другия край на стаята.

А преди воинът да се е строполил на пода, Елин вече беше издигнала огнената си стена между тях.

– Какво, по дяволите? – изплю тя.

Фенрис падна на колене и задращи гърлото си, докато магията на Роуан го стискаше.

Каютата беше прекалено тясна, за да се съберат всички, без да се скупчат твърде близо един до друг. Дориан пристъпи до леглото на окованата Манон с танцуващ по пръстите му лед.

– Как така това не е Фенрис? – попита Елин вещицата, без да сваля очи от него.

Роуан изсумтя зад нея.

И Елин се взря със смесица от ужас и удивление как гърдите на Фенрис се разширяват от дълбока глътка въздух. Той стана на крака и плъзна очи по огнената стена.

Сякаш магията на Роуан се беше изчерпала.

А когато кожата на Фенрис като че ли засия и започна да се топи, когато от разливащата се илюзия изникна същество, бледо като девствен сняг, Елин хвърли дискретен поглед през рамо към братовчед си.

Той веднага тръгна към Манон, изваждайки от джоба си ключовете за оковите й.

Вещицата не помръдваше, докато нещото пред тях придобиваше форма. Издължените му крайници, плътно прибраните му криле, потресаващо гротескното лице, душещият въздуха нос...

Веригите на Манон издрънчаха и паднаха от ръцете й.

Елин се извърна към съществото, намиращо се отвъд огнената й стена.

– Какво си ти?

Манон отговори вместо него:

– Хрътката на Ераван.

Изчадието се ухили, разкривайки изгнили, черни остатъци от зъби.

– На вашите услуги – изграчи то. Тя, осъзна Елин, забелязала малките му, съсухрени гърди. – Значи си запазила вътрешностите си. – Изгъргори Хрътката срещу Манон.

– Къде е Фенрис? – попита Елин.

Усмивката на съществото не потрепна.

– Обхожда някоя от палубите на кораба, предполагам. Без да съзнава, както и никой от вас не съзнаваше, че един от вашите не е тук, докато аз...

– Ох, поредната бъбрица – рече отегчено Елин, отмятайки плитката си през рамо. – Нека позная: убила си някой моряк, заела си мястото му, научила си как да изнесеш Манон от кораба, без патрулите ни да те засекат, и... какво? Възнамерявала си да я отмъкнеш през нощта? – Елин огледа смръщено тялото на съществото. – Изглеждаш така, сякаш не можеш да вдигнеш дори вилица, а и май от месеци не си го правила.

Хрътката примигна насреща й, а после изсъска.

Манон се изсмя гърлено.

– Мен ако питаш – продължи Елин, – можеше просто да се прокраднеш тук и да си спестиш стотиците глупави стъпки...

– Хамелеон – изсъска съществото, толкова гладно, че думите на Елин пресекнаха.

Огромните му очи бяха намерили Лизандра, която ръмжеше тихо от ъгъла в облика си на призрачен леопард.

– Хамелеон – просъска отново и гнусният копнеж изкриви чертите му.

И Елин се досети от какво произлизаше изчадието пред тях. Какво бе заловил и изопачил в подземията на Морат Ераван.

– Та както казвах – провлачи Елин с възможно най-невъзмутимия си тон, – сама се докара дотук...

– Дойдох за наследницата на Черноклюните – обяви задъхано Хрътката. – Но гледай на какво попаднах: цяло съкровище. Всичките вие накуп струвате колкото теглото си в злато.

Очите й помътняха, като че вече не беше в тялото си, сякаш се беше пренесла духом в друга стая...

Проклятие!

Елин атакува с огъня си.

Хрътката изпищя...

И пламъците на Елин се превърнаха в пара.

Роуан веднага изскочи пред нея с изваден меч. Магията й...

– Трябваше да ми дадеш вещицата – изсмя се Хрътката и изтръгна илюминатора от корпуса на кораба. – Сега той знае с кого пътуваш, в кой кораб сте...

Изчадието се спусна към дупката, която бе пробило в стената, откъдето в каютата нахлуваше морска пяна.

Стрела с черна глава се заби в коляното му... и още една.

Хрътката се строполи на пода само на сантиметри от свободата си.

Влизайки в стаята с ръмжене, Фенрис изстреля и трета стрела, с която прикова рамото й към дървените греди.

Очевидно не му харесваше да се представят за него. Кръвнишкият му поглед към Роуан го доказваше. И питаше как никой от тях не бе забелязал разликата.

Ала Хрътката се изтръгна от стрелата, оплисквайки стаята с черна кръв, чиято смрад се пропи във въздуха. Елин беше извадила кинжала си, готова да го запрати по нея; Манон беше заела нападателна поза; Роуан държеше брадвата си в ръка.

Хрътката метна ивица черна кожа в средата на каютата.

Манон застина на място.

– Втората ти пищя, докато Ераван я изтезаваше – рече съществото. – Негово Мрачно Величество ти изпраща това за спомен.

Елин не смееше да отмести поглед от изчадието, можеше да се закълне обаче, че Манон залитна.

Тогава Хрътката каза на вещицата:

– Дар от краля на Валгите... за последната крочанска кралица.

* * *

Манон се взираше вцепенено в превръзката за глава от сплетена кожа, същата, която Астерин носеше всеки ден, дори когато не влизаха в битка, без да я е грижа какво бе съобщила Хрътката на останалите. Без да я е грижа дали е наследница на вещерския клан на Черноклюните, или кралица на крочаните. Дали...

Грохотен рев я изтръгна от унеса, заглушавайки всяка мисъл в главата й.

Ревът, напуснал собствената й уста, когато се хвърли срещу Хрътката.

Стрелите в съществото я изподраха, докато поваляше влажното му, кокалесто тяло на дървения под. Нокти и зъби се понесоха към лицето й, но тя вкопчи ръце в гърлото му и желязото прониза лепкавата му кожа.

В следващия миг призрачни ръце приковаха към дървото хищническите му нокти, Дориан застана над тях с невъзмутимо лице. Хрътката се замята, мъчейки се да се изтръгне от хватката му...

И изпищя, когато невидимите ръце прекършиха костите й.

И минаха през тях.

Манон погледна втрещено отсечените крайници на съществото, преди от гърлото му да се търкулне крясък, толкова силен, че ушите й запищяха. Дориан обаче нареди с кротък глас.

– Довърши я.

Манон вдигна свободната си ръка, решена да убие съществото с желязо, не със стомана.

Останалите гледаха иззад тях с извадени оръжия.

Хрътката изпъхтя:

– Не искаш ли да знаеш какви бяха последните думи на Втората ти? За какво ни умоляваше?

Манон се поколеба.

– А онази ужасна дамга на корема й, белега на нечистата. Ти ли й я направи, Черноклюна?

Не. Не, не, не...

– Бебе; каза, че е родила мъртва дъщеря.

Манон замръзна напълно.

И не се защити, когато Хрътката се спусна към гърлото й с оголени зъби.

Нито огън, нито вятър прекършиха врата на изчадието.

А невидими ръце.

Изхрущяването отекна между стените на каютата и Манон се завъртя към Дориан Хавилиард. Сапфирените му очи бяха съвършено безпощадни. Тя изръмжа.

– Как смееш да отнемаш жертвата ми...

От палубата се чуха викове и Абраксос изрева.

Абраксос.

Манон се завъртя на пета и проби с тяло стената от воини, препускайки по коридора, нагоре по стълбите...

Железните й нокти издълбаха дълбоки бразди в хлъзгавото дърво на парапета, докато се набираше по него, превита от остра болка в корема. Навън я посрещна задушният нощен въздух, мирисът на море и...

Бяха шестима.

Кожата им не беше костенобяла като тази на Хрътката, а тъмна, петниста, създадена за прокрадване из сенките. Бяха крилати, с почти човешки лица и тела...

Илкени – изсъска едно от страшилищата, изкормвайки един от моряците само със замах на ноктестата си ръка. – Ние сме илкени и идваме да пируваме. И наистина палубата беше осеяна с трупове на пирати и медният мирис на кръвта им изпълни сетивата й, докато препускаше към мястото, откъдето бе долетял ревът на Абраксос.

Но той вече беше във въздуха и размахваше широко криле, мятайки опашка.

Хамелеонката беше до него в облик на уивърн.

И двамата се бореха с три от по-дребните, но и много по-пъргави фигури...

В нощта избухнаха пламъци, придружени от вятър и лед.

Единият илкен се разтопи на мястото си. Крилете на втория се прекършиха от нищото. А третият – той се превърна в леден блок, който се пръсна по цялата палуба.

Още осем илкена кацнаха на кораба и единият изтръгна гръкляна на моряка, крещящ до предната мачта...

Железните зъби на Манон се спуснаха от венците й. До нея пак изригна огън, устремен като мълния към връхлитащите чудовища.

Но те преминаха през него.

Корабът се превърна в същинска касапница: криле и нокти разкъсваха безпощадно крехки човешки тела, докато безсмъртните воини атакуваха яростно илкените, обкръжили палубата.

* * *

Едион хукна след Елин в мига, в който уивърнът изрева.

Достигнал бе до главната палуба, когато онези твари нападнаха кораба. Когато огънят на Елин избуя пред него и той осъзна, че братовчедка му може да се защитава и сама. Но дявол да го вземе – валгският крал не беше скучал. Илкени, така се бяха нарекли.

Два от тях стояха пред него на квартердека, където беше изтичал, за да спаси капитанката и помощника й от безмилостно изкормване. И двата звяра бяха високи почти три метра и родени от същински кошмар, но очите им... това бяха човешки очи. А мирисът им беше на... гнило месо, но... и почти човешки. Почти.

Сега стояха пред стълбите към главната палуба, препречвайки пътя му.

– Колко богат улов само – процеди едното същество.

Едион не смееше да откъсне вниманието си от тях, но смътно чу как Елин нарежда на Роуан да помогне на другите кораби. Едва долови ръмженето на вълк и пума и усети студена целувка по кожата си, когато ледена стихия обзе света.

Той стисна здраво дръжката на меча си и го завъртя в ръце веднъж, втори път. Дали пиратският лорд не ги бе издал на Морат? А погледът, който Хрътката беше впила в Лизандра...

Гневът запя в кръвта му.

Илкените го премериха с кръвожадни очи, а Едион отново преметна меча в ръцете си. Двама на един – имаше шанс.

Докато трети звяр не изскочи от сенките зад гърба му.

* * *

Елин уби един от илкените с Голдрин. Обезглави го.

Другите два... Ако съдеше по писъците им след това, не останаха особено доволни от постъпката й.

Рев на пума прониза нощта и Елин се молеше Гавриел да е с Едион, където и да беше той...

Двата илкена пред нея, заприщили пътя й към каютите, най-сетне спряха да съскат, но само колкото да попитат:

– Къде са пламъците ти сега?

Елин отвори уста, ала в този миг Фенрис изскочи от едно кътче на нощта, сякаш влетяваше през врата, и нападна по-близкото до него същество. Явно имаше сметки за разчистване.

Челюстите на Фенрис се вкопчиха в гърлото на илкена, но в този момент другият се извъртя към него с извадени нокти.

Елин не беше достатъчно бърза, за да го спре, и двете му ноктести ръце раздраха бялото палто на Фенрис, както и щита, който бе издигнал около себе си. Ревът на воина огласи океана.

Два меча от огън пронизаха вратовете на двата илкена.

Главите им се търкулнаха върху окървавената палуба.

Фенрис залитна назад и направи само крачка, преди да рухне върху дъските. Елин се спусна към него с ругатни на уста.

Кръв и кост, и зеленикава слуз – отрова. Като онази по опашките на уивърните.

Сякаш гасеше хиляди свещи, Елин изтласка огъня си настрана и призова лечебната си вода. Фенрис си върна елфическия образ и запроклина свирепо, стиснал зъби и залепил ръка върху ранените си ребра.

– Не мърдай! – нареди му тя.

Веднага след началото на атаката беше изпратила Роуан към другите кораби; той опита да възрази, но... в крайна сметка се подчини на заповедта й. Елин нямаше представа къде се намира Водачката на Крилото – крочанската кралица. Свещени богове!

Тя приготви магията си, стараейки се да успокои побеснялото си сърце...

– Останалите са добре – рече задъхано Едион, докуцукал до тях с дрехи, целите облени в черна кръв.

Елин едва не простена от облекчение, докато не забеляза блясъка в очите на братовчед си и как... Гавриел, също толкова окървавен, куца по-лошо и от него на крачка зад сина си. Какво им се беше случило, по дяволите?

Фенрис простена и тя се съсредоточи върху раните му и отровата, проникваща в кръвта му. Тъкмо отваряше уста да му заповяда да свали ръката си, когато се разнесе плющене на криле.

И то не от онези, които харесваше.

Едион мигновено застана пред тях с изваден меч и изкривено от болка лице, но единият илкен вдигна хищническата си ръка. Искаха да преговарят.

Братовчед й застина. Гавриел направи едва доловима крачка към илкена, който душеше въздуха към Фенрис с кръвожадна усмивка.

– Не си прави труда – посъветва съществото Елин с приглушен смях. – Не му остава много.

Едион изръмжа и стисна дръжките на бойните си ножове. Елин свика пламъците си. Само най-жаркият й огън можеше да ги убие – по-слабият изобщо не им вредеше. Но по-късно щеше да размишлява върху това.

– Изпращат ме да ви предам едно послание – обяви ухилено илкенът, кимвайки с глава през рамо към хоризонта. – Много мило от твоя страна да потвърдиш в Залива на Черепа, че носиш онова, което Негово Мрачно Величество издирва.

Стомахът на Елин пропадна чак до стъпалата й.

Ключът. Ераван знаеше, че носи Ключа на Уирда.

47.

Роуан летеше към кораба, тласкан от побеснялата си магия.

Другите два кораба не бяха нападнати – капитаните им дори имаха наглостта да попитат за какво са всичките тези крясъци.

Роуан не благоволи да им обяснява, а само ги извести за вражеската атака и им заповяда да пуснат котва. Сетне се втурна обратно към кораба. Към клането.

И се върна с толкова разтуптяно сърце, че щеше да повърне от облекчение, като наближи и видя Елин коленичила на палубата. Докато не забеляза, че Фенрис кърви под ръцете й.

Докато последният илкен не кацна пред тях.

Устремявайки се към палубата, превърна гнева си в смъртоносно копие и приготви магията си за атака. Беше открил, че концентрираните удари с нея проникваха през вродената им защита.

Щеше да откъсне главата на тази твар.

Но тъкмо когато Роуан кацна на палубата и си върна елфическия облик, съществото се засмя и надникна през мършавото си рамо.

– Морат ви чака с отворени врати – подсмихна се илкенът и изхвърча, преди Роуан да му се е нахвърлил.

Елин не помръдваше. Гавриел и Едион, окъпани в кръв и ранени, също стояха почти неподвижно. Фенрис лежеше с окървавени гърди, върху които зеленееше противна слуз – отрова...

Елин клечеше над воина и от дланите й струеше светлина. Съсредоточила се беше върху малката частица вода от силата си – капка в морето от огън...

Роуан отвори уста да й предложи помощ, но в този момент Лизандра попита задъхано от сенките:

– Някой ще се погрижи ли за това чудо, или аз да се заема?

Илкенът, вече просто черна точка в притъмнялото небе, летеше към далечния бряг, несъмнено на път към Морат, за да докладва.

Роуан грабна падналия лък на Фенрис и колчана му с черноглави стрели.

Никой не го спря, докато крачеше към парапета, газейки в локви кръв с ботушите си.

Единствените звуци наоколо бяха кроткият плисък на вълните, воплите на ранените и скърцането на големия лък, когато Роуан сложи стрела и опъна тетивата. Още и още. Мускулите на ръцете му се изопнаха, но той се прицели към тъмното петно, размахващо криле към хоризонта.

– Залагам една златна монета, че ще пропусне – обади се дрезгаво Фенрис.

– Пази си дъха за оздравяването – смъмри го Елин.

– Залагам две, че ще уцели – рече Едион зад него.

– Всичките вървете по дяволите – озъби им се Елин. Но после добави: – Залагам пет... не десет, че ще го свали още с първия изстрел.

– Дадено! – изграчи Фенрис с пресипнал от болка глас.

Роуан стисна зъби.

– Напомнете ми после защо изобщо се занимавам с вас.

И пусна тетивата.

Стрелата полетя почти невидима през нощното небе.

И с елфическото си зрение той съзря съвсем ясно как застига целта си.

Прониза главата на съществото.

Елин се засмя тихичко, когато тялото му цопна във водата и плисъкът се видя дори от толкова голямо разстояние.

Роуан обърна свъсено лице към нея, докато под пръстите й, разперени над обезобразените гърди на Фенрис, проблясваше светлина. Погледът му прескочи към воина, сетне към Едион и той каза:

– Плащайте, кретени.

Едион се засмя, но Роуан засече сянката, която пробяга в очите на Елин, щом върна поглед към някогашния му брат по оръжие. Разбра защо бе решила да разведри обстановката, въпреки че Фенрис лежеше тежко ранен пред нея. Защото, ако Ераван вече знаеше къде се намират... трябваше да изчезват. Възможно най-бързо.

И да се молят насоките на Ролф за местонахождението на Ключалката да са верни.

* * *

На Едион му писваше от изненади.

Писваше му сърцето му да спира толкова често.

Както се беше случило, когато Гавриел скочи да спаси задника му от илкените. Пумата им налетя с ярост, която накара Едион да се почувства като недодялан хлапак, хванал първия си меч.

Глупавото копеле си спечели одиране по ръката и ребрата, от което изрева до небесата. За щастие, отровата по ноктите на звяра вече беше изразходена по предишните му жертви.

Но точно острият мирис на кръвта на баща му го провокира да се съживи – медният, смъртен мирис на кръв. Гавриел само му намигна и Едион забрави пулсиращата болка над едното си коляно от удара, който беше получил преди броени минути. И двамата се бориха гръб в гръб, докато не превърнаха изчадията в потрепващи купчини от кокали и плът.

После, без да каже нито дума на баща си, Едион върна меча и щита на гърба си и пое да търси Елин.

Братовчедка му още коленичеше над Фенрис и благодари на Роуан само с потупване по бедрото, когато принцът профуча край нея, за да помогне на останалите ранени. Потупване по бедрото – за изстрел, който Едион не се съмняваше, че повечето стрелци от Гибелния легион щяха да сметнат за невъзможен.

Едион остави кофата с вода, която му беше поискала за Фенрис, и опита да не изтръпне видимо, гледайки как бърше зелената отрова, сълзяща от раната му. На няколко крачки от тях баща му се грижеше за хлипащ пират – с нищо и никаква си драскотина на бедрото.

Фенрис изсъска и Елин му отвърна с болезнено пъшкане. Едион си проправи път до тях.

– Какво има?

Елин поклати глава веднъж, за да го отпрати. Той обаче остана и я видя как сключва поглед с този на Фенрис по начин, който му подсказваше, че каквото и да предстоеше, със сигурност щеше да заболи. Стотици пъти беше наблюдавал лечители и войници да си разменят същия поглед на бойното поле или в лечителските шатри.

– Защо – пророни задъхано Фенрис – просто – пак се задъха – не ги разтопи?

– Защото исках да им изкопча малко информация, преди ти да се развихриш, нагло елфическо копеле такова.

Тя отново стисна зъби и Едион сложи ръка на гърба й, знаейки, че отровата е в болезнен досег с магията й, докато се мъчеше да я изцеди от тялото на воина. Тя се притисна леко към дланта му.

– И без твоя помощ ще се възстановя – отсече сипкаво Фенрис, доловил напрежението й. – Върви да помогнеш на другите.

– О, я да мълчиш! – озъби му се тя. – Всичките сте просто нетърпими. Онова нещо имаше отрова по ноктите си...

– Другите...

– Кажи ми как действа твоята магия. Как е възможно да прескачаш от място на място?

Хитроумен, лесен начин да съсредоточи вниманието му другаде.

Едион огледа палубата, за да се увери, че някой друг не се нуждае от помощта му, и се зае да попива кръвта и отровата, струящи от гърдите на Фенрис. Сигурно болеше ужасно. Непрестанното пулсиране в крака му вероятно беше нищо в сравнение с неговите мъки.

– Никой не знае откъде идва, нито какво представлява – заразказва Фенрис между плитки глътки въздух, свивайки и разпускайки пръсти до тялото си. – Но ми позволява да прескачам от място на място. Само на кратки разстояния, и то едва броени пъти, преди силите ми да се изтощят, но... доста ме е улеснявало на бойното поле. – Той изпуфтя през стиснати зъби, когато външните ръбове на раната му започнаха да се протягат един към друг. – Като изключим това, нямам други дарования. По-бърз съм, по-силен и по-лесно оздравявам от повечето елфи, но нямам извънредни умения. Мога да браня с невидим щит себе си и други, но не и да подчинявам природните стихии на волята си.

Ръката на Елин потрепери леко над раната му.

– От какво е щитът ти тогава?

Той пробва да свие рамене, но неуспешно. Гавриел се обади от мястото си над хленчещия пират.

– От арогантност.

Елин изсумтя и без да откъсва очи от раната на Фенрис, рече:

– Значи си имал чувство за хумор, Гавриел.

Пумата на Доранел я възнагради с хитра усмивка през рамо. Рядко срещаната, сдържана версия на широките усмивки, типични за Едион. Веднъж Елин го беше нарекла Чичо Котарак, но Едион толкова злобно й бе скръцнал със зъби, че не беше посмяла да използва прякора друг път. Гавриел обаче бе отвърнал на същата шега с търпеливата въздишка, която като че ли пазеше само за нея и Фенрис.

– Такова чувство за хумор се проявява едва веднъж на цял век – програми Фенрис, – така че дано се Обезсмъртиш, иначе му ставаш свидетел за пръв и последен път. – Елин се засмя, но усмивката й бързо посърна. Нещо студено и лепкаво се размърда в стомаха на Едион. – Извинявай. – Добави Фенрис и изтръпна или от думата, или от болка.

Преди Едион да се замисли по-сериозно върху чутото, Елин попита:

– Откъде произхождаш? За Лоркан знам, че е бил копеле от бедняшкия квартал.

– После стана копеле от двореца на Майев, така че не го мисли – подсмихна се Фенрис, макар и бронзовото му лице да беше пребледняло. Устните на Елин се извиха в усмивка. – Ние с Конал сме синове на благородници от югоизточната част на кралството й.

Той изсъска от болка.

– Ами родителите ти? – поинтересува се Едион, забелязвайки, че на Елин й е трудно да води разговора.

Беше я виждал да лекува малки драскотини и да затваря раната на Манон в продължение на дни, но...

– Майка ни беше воин – отговори измъчено Фенрис. – И ни отгледа като такива. Баща ни също беше воин, но често отсъстваше от дома, все беше по фронтовете. На нея се полагаше да брани дома и земите ни. И да служи на Майев. – И двамата задишаха още по-тежко и мъчително. Едион застана така, че Елин да отпусне цялата си тежест на ръката му въпреки болката в подутото му коляно. – Когато с Кон бяхме на по трийсет, вече изгаряхме от нетърпение да я придружим до Доранел, да разгледаме града, да срещнем кралицата и изобщо... да се отдадем на онова, което правеха всички млади елфи, разполагащи с пари и младост. Само че веднага щом ни зърна, Майев... – Този път му трябваше повече време да си поеме дъх. – Нещата не потръгнаха на добре.

Едион знаеше останалото; Елин също.

И последната зелена слуз се изля от гърдите на Фенрис. А Елин продума:

– Тя е наясно, че ненавиждате клетвата си към нея, нали?

– Да – потвърди той. – И несъмнено ме е изпратила тук, за да ме изтезава с временна свобода.

Ръцете на Елин трепереха, тялото й се тресеше до дланта на Едион. Той преметна ръка през кръста й.

– Съжалявам, че си обвързан по такъв начин с нея – скалъпи тя.

Раните в гърдите на Фенрис започваха да се затварят. Роуан дойде при тях, сякаш почувствал, че й прималява.

Фенрис вдигна сивкаво, изопнато лице към принца, а после се обърна към Елин.

– Това сме родени да правим: да браним, да служим и боготворим. А Майев ни предлага... насмешливо подобие. – Той огледа бавно зарастващите си рани. – Това зове елфическата ни кръв, това ни води в света. И към него се стремим, макар и да го крием.

Бащата на Едион беше застинал над ранения пират.

Едион, изненадвайки дори себе си, попита Гавриел през рамо:

– А ти смяташ ли, че службата за Майев отговаря на нуждите ви, или си на неговото мнение?

Баща му примигна – по-голяма проява на изумление не можеше да очаква от него – и стана на крака, оставяйки изцеления моряк да спи. Едион понесе първичния удар на карамеления му поглед, но опита да не се поддава на надеждата, която блестеше в очите на Пумата.

– Аз също произлизам от благородническо семейство. Най-малкият съм от трима братя. Нямаше да наследя нито имоти, нито титла, затова реших да стана воин. Впоследствие привлякох вниманието на Майев... и предложението й. Не познавах... не познавам по-голяма чест от това.

– Не отговори на въпроса ми – рече тихо Едион.

Баща му раздвижи смутено рамене.

– Съжалих само веднъж. Само веднъж исках да се откажа от службата си за нея.

Пумата не довърши, ала Едион се досещаше какво им бе спестил.

Елин отметна кичур коса от лицето си.

– Толкова много ли си я обичал?

Едион се постара да прикрие благодарността си, задето бе попитала вместо него.

Гавриел сви ръцете си в юмруци и кокалчетата им побеляха.

– Тя беше ярка звезда във вековете на мрак. Готов бях да я последвам до всички краища на света, стига да ми позволеше. Но тя не ми разреши и аз уважих желанието й да стоя настрана. Да не я търся. Затова отидох на друг континент и си забраних да поглеждам назад.

Скърцането на кораба и стоновете на ранените останаха единствените звуци край тях. Едион не се подчини на импулса да се изправи и да си тръгне. Щеше да изглежда като обидено дете – не като генерал, сражавал се в кръв до колене.

Елин отново изрече думите, които той самият не дръзваше да пусне на свобода.

– Но си щял да престъпиш кръвната си клетва заради нея? Заради тях?

– Живея заради честта си – отвърна Гавриел. – Но ако Майев бе опитала да посегне на нея или на теб, Едион, щях да сторя всичко по силите си да ви спася.

Думите му връхлетяха Едион и нахлуха в тялото му. Той не си позволи да се замисля върху тях, върху истината, която усещаше във всеки техен звук. Върху собственото си име в устата на баща му.

Гавриел се увери, че пиратът няма други травми, и премина към следващия ранен. Карамелените му очи се плъзнаха към коляното на Едион, видимо подуто под панталона му.

– Някой трябва да се погрижи за крака ти или след няколко часа няма да можеш да стъпваш на него.

Елин веднага впери поглед в тялото му, оглеждайки го за наранявания, но Едион остана взрян в баща си.

– И сам мога да се лекувам. – Лечителите от бойното поле и Гибелният легион му бяха дали достатъчно уроци през годините. – Ти се погрижи за твоите рани.

Кръвта по ризата на воина вече засъхваше. Извадил бе голям късмет, че отровата по ноктите на илкена се беше изчерпала. Гавриел сведе очи към тялото си и преглътна, карайки плетеницата от татуировки на врата му да подскочи, но продължи напред, без да обели и дума.

Елин най-сетне се отлепи от Едион и се напрегна да стане на крака, но не успя. А когато помътнелите й очи загубиха фокус и той посегна да я хване, Роуан вече беше до нея и я грабна на ръце, преди да е целунала дъските. Твърде бързо – явно беше изцедила запасите си от сила прекалено скоростно, лишавайки и тялото си от всякаква храна.

Накрая тя отпусна глава върху гърдите на Роуан с провиснала от влагата коса, а той стрелна поглед към Едион. Напрежението в очите на принца накара стомахът му да се свие на кълбо. Морат знаеше срещу какво се изправя. Срещу кого се изправя. Ераван беше създал воините си точно за целта. Роуан кимна, сякаш в потвърждение на мислите му, но каза само:

– Дръж крака си вдигнат.

Когато понесе Елин към каютите, Фенрис вече дремеше леко.

Едион остана сам през нощта: първо постоя на пост, а през следващите няколко часа поседя на квартердека, облегнал гръб на мачтата и вдигнал ранения си крак във въздуха, тъй като не му се щеше да слиза в тясната, сумрачна вътрешност на кораба.

Сънят най-сетне започваше да го подръпва, когато на няколко крачки от него се чу скърцане на дърво, и то само защото тя му бе позволила да изскърца, за да не го уплаши.

Призрачният леопард седна до него с потрепваща опашка и срещна погледа му за миг, преди да положи голямата си глава на бедрото му.

И двамата загледаха мълчаливо как звездите блещукат над спокойните води, докато светлината им обагряше кожуха й в меко сребристо. По устните на Едион изплува лека усмивка.

48.

Трудиха се цяла нощ, пускайки котва само колкото екипажът да закърпи дупката в каютата на Манон. Засега щеше да издържи, увери го капитанката, но боговете да са им на помощ, ако ги връхлетеше още някоя буря, преди да достигнат блатата.

Обгрижваха ранените часове наред и Дориан се благодареше за малкото лечебна магия, научена от Роуан, с чиято помощ спояваше раздраната плът на моряците. Успяваше да задържи скромната вечеря в стомаха си единствено като се преструваше, че сглобява пъзел или кърпи скъсан плат. Но отровата... Нея оставяше на Роуан, Елин и Гавриел.

Когато в утринното небе са разля потискащо сивкавата светлина на зората, лицата им бяха болнави жълтеникави петна, потънали дълбоко под очите им. Поне Фенрис вече куцукаше наоколо, а Едион беше позволил на Елин да излекува коляното му само колкото да стане на крака, но... Положението си оставаше плачевно.

Дориан плъзна поглед по окървавената палуба и коленете му се олюляха леко. Някой беше изхвърлил труповете на илкените зад борда, а и повечето кръв беше измита, но... Ако Хрътката говореше истината, нямаха време да се отбиват до някое пристанище, за да поправят останалите щети по кораба.

Ниско, тътнещо ръмжене привлече погледа му към другия край на палубата, към носа.

Вещицата още беше там. Цяла нощ бе почиствала раните на Абраксос и продължаваше и сега. Едно от изчадията го беше ухапало няколко пъти – за щастие, по зъбите им нямаше отрова, но... уивърнът беше загубил кръв. Манон не допускаше никой друг край него.

Елин опита да го доближи веднъж, но когато вещицата й се озъби, тя изруга толкова свирепо, че всички обърнаха глави към нея, и й заяви, че ако уивърнът й умре, тя ще е виновна. Манон заплаши да изтръгне гръбнака й, Елин й отвърна с вулгарен жест, а Лизандра, в облика си на призрачен леопард, се принуди да ги наблюдава цял час от такелажа на главната мачта.

Сега обаче... Вещицата се облегна на Абраксос и позволи на топлия утринен вятър да полюшва мързеливо бялата й коса.

Дориан знаеше, че навлиза в опасни води. Миналата нощ бе готов да я разсъблече бавно и да намери по-добро приложение на веригите й. А когато видя, че златните й очи го поглъщат също толкова гладно, колкото той искаше да погълне други части от нея...

Сякаш усетила втренчения му поглед, Манон надникна към него.

Макар и да ги делеше цяла палуба, всеки сантиметър помежду им се опъна като струна.

Разбира се, Едион и Фенрис веднага доловиха това и застинаха на място до парапета, където миеха дървения под от кръвта. Фенрис изсумтя. И двамата бяха оздравели достатъчно, че да вървят, но никой не понечи да спре Манон, когато тръгна към него. Явно бяха решили, че щом още не е избягала или атакувала, нямаше да го стори точно сега.

Манон се облегна на парапета и отправи поглед към безкрайната синева на океана и розовите облачета, плаващи на хоризонта. Ризата и дланите й бяха оплискани с тъмна кръв.

– На теб ли трябва да благодаря за свободата си?

Той облегна лакти на дървения парапет.

– Може би.

Златните й очи се плъзнаха към него.

– Магията ти... каква е?

– Не знам – отвърна Дориан, забил поглед в ръцете си. – Чувствах я като продължение на самия себе си. Като истински ръце, с които можех да боравя.

За част от секундата се замисли какво бе усетил с тях, приковавайки китките й – как бе откликнало тялото й, когато устните му едва бяха погалили нейните, как едни от частите му се бяха отпуснали, а други – напрегнали, точно както му харесваше. Златните й очи се разшириха, сякаш и тя си спомняше същото, и Дориан каза неочаквано дори за себе си:

– Не бих те наранил.

– Но уби Хрътката с голямо удоволствие.

Той не си направи труда да прикрие леда в очите си.

– Да.

Манон пристъпи достатъчно близо до него, че да прокара пръст по светлата линия около врата му, и той забрави, че цял кораб хора ги наблюдаваше.

– Можеше да я измъчваш, но вместо това я уби на място. Защо?

– Защото си поставям граници дори с враговете ни.

– Ето го отговора тогава.

– Не съм ти задавал въпрос.

Манон изсумтя.

– Цяла нощ го виждам в очите ти: питаш се дали и ти не се превръщаш в чудовище като всички нас. Следващия път, когато убиеш някого, си припомни какво си казал.

– А ти на какво мнение си по този въпрос, малка вещице?

Тя го погледна в очите, сякаш можеше да му покаже какво е правила през едновековния си живот.

– Не съм смъртна. Не играя по вашите правила. Убивала съм и съм ранявала хора за забавление. Не ме бъркай се човешка жена, малък принце.

– Не проявявам интерес към човешките жени – заяви дрезгаво той. – Твърде крехки са.

Ала последните думи засегнаха една дълбока, болезнена рана в него.

– Тези илкени... – смени темата той, за да прокуди болката. – Знаеше ли за тях?

– Предполагам, че и те идват от недрата на онази планина.

Груб женски глас изръмжа:

– Как така предполагаш?

Дориан едва не изскочи от кожата си. Явно Елин беше научила това-онова от призрачния леопард. Дори Манон примигна изненадано срещу окървавената кралица, ненадейно озовала се зад тях.

Вещицата надникна към Едион и Фенрис, които, чули въпроса на кралицата си, тръгнаха към тях, последвани от Гавриел. Ризата на Фенрис още висеше на съдрани парчета. Поне Роуан остана на поста си върху мачтата, а Лизандра летеше някъде над тях, оглеждайки се за опасности.

– За пръв път виждам илкени – обясни вещицата. – Само бях чувала за тях. Слушах писъците им, докато умираха, както и неистовите им викове, докато се прераждаха. Не знаех какво представляват. Нито че Ераван би ги изпратил толкова надалеч от гнездото им. Сенките ми ги съзряха веднъж и описанието им съвпада със съществата, които ни нападнаха снощи.

– За разузнавачи или за воини са създадени? – попита Елин.

Явно свежият въздух правеше Манон словоохотлива, защото облегна гръб на парапета, обръщайки се с лице към шайката убийци пред тях.

– Не знаем. Спотаяваха се в облаците. Сенките ми са способни да открият всичко, което не иска да бъде открито, но така и не успяха да издирят тези същества.

Елин се напрегна леко и загледа свъсено водата, раздирана от кораба. И не каза нищо, сякаш думите й се бяха изпарили, отстъпвайки място на умората – или на нещо по-тежко от нея.

– Осъзнай се – нареди й Манон.

Едион изръмжа предупредително.

Елин вдигна бавно очи към вещицата и Дориан се приготви за предстоящата буря.

– Е, не си предвидила такова развитие – продължи Манон. – Проследили са ви. Но не се разсейвай по малките поражения. Това е война. Ще рухват градове, ще измират хора. И ако бях на твое място, повече би ме терзал въпросът защо са изпратили толкова малко илкени.

– Ако беше на мое място – процеди Елин с глас, който накара магията на Дориан да се надигне и по пръстите му да затанцува лед. Ръката на Едион намери меча му. – Ако беше на мое място. – Гърлен, горчив смях. Дориан не беше чувал този звук от... от една окъпана в кръв спалня в стъклен дворец, който вече не съществуваше. – Е, не си на мое място, Черноклюна, така че ще те помоля да запазиш разсъжденията си за себе си.

– Не съм Черноклюна – поправи я Манон.

Всички впериха погледи в нея, а вещицата просто наблюдаваше кралицата.

Накрая Елин махна с белязана ръка.

– Вярно. Бях забравила този проблем. Да чуем историята тогава.

Дориан се запита дали няма да стигнат до бой, но Манон просто изчака няколко секунди, отново надзърна към хоризонта и рече:

– Когато баба ми ме лиши от титлата ми на наследница и Водачка на Крилото, ме лиши и от потеклото ми. Каза ми, че баща ми бил крочански принц, а тя го убила заедно с майка ми, защото планирали да сложат край на кръвната вражда между народите ни и на проклятието, тегнещо върху земите ни.

Дориан надникна към Едион. Лицето на Вълкът на Севера беше напрегнато и ашриверските му очи блестяха ярко, кипнали от мислите, които му навяваше изповедта на вещицата.

– Аз съм последната крочанска кралица – продължи с леко скован глас Манон, сякаш за пръв път го признаваше пред себе си, – последната пряка потомка на самата Рианон Крочан.

Елин само прокара език по зъбите си и повдигна вежди.

– И – продължи Манон, – независимо дали баба ми го признава, или не, аз съм наследница на вещерския клан на Черноклюните. Сестрите ми, които се бият рамо до рамо с мен от сто години, са прекарали повечето от тях в избиване на крочанки. В мечти за родината ни, където аз им обещах да се завърнем. Но сега Тринайсетте ми са разпилени кой знае къде, а аз съм низвергната. И наследница на короната на заклетите ни врагове. Така че не само твоите планове, Ваше Величество, са отишли по дяволите. Вземи се в ръце и измисли какво да правите от тук нататък.

Две кралици – сред тях имаше две кралици, осъзна Дориан.

Елин затвори очи и от гърдите й се изтръгна груб, дълбок смях. Едион пак се напрегна, сякаш не знаеше дали смехът й ще доведе до насилие, или до примирие, но Манон не помръдна от мястото си. Готова да понесе каквото и да я връхлетеше.

Елин отвори очи с поугаснала, но все така режеща усмивка и каза на вещерската кралица:

– Знаех си, че не напразно съм спасила жалкия ти задник.

Манон й отвърна с ужасяващо подсмихване.

Елфите като че ли си отдъхнаха, Дориан също.

Но тогава Фенрис подръпна долната си устна, оглеждайки небето.

– Не разбирам само защо е чакал толкова, за да атакува. Ако Ераван ви иска мъртви – той кимна към Дориан и Елин, – защо ви е позволил да съзреете, да натрупате сили?

Дориан се помъчи да не изтръпне при мисълта колко уязвими са били някога.

– Защото му избягах – обясни Елин. На Дориан не му се щеше да си припомня за онази нощ преди десет години, но споменът изплющя като камшик в неговото съзнание, както и в това на Елин и Едион. – Мислеше ме за мъртва. А Дориан... баща му го е бранил. Доколкото е могъл.

Дориан опита да прогони и този спомен. Особено когато Манон килна въпросително глава.

– Майев знаеше, че си жива – обади се Фенрис. – По всяка вероятност същото важи и за Ераван.

– Може тя да му е казала – предположи Едион.

Фенрис извърна глава към генерала.

– Никога не е общувала нито с Ераван, нито с Адарлан.

– Доколкото вие знаете – поправи го Едион. – Освен ако не обича да приказва в спалнята.

Очите на Фенрис притъмняха.

– Майев не споделя властта си с никого. За нея Адарлан беше само пречка. И до ден-днешен е така.

– Всеки си има цена – изтъкна Едион.

– Безименна е цената на нейната преданост – озъби му се Фенрис. – Тя не се продава.

Елин застина от думите на воина.

Примигна насреща му и сбърчи вежди, докато устните й повтаряха безмълвно твърдението му.

– Какво има? – загрижи се Едион.

– Безименна е цената... – пророни Елин. Едион отвори уста, несъмнено за да разбере какво е привлякло интереса й, но Елин извърна умислена гримаса към Манон. – Могат ли вещиците да виждат в бъдещето? Като оракули?

– Някои – отвърна Манон. – Синьокръвните твърдят, че са способни на ясновидство.

– А други кланове?

– Казват, че за Древните миналото, настоящето и бъдещето се сливат едно в друго.

Елин поклати глава и тръгна към вратата, водеща към коридора, обточен с малки каюти. Роуан скочи от такелажа и се преобрази в движение, приключвайки тъкмо когато краката му стъпиха на дървения под. Без дори да ги погледне, изхвърча след нея в коридора и затръшна вратата след тях.

– Това пък какво беше? – озадачи се Фенрис.

– Една от Древните – пророни умислено Дориан и се обърна към Манон. – Баба Жълтонога.

Всички погледи се стрелнаха към него. Но пръстите на Манон докоснаха ключиците й – точно на мястото, където огърлицата от белези, дело на Баба Жълтонога, още белееше по врата на Елин.

– Тази зима беше в твоя замък – обясни му Манон. – Работеше като ясновидка.

– И какво, казала е нещо по въпроса? – скръсти ръце Едион.

Той знаеше за посещението й, спомни си Дориан. Едион му беше признал, че открай време държи под око вещиците – изобщо всички важни играчи в кралството.

Манон изгледа високомерно генерала.

– Баба Жълтонога наистина беше ясновидка; могъщ оракул. Обзалагам се, че веднага е разпознала кралицата. И е видяла какво възнамерява да продаде на онзи, който й предложеше най-висока цена. – Дориан опита да не изтръпне от спомена. Елин беше заклала Жълтонога, когато вещицата бе заплашила да продаде неговите тайни. Но дори не му беше загатнала, че и нейните са в опасност. Манон продължи: – Жълтонога със сигурност не й е казала нищо в прав текст; несъмнено е използвала загадъчния си език. За да се побърка кралицата, разгадае ли мистерията.

Тя стрелна многозначителен поглед към вратата, през която бе излязла Елин.

Никой от тях не продума дори докато закусваха със студена овесена каша.

Явно готвачът не беше оцелял в нощното клане.

* * *

Роуан почука на вратата на собствената им баня. Беше я заключила. Беше влязла в стаята им, после в банята и се беше заключила вътре.

А сега повръщаше.

– Елин – изръмжа тихо той.

Насечена глътка въздух, пак повръщане – и още повръщане.

– Елин – озъби й се пак, умувайки колко ли време беше благоприлично да изчака, преди да изкърти вратата.

Дръж се като принц, беше го смъмрила миналата вечер.

– Не ми е добре – отвърна му приглушено накрая.

Гласът й беше празен, безизразен – не го беше чувал такъв от доста време.

– Тогава ме пусни, за да ти помогна – каза й с възможно най-спокойния си, разумен тон.

Беше се изолирала от него – от него.

– Не искам да ме виждаш в такова състояние.

– Виждал съм те да се напикаваш. Ще понеса и повръщането. Не че не съм те виждал да го правиш и преди.

Десет секунди. Още десет секунди му се струваше достатъчно време, преди да натисне дръжката и да направи бравата на парчета.

– Просто... дай ми минутка.

– С какво те разстрои Фенрис?

Чул беше всичко от мачтата.

Пълна тишина. Като че издърпваше първичния ужас обратно в себе си и го натъпкваше в някое кътче на душата си, където да не го вижда и чувства, за да забрави за съществуването му. За да не му каже за него.

– Елин.

Дръжката се завъртя.

Лицето й беше пепеляво, очите й – зачервени.

– Искам да говоря с Лизандра – обяви тя с пресеклив глас.

Роуан погледна кофата, която беше напълнила наполовина, вдигна очи и към побелелите й устни. И потта по челото й.

Сърцето му спря в гърдите, като се замисли, че... че може и да казваше истината.

И защо й беше лошо. Опита да долови мириса й, но тясното пространство бе превзето от миризмата на повръщано и морска вода. Той отстъпи назад, пропъждайки мислите. И без да продума повече, напусна стаята им.

Изпаднал във внезапно вцепенение, издири хамелеонката, която се беше върнала от разузнавателната мисия и поглъщаше студената си закуска, добивайки човешки облик. Щом изслуша молбата му с угрижен поглед, Лизандра се подчини мълчаливо.

Роуан се преобрази в ястреб и полетя толкова нависоко, че корабът се превърна в полюшваща се точка под него. Облаците охладиха крилете му, а ревът на вятъра заглуши паниката, кънтяща в сърцето му.

Искаше да се загуби в пробуждащото се небе, докато оглеждаше за опасности, да дойде на себе си, преди да се върне при нея и да й зададе въпросите, чиито отговори навярно още не беше готов да чуе.

Брегът изникна пред взора му и единствено магията му попречи да падне като камък от небето заради картината, която първите лъчи на слънцето му разкриха.

Широки, блещукащи реки и криволичещи поточета се виеха през хълмистите смарагдовозлатисти поля и тръстиките край тях, обградени от двете страни с изгорялото злато на пясъчни плитчини.

А където някога бяха накацали малки рибарски селца... Огън.

Десетки селца горяха.

Моряците от кораба под него започнаха да крещят, най-сетне видели брега на хоризонта и пушека над него.

Ейлве.

Ейлве гореше.

49.

Елида не проговори на Лоркан цели три дни.

И нямаше да му проговори още три, дори три месеца, ако неволята не ги беше принудила да нарушат ненавистното си мълчание.

Дойде й цикълът. И благодарение на стабилния й, здравословен хранителен режим от последния месец, беше прераснал от непостоянна, бавна струйка в потопа, който я бе разбудил тази сутрин.

Изхвърчала бе от тясното легло в каютата към малката тоалетна на борда, преравяйки всяко чекмедже, всяка кутия по пътя си, но... очевидно на проклетата лодка не беше стъпвала жена. Затова се принуди да разкъса бродираната покривка за маса на парчета, за да се почисти, Лоркан се беше събудил и вече управляваше лодката.

– Трябва да спрем за някои неща – заяви му Елида с равен тон.

– Още смърдиш на кръв.

– Очаквам да смърдя на кръв още няколко дни и ще става все по-зле, преди да ми мине, затова трябва да спрем. Сега.

Той се обърна от обичайното си място близо до носа на лодката и подуши въздуха веднъж. Лицето й гореше, а стомахът й беше възел от болезнени спазми.

– Ще спра при следващия град.

– След колко време ще го стигнем?

Картата не й вършеше никаква работа.

– До вечерта.

Досега подминаваха градчетата и стражевите кули по речния бряг, изхранвайки се с рибата, която Лоркан улавяше. А Елида толкова се ядосваше на собствената си безпомощност, че след първия ден започна да имитира действията му и успя да си хване една тлъста пъстърва. Накара него да я убие, изкорми и изпече, но... поне я беше хванала.

– Хубаво – рече тя.

– Хубаво – повтори Лоркан.

Тя тръгна към кабината да търси още плат, с който да издържи до вечерта, но той я спря с думите:

– Последния път почти не кърви.

Далеч не й се водеше подобен разговор.

– Сигурно тялото ми най-сетне се е почувствало в достатъчна безопасност, за да се държи нормално.

Защото, въпреки че беше убил онзи мъж, излъгал я беше, а после бе изплюл в лицето й истината за Елин... Лоркан щеше да се изправи срещу всяка заплаха без нито секунда колебание. Вероятно за да защити себе си, но и на нея беше обещал закрила. Успяваше да спи през нощта, защото той лежеше на пода между нея и вратата.

– Значи... нищо ти няма – отбеляза той, без да я погледне.

Тя обаче килна глава, изучавайки яките мускули по гърба му. Дори докато не му говореше, не спираше да го наблюдава – и си намираше оправдания да го зяпа, докато тренираше денем, обикновено гол от кръста нагоре.

– Да, нищо ми няма – потвърди тя.

Поне така се надяваше. Но Финула, дойката й, редовно бе цъкала с език, коментирайки колко смахнат бил цикълът й – прекадено слаб и нередовен. А този път й идваше точно един месец след последната дата... Но сега не й се мислеше за това.

– Хубаво – отвърна Лоркан. – Иначе щеше да ни забавиш.

Тя врътна очи срещу гърба му, съвсем не изненада от отговора, и закуцука към кабината.

* * *

И бездруго трябваше да спре на сушата, казваше си Лоркан, докато гледаше как Елида се пазари с една ханджийка от градчето за необходимите й неща.

Беше увила тъмната си коса в изхвърлена червена кърпа, която навярно беше намерила на жалката им баржа, и дори говореше с носов акцент. Цялото й излъчване му се струваше коренно различно от това на изтънчената, тиха жена, която бе игнорирал през последните три дни.

Мълчанието й го устройваше. Използвал бе тези три дни да крои планове за Елин Галантиус, за това как щеше да й върне услугата.

Странноприемницата му се виждаше достатъчно безопасна, ето защо остави Елида да се пазари – оказа се, че искала и нови дрехи – и тръгна по разбитите улици на затънтеното градче да търси провизии.

Наоколо гъмжеше от речни търговци и риболовци, пуснали котва, за да пренощуват в града. Благодарение на заплашителния си вид Лоркан успя да купи щайга ябълки, сушено сърнешко месо и овес на половин цена. Само за да се отърве от него, търговецът от занемарения кей му даде и няколко круши – за прекрасната дама.

Вече наближаваше лодката им, натоварен с покупките, когато думите отекнаха в главата му като нехармоничен камбанен звън.

Не беше водил Елида до онази част от кея. Не беше видял мъжа, докато връзваше лодката им на пристана, нито на тръгване из града. Възможно беше да е подочул за тях, но това беше речно градче: постоянно идваха и си отиваха непознати лица, които плащаха за анонимността си.

Той ускори крачка. Откъм реката плъзваше мъгла, обвивайки във воала си градчето и отсрещния бряг. Докато хвърли щайгата и другите покупки в лодката, без дори да си направи труда да ги завърже, улиците вече пустееха.

Магията му потрепна. Той плъзна поглед из мъглата, по златните петънца от запалени свещи зад хорските прозорци. Нещо не е наред, не е наред, не е наред, нашепваше му тя.

Къде се губеше Елида?

Побързай, привика я наум, броейки пресечките, които бяха подминали на път към странноприемницата. Вече трябваше да се е върнала.

Мъглата се нагнети около него. Край ботушите му се разнесе писукане.

Лоркан изруга към калдъръма, където цяло стадо плъхове препускаше към водата. Всички се хвърлиха в реката, прескачайки се един друг.

Не, не се задаваха неприятности – те вече бяха тук.

* * *

Ханджийката настоя Елида да премери дрехите, преди да й ги продаде. Струпа ги в ръцете й и я упъти към една стаичка в дъното на странноприемницата.

Мъжете я зяпаха с прекалено алчни погледи, докато минаваше покрай тях по тесния коридор. Типично за Лоркан да я остави сама, докато задоволяваше собствените си нужди. Елида се шмугна в съвършено тъмната, хладна стая. Завъртя се да потърси свещ и кремък.

Вратата щракна, затваряйки я вътре.

Тя скочи към дръжката, докато познатото тънко гласче шепнеше: Бягай бягай бягай бягай бягай бягай.

Блъсна се в нещо мускулесто, мършаво и сухо като щавена кожа.

Вонеше на гнило месо и стара кръв.

В другия край на стаята пламна свещ. И разкри дървена маса, празна камина, залостени прозорци и...

Върнън. Седеше от другата страна на масата с котешка усмивка на лице.

Здрави, ноктести ръце се вкопчиха в раменете й, пронизвайки кожения й жакет. Илкенът я стисна силно, а чичо й провлачи:

– какво приключение спретна само, скъпа ми Елида.

50.

– Как ме намери? – пророни Елида, едва сдържайки се да не повърне от смрадта на илкена.

Чичо й стана на крака с плавно, премерено движение и изопна зелената си туника.

– Задаваш ми въпроси, за да си спечелиш време? Хитро, но очаквано.

Той кимна на съществото. И то издаде нисък, гърлен хрущящ звук.

Вратата зад него се отвори, разкривайки още два илкена, запълнили коридорчето с крилете и противните си лица. О, богове! О, богове!

Мисли мисли мисли мисли мисли.

– По последни сведения спътникът ти товари провизии в лодката ви и се готви да отплава. Явно е трябвало да му платиш повече.

– Той ми е съпруг – изсъска Елида. – Нямаш право да ме разделяш с него, нямаш.

Защото омъжеше ли се, настойничеството на Върнън приключваше.

Той се изсмя тихо.

– Лоркан Салватер, помощник-командирът на Майев, ти е съпруг? Моля ти се, Елида. – Върнън махна лениво на илкена. – Потегляме.

Трябваше да им се измъкне сега, преди да са имали възможност да я преместят, да я тикнат някъде.

Но накъде да бяга? Ханджийката я беше издала, някой беше докладвал на Върнън къде се намира лодката им...

Илкенът я дръпна. Тя закова пети в дървения под, не че щеше да й помогне.

Съществото се изхили и доближи уста до ухото й.

– Имаш чиста кръв. Надушвам я.

Тя се отдръпна погнусено, но то стисна ръката й и сивкавият му език погъделичка шията й. Колкото и да се мяташе в хватката му, не успяваше да се изплъзне, докато я водеше към двата илкена, чакащи в коридора. Към задната врата на три метра от тях, вече отворена към черната нощ отвъд.

– Виждаш ли от какво те пазех в Морат, Елида? – рече ласкаво Върнън, крачейки зад тях.

Тя заби крака в дървения под, задърпа се към стената, към нещо, в което да намери опора, за да се съпротивлява...

Не.

Не.

Не.

Лоркан я беше оставил, извлякъл бе нужната му информация от нея и си беше тръгнал. Тя само го бавеше, навличаше му врагове.

– А какво ще правиш сега в Морат – продължи умислено Върнън, – когато Манон Черноклюна вече не е сред живите?

Думите му сякаш я блъснаха в гръдния кош. Манон...

– Собствената й баба я изкорми и я хвърли от крепостта заради неподчинението й. Аз ще те пазя от роднините ти, разбира се, но... Ераван ще иска да узнае с какво си се занимавала. Какво... си взела от Калтейн.

Камъкът в джоба на гърдите й.

Той жужеше и шепнеше, пробуждайки се, докато тя риташе яростно.

Никой от притихналата странноприемница в другия край на коридора не благоволи да надникне зад ъгъла и да провери кой крещи. Още един илкен изникна отвъд отворената задна врата.

Четири. А Лоркан я беше изоставил...

Камъкът запари до гърдите й.

Но един глас, млад и стар, мъдър и гальовен, прошепна: Не го докосвай. Не го използвай. Не му обръщай внимание.

Беше зашит в кожата на Калтейн, откъдето я беше подлудил. Беше я превърнал в... празна черупка.

Черупка, в която се бе загнездило нещо друго.

Отворената врата приближаваше неумолимо.

Мисли мисли мисли.

Въздухът не й достигаше, за да мисли, а вонята на илкена й обещаваше хиляди ужаси в подземията на Морат...

Не, нямаше да се върне там. Нямаше да им се даде, да им позволи да я пречупят и използват...

Един шанс. Имаше един-единствен шанс.

Не – прошепна гласът в главата й. – Не...

Чичо й ги изпревари и пръв излезе през вратата, а Елида видя ножа на хълбока му. Друго не й трябваше. Беше наблюдавала Лоркан, докато ловуваше.

Върнън спря в задния двор до правоъгълна желязна кутия.

В едната й стена имаше малко прозорче.

И дръжки в двата й края.

Трите свободни илкена се подредиха около кутията и Елида веднага се досети защо ги водеше Върнън.

Щяха да я тикнат вътре, да заключат вратата и да я отнесат по въздух до Морат.

Кутията наподобяваше изправен ковчег.

Вратата й я зовеше отворена.

Илкенът трябваше да я освободи от хватката си, за да я хвърли вътре. Поне за част от секундата. А тя трябваше да се възползва.

Върнън се мотаеше до кутията, ала Елида не посмя да погледне към ножа му.

От гърлото й се изтръгна вопъл. Щеше да си умре тук – в този мръсен двор, заобиколена от изчадия. Повече никога нямаше да види слънцето, да се смее, да слуша музика...

Илкените около кутията се размърдаха нетърпеливо, шумолейки с крил е.

Пет стъпки. Четири. Три.

Не, не, не, умоляваше я мъдрият глас.

Нямаше да позволи да я отведат обратно в Морат. Да я превърнат в извращение...

Илкенът я блъсна напред с груба сила, която се очакваше да я запрати право в кутията.

Елида обаче се извърна и уцели ръба й. Носът й изхрущя болезнено, но тя се хвърли към чичо си, премествайки цялата си тежест върху ранения си глезен, за да стигне ножа на хълбока му.

Върнън нямаше време да осъзнае какво е намислила, преди да изтръгне оръжието от ножницата му. Завъртя го в едната си ръка, а с другата го хвана за дръжката.

Сетне изви рамене напред с движение, което накара гърдите й да се вдлъбнат, и заби острието.

* * *

Лоркан се прицели.

Четирите илкена не го виждаха в мъглата, докато мъжът – несъмнено чичото на Елида – гледаше как едно от изчадията му я влачи към металната кутия.

Към него беше насочил брадвата си Лоркан.

Елида ридаеше. От ужас и отчаяние.

Всеки неин звук заостряше гнева му до нещо толкова смъртоносно, че едва се владееше.

Илкенът я хвърли към кутията.

Ала Елида доказа твърдението си, че за нищо на света няма да се върне в Морат.

Долови как носът й се счупи в ръба на кутията... разпозна и изненадания вик на чичо й, когато тя отскочи от метала и се хвърли към него...

И грабна кинжала му. Но не за да го убие.

Лоркан изпита истински страх за пръв път от петстотин години, когато Елида обърна острието към себе си, готова да го забие право в сърцето си.

Той метна брадвата.

И тъкмо когато върхът на кинжала проби кожената дреха върху ребрата й, дървената дръжка на брадвата му блъсна китката й.

Елида падна на земята с писък, а кинжалът изхвърча от ръката й...

Всички обърнаха очи към покрива, от който бе стрелял, но Лоркан вече препускаше. Скочи върху съседния покрив при оръжията, които бе оставил там преди минути, знаейки, че ще излязат през задната врата...

Следващият му нож прониза крилото на единия илкен. И още един, за да го повали, преди да са разкрили местоположението му. После хукна към третия покрив от едната страна на вътрешния двор. Към меча, който си беше приготвил там. И го заби право в лицето на най-близката твар.

Оставаха още две и Върнън, който им крещеше да пъхнат момичето в кутията...

Елида тичаше с всички сили към единия изход от двора – към тясната уличка, а не към широкия път. Към тясната уличка, където илкените не можеха да се проврат, особено покрай всички боклуци, с които беше задръстена. Умно момиче.

Лоркан се засили и се претърколи на следващия покрив при двата последни кинжала...

Хвърли ги, но илкените вече бяха опознали метода му.

Ала не и този на Елида.

Тя не беше хукнала към уличката само за да се спаси, а и за да вземе брадвата.

Пред смаяния поглед на Лоркан момичето се промъкна зад разсеяния илкен и заби брадвата в крилете му.

С ранена китка. С кървящ нос.

Илкенът изпищя и заразмахва ръце да я сграбчи, но падна на колене.

Тъкмо където й трябваше.

Брадвата летеше към него още преди писъкът му да е заглъхнал.

И само миг по-късно звукът секна изцяло, защото главата му се търкулна върху калдъръма.

Лоркан скочи от покрива, препускайки към единствения оцелял илкен, който вече й се зъбеше заканително...

Но съществото се завъртя и хукна към вратата, където Върнън се криеше с пребледняло лице.

Стенейки, докато собствената й кръв капеше по камъните, Елида се извъртя към чичо си, вдигнала брадва.

Щом го достигна, илкенът го грабна в мощните си ръце и излетя с него.

Елида все пак хвърли брадвата.

И пропусна крилото на илкена на косъм.

Оръжието издрънча върху калдъръма, спуквайки един камък. Точно до илкена с раздрано крило, който пълзеше към изхода на двора.

Елида взе брадвата и тръгна към съскащия, тежко ранен звяр.

Той замахна с нокти към нея, но тя му се измъкна с лекота.

После стъпи върху разпореното му крило, спирайки пълзенето му към свободата, и илкенът изпищя.

А когато се умълча, тя пророни с тих, безпощаден глас, какъвто никога не бе чувал от устата й, ясен, независимо от запушената й с кръв ноздра.

– Искам Ераван да знае, че следващия път, когато ви изпрати по дирите ми като глутница кучета, ще му върна услугата. Искам да знае, че следващия път, когато го видя, ще издълбая името на Манон върху проклетото му сърце.

По лицето й се търкулнаха сълзи, мълчаливи и безспирни като гнева, който сега вселяваше в чертите й могъща, страховита красота.

– Но май тази вечер късметът не е с теб – каза Елида на илкена, вдигайки брадвата през рамо. Съществото като че ли проплака пред мрачната й усмивка. – Защото само един от вас може да занесе посланието ми. А приятелите ти вече летят към Морат.

Брадвата полетя надолу.

Плът, кости и кръв се пръснаха по камъните.

Тя се надигна над трупа и впи поглед в смърдящата кръв, процеждаща се от врата му.

Лоркан отиде леко сковано до нея и изтръгна брадвата от ръцете й. Не можеше да си обясни как я беше използвала с ранената си китка...

Движението я накара да изпъшка. Сякаш силата, върлувала в кръвта й, беше изчезнала, оставяйки само болка след себе си.

Тя стисна китката си и остана съвършено безмълвна, докато той обикаляше мъртвите илкени, за да отсече главите им и да събере оръжията си.

Гостите на странноприемницата започваха да се раздвижват, да проверяват откъде е дошъл всичкият този шум, питайки се дали е безопасно да излязат навън, за да видят какво се е случило с момичето, което бяха предали, без да им мигне окото.

За част от секундата на Лоркан му хрумна да пререже гърлото на ханджийката.

Но Елида заяви:

– Толкова смърт стига.

Сълзи се стичаха по оплисканите й с черна кръв бузи – пръски кръв, сякаш имитиращи луничките й. Друга кръв, алена и чиста, струеше от носа й надолу към устата и брадичката й и на места засъхваше.

Затова Лоркан пъхна брадвата в ножницата си и я грабна на ръце. Тя не възрази.

Понесе я през обвития в мъгла град към лодката им. Край нея вече се бяха струпали хора, несъмнено дошли да задигнат провизиите им, след като илкените си тръгнеха. Лоркан им се озъби и те се разхвърчаха в мъглата.

Като стъпи на палубата, разлюлявайки я под краката си, Елида пророни:

– Той ми каза, че си тръгнал без мен.

Вместо да я остави, Лоркан я прехвърли в едната си ръка и се зае да отвързва въжето с другата.

– Повярвала си му.

Тя опита да избърше кръвта по лицето си, но изтръпна от болката в ранената си китка – и счупения нос. За него трябваше да се погрижи веднага. По всяка вероятност щеше да остане леко крив завинаги, ала не вярваше да я е грижа.

По-скоро му се струваше, че цял живот ще гледа на него като на доказателство, че се е борила и е оцеляла.

Лоркан най-сетне се реши да я остави – върху щайгата с ябълки, където можеше да я наблюдава. Елида се настани мълчаливо, а той взе греблото и отблъсна лодката от кея, от омразния град, благодарен за прикритието на мъглата, докато се носеха надолу по течението. Навярно можеха да си позволят още два дни по реката, преди да тръгнат по суша, за да се отърсят от врагове, ако такива случайно ги преследваха. За щастие, бяха се приближили достатъчно до Ейлве, че да го достигнат за броени дни пеша.

Когато край тях не остана нищо друго, освен стелеща се мъгла и плисъка на реката по дъното на лодката, Лоркан каза:

– Щеше да забиеш онзи кинжал.

Тя не отвърна и тишината се проточи толкова, че го накара да се обърне към щайгата с ябълки.

Елида се взираше във водата и по лицето й се ронеха сълзи.

Лоркан не знаеше как да утешава, да успокоява, не и както на нея й бе нужно.

Затова остави греблото и седна до нея на щайгата. Дървото простена под тежестта му.

– Коя е Манон?

Беше чул повечето от думите на Върнън в онази уединена трапезария, докато залагаше капана си във вътрешния двор, но някои подробности му убягваха.

– Водачката на Крилото на Железни зъби – отговори Елида с разтреперан глас и с думи, възпрепятствани от кръвта, запушила едната й ноздра.

– Тя ти е помогнала да се измъкнеш от крепостта – предположи той. – Затова се скиташе из Оуквалд с вещерски дрехи.

Елида кимна.

– Ами Калтейн? Коя е тя?

Жената, дала й мистериозния предмет, който разнасяше със себе си.

– Любовницата на Ераван... робинята му. Моя връстница. Беше зашил камъка в ръката й, за да я превърне в жив призрак. Тя ни даде време да избягаме с Манон, преди да изпепели по-голямата част от Морат и самата себе си.

Елида бръкна в жакета си, задъхана от сълзите, които още се стичаха по лицето й. Когато извади парче тъмен плат, Лоркан притаи дъх.

Мирисът по него беше женски, непознат – измъчен, тъжен и студен. Ала под него дебнеше друг мирис; мирис, който познаваше и мразеше...

– Калтейн ми заръча да предам това на Селена, не на Елин – обясни Елида, разтреперана от тихи вопли. – Защото Селена... тя й подарила топла пелерина в една студена тъмница. А когато повели Калтейн към Морат, не й позволили да вземе пелерината със себе си, затова тя откъснала това парченце. За да запомни добрината на Селена и да й се отблагодари един ден. Но... що за подарък е това нещо? Какво представлява?

Тя отвори вързопчето, разкривайки тъмно парче камък.

Всяка капка кръв в тялото му изстина и закипя, събуди се и загина.

Елида продължаваше да ридае тихо.

– Що за отплата е това? С мозъка на костите си усещам, че не трябва да го докосвам. Един... един глас ми нашепва да

не си го помислям дори...

Зло. Нещото в красивата й, мърлява ръка беше зло. Не му беше мястото тук... не биваше да е тук...

Богът, бдял над него през целия му живот, се беше отдръпнал в сенките на съзнанието му.

Дори смъртта се боеше от него.

– Скрий го – рече й грубо. – Веднага.

Тя се подчини с несигурна ръка. Чак когато го пъхна отново във вътрешния джоб на жакета си, Лоркан додаде:

– Ела да те почистим. И да се погрижим за китката и носа ти. През това време ще ти разкажа онова, което знам.

Тя кимна, вперила поглед в реката.

Лоркан се пресегна и хвана брадичката й, извъртайки лицето й към себе си. Безнадеждни, притъмнели очи срещнаха неговите. Той избърса една самотна сълза с палеца си.

– Обещах да те браня. И ще удържа на думата си, Елида.

Тя понечи да се изтръгне от ръката му, но той я стисна

малко по-силно, за да задържи погледа й върху себе си.

– Винаги ще те намирам – закле й се той.

Тя преглътна.

– Обещавам – прошепна Лоркан.

* * *

Елида преся всичката информация, която той й беше дал, докато почистваше лицето й, превързваше китката й с мек плат и бързо, но грижовно намести счупения й нос.

Ключове на Уирда. Порти на Уирда.

Елин държеше единия ключ. И търсеше другите два.

Скоро щеше да търси само един. Защото Елида щеше да й даде своя.

Два ключа – срещу един. Навярно имаха шанс да спечелят войната.

Макар че Елида недоумяваше как би ги използвала Елин, без да се самоунищожи. Но... тя си знаеше работата. Ераван може и да командваше страховити армии, ала Елин притежаваше два от ключовете...

Опита да не мисли за Манон. Върнън беше излъгал, че Лоркан я е изоставил, за да прекърши духа й, да я накара да тръгне с него доброволно. Нищо чудно и Манон да беше невредима.

Нямаше да му вярва, докато не се увереше сама. Докато целият свят не й закрещеше, че Водачката на Крилото е загинала.

Лоркан се върна при носа на лодката, а тя се преоблече в една от неговите ризи, докато кожените й одежди съхнеха. Китката й пулсираше от тъпа, настойчива болка, лицето й също, а и Лоркан я беше предупредил, че най-вероятно окото й ще посинее от счупения нос, но... поне главата й се беше избистрила.

Тя застана до него, гледайки как тласка греблото по тинестото речно дъно.

– Аз убих онези същества.

– Справи се отлично – похвали я той.

– И не съжалявам.

Тъмни, бездънни очи се плъзнаха към нейните.

– Радвам се.

Не знаеше защо – защо изпита нужда да го стори и защо реши, че би струвало нещо за него, но Елида се надигна на пръсти и целуна четинестата му буза с думите:

– И аз винаги ще те намирам, Лоркан.

Усещаше втренчения му поглед дори минути по-късно, след като си легна.

Като се събуди, намери до леглото си чисти парчета плат за цикъла й.

Собствената му риза, изпрана и изсъхнала през нощта, нарязана за нейните нужди.

51.

Брегът на Ейлве гореше.

Цели три дни плаваха покрай рибарските селца. Някои още бяха обгърнати в пламъци, други вече тлееха. Елин и Роуан помагаха с гасенето на всеки бушуващ пожар.

Роуан можеше да долети до сушата в облика си на ястреб, но... нейното сърце се късаше, задето не можеха да се задържат толкова, че да останат там повече. Затова помагаше от кораба – бъркаше надълбоко в силата си и я запращаше колкото можеше по-надалеч отвъд води, небе и пясък, за да потушава пожарите един по един.

До края на третия ден вече изнемогваше и я мъчеше такава жажда, че колкото и вода да пиеше, не успяваше да я утоли, а сухите й устни се лющеха.

Роуан три пъти посети брега, за да разпитва кой е опожарил селата.

Всеки път отговорът беше един и същ: през нощта ги беше връхлетяла тъмнина, заличила дори звездите, и не след дълго селата вече горели, подпалени от стрели, които никой не виждал, докато не попаднели в целта си.

Но къде беше сега тази тъмнина, къде бяха войските на Ераван... никой не знаеше.

От Майев също нямаше и следа.

Роуан и Лизандра летяха надалеч, издирвайки армадите им, ала без успех.

Призраци – някои от селяните твърдяха, че са ги нападнали призраци. Призраците на непогребаните им мъртъвци, завърнали се от далечни бойни полета.

Докато не плъзна друг слух.

Че Елин Галантиус опожарявала Ейлве, село по село. Като възмездие, задето не помогнали на кралството й преди десет години.

Нищо че сега потушаваше същите тези огньове. Не повярваха на Роуан, когато опита да им обясни кой им помагаше от борда на далечния кораб.

Казваше й да не ги слуша, да не се вживява в думите им. И тя опитваше.

А веднъж, докато галеше с палец белега на едната й длан, привеждайки се да я целуне по врата... той вдиша мириса й и Елин веднага разбра, че е намерил отговора на въпроса, който го бе накарал да избяга от кораба онази сутрин. Не, не носеше детето му в утробата си.

Бяха говорили за това само веднъж – предишната седмица. Когато бе слязла от него, задъхана и обляна в пот, а той я беше попитал дали пие някаква отвара. Тя просто отрече.

А той застина на място.

После Елин му обясни, че щом беше наследила толкова много от елфическата кръв на Маб, нищо чудно да се бе сдобила в замяна и с трудността, с която елфите зачеваха. И макар моментът да беше крайно неподходящ... ако това беше единственият й шанс да осигури на Терасен кръвен наследник, бъдеще... нямаше да го пропилее. Зелените му очи се замъглиха, но той кимна и я целуна по рамото. Повече не бяха говорили по въпроса.

Елин така и не се осмели да го попита дали иска да стане баща на децата й. Дали изобщо иска да има деца след случилото се с Лирия.

И в онзи кратък момент, преди да отлети обратно към брега, за да угаси поредния пожар, не събрала кураж да му обясни защо беше повърнала онази сутрин.

Последните три дни минаваха като в мъгла. От мига, в който Фенрис изрече думите „безименна е цената“, всичко се превърна в мътилка от пушек, огън, вълни и слънце.

Но докато слънцето залязваше на третия ден, Елин отново прокуди тази мисли от съзнанието си, виждайки, че един от придружаващите ги кораби дава сигнали и екипажът му трескаво се бори да пусне котва.

По челото й изби пот, езикът й изсъхна като пергамент. Но забрави и жаждата, и умората си, щом зърна какво бяха забелязали преди това хората на Ролф.

Равна, наводнена земя се простираше под облачното небе, докъдето око стигаше. Мъхестозелени и костенобели треви обгръщаха стърчащите тук-там островчета – живи оазиси сред гладката като огледало сива вода. А между тях, подобно на крайниците на небрежно погребан труп, от чернеещите води и хълмисти земи надничаха... руини. Гигантските, древни руини на прелестния град, отдавна погълнат от океана.

Каменните блата.

* * *

Манон остави човеците и елфите да се срещнат с капитаните на другите два кораба.

Новината я достигна не след дълго: онова, което издирваха, се намираше на ден и половина път навътре в сушата. Не знаеха къде точно, нито колко време щеше да им отнеме да го намерят. Корабите щяха да ги чакат тук.

И явно бяха решили, че Манон ще ги придружи на сухопътното им пътешествие. Навярно защото кралицата подозираше, че ако я остави на кораба, скромната им флота можеше да пострада.

Умна жена.

Но това беше другата й грижа. Онази, която сега я наблюдаваше с тревожен, обезсърчен поглед.

Абраксос махна леко с опашка и железните шипове по края й изскърцаха върху блестящата от чистота палуба. Сякаш беше чул заповедта, която кралицата беше издала едва преди минута: уивърнът си тръгва.

Прекадено много щеше да се набива на очи върху равното, открито пространство на блатата.

Манон сложи ръка върху осеяната му с белези муцуна, взирайки се в бездънните му, черни очи.

– Трябва да се покриеш някъде.

Топла, тъжна въздишка в дланта й.

– Недей да мрънкаш – рече му Манон, макар че нещо се усука болезнено в стомаха й. – Не се показвай на никого, бъди нащрек и се върни след четири дни. – Тя си позволи да се наведе напред, опирайки чело в муцуната му. Той изръмжа тъжно и звукът прокънтя в костите й. – С теб сме комбина, приятелю. Няколко дни раздяла не са нищо.

Той побутна главата й със своята.

Тя преглътна тежко.

– Ти спаси живота ми. Неведнъж. Така и не ти благодарих за това.

Абраксос отново изскимтя тихо.

– Двамата с теб – обеща му тя – ще сме заедно, докато Мракът ни призове.

После се насили да откъсне глава от него. Да погали муцуната му само още веднъж. И направи крачка назад. И още една.

– Върви.

Той не помръдна. Манон оголи железните си зъби.

– Върви!

Абраксос я изгледа укорително, но стегна тялото си и вдигна криле.

И Манон реши, че никога не е мразила някого повече от кралицата на Терасен и приятелите й. Задето ги принуждаваха да се разделят, при положение че толкова неволи бяха преживели заедно.

Но Абраксос излетя, платната простенаха от вятъра на крилете му и Манон го изпрати с поглед, докато не остана

само точка на хоризонта, докато не приготвиха лодките, които щяха да ги отведат до високите треви и застоялата сивкава вода на блатата.

Кралицата и свитата й се окичваха с оръжията си, както някои се кичеха с бижута, движейки се в тандем. Толкова й заприличаха на Тринайсетте й, че извърна очи, скри се в сенките на предната мачта и опита да укроти дишането си.

Ръцете й трепереха. Астерин не беше мъртва. Тринайсетте не бяха мъртви.

Досега бе държала мислите за тях настрана. Но в този момент, когато душещият цветя уивърн отлетя към хоризонта...

Последното късче от Водачката на Крилото изчезна заедно с него.

Мудният вятър я теглеше към сушата – към онези блата. Влачеше червената й пелерина със себе си.

Манон прокара пръст по аленото наметало, което нарочно си беше сложила тази сутрин.

Рианон.

Не беше подозирала, че крочанската кралска линия е оцеляла след онази последна битка преди пет века. Питаше се дали някоя от крочанките, освен доведената й сестра, знаеше, че детето на Лотиан Черноклюна и един от крочанските принцове беше живо.

Манон разкопча брошката, прикрепяща пелерината към раменете й, и претегли в ръце тежкия червен плат.

С няколко ловки движения на ноктите си изряза дълга, тънка ивица от него. И я завърза в края на плитката си, където червеното сякаш блестеше на фона на луннобялата й коса.

После излезе от сенките на мачтата и надникна през парапета на кораба.

Никой не каза и дума, когато хвърли пелерината на доведената си сестра в морето.

Вятърът я поноси няколко метра над вълните, преди да полети като умиращо листо към водата. Локва кръв – на това приличаше от разстояние, докато течението я носеше навътре, навътре и все по-навътре в океана.

Кралят на Адарлан и кралицата на Терасен чакаха до парапета на главната палуба, докато спътниците им се качваха в лодките, полюшващи се върху вълните.

Сапфир и тюркоаз посрещнаха погледа й.

Не се съмняваше, че я бяха видели. Навярно не разбираха какво значение имаше за нея пелерината, но... разбираха ритуала.

Манон тръгна към тях, прибирайки железните си нокти и зъби.

Елин Галантиус пророни тихо:

– Никога няма да забравиш лицата им.

Чак когато загребаха към брега, мокрени от пръски морска пяна, Манон осъзна, че кралицата не говореше за Тринайсетте. И се запита дали, гледайки как морето носи пелерината й, Елин също не я беше оприличила на пролята кръв.

52.

Не стигнаха до Лериба. Нито до Банджали. Дори не ги доближиха.

Лоркан усети онзи натиск по рамото, който го бе направлявал цял живот, бе чертал пътя му – онази невидима, настойчива ръка от сенки и смърт. Затова се отправиха на юг, после на запад, плавайки бързо през речната мрежа на Ейлве.

Елида не му се опълчи, когато й обясни, че щом самият Хелас го тласка нанякъде, значи кралицата, която издирваха, се намираше в тази посока. Накъдето и да водеше тя. По онези земи със сигурност нямаше градове, а само безкрайни поля, обточващи южния край на Оуквалд, и отвъд тях – блата. Изоставеният полуостров, чиито блата бяха пълни с руини.

Но щом натам го водеше Хелас... Натискът на тъмния бог по рамото му никога не го бе подвеждал. Времето щеше да покаже накъде го насочва този път.

Не си позволи да размишлява много върху факта, че Елида носеше Ключ на Уирда или че възнамеряваше да го предаде на врага му. Може би невидимата ръка щеше да отведе и двама им при нея.

Тогава щеше да има два ключа, стига да изиграеше правилно картите си.

Стига да действаше по-умно, по-ловко и по-безпощадно от останалите.

А после идваше най-опасната част от плана му: да влезе с два ключа в сърцето на Морат, за да намери третия. Скоростта щеше да е най-надеждният му съюзник и единственият му шанс за оцеляване.

И навярно повече никога нямаше да види нито Елида, нито другите.

Същата сутрин най-сетне бяха изоставили лодката, натъпквайки колкото можеха повече от провизиите си в раници, преди да потеглят през морето от разлюлени треви. Часове по-късно, докато изкачваха стръмен хълм в равнината, дишането на Елида ставаше все по-тежко. От два дни долавяше мириса на морска сол – явно наближаваха блатата. Вече прехвърляха билото, когато Елида преглътна сухо и той й подаде манерката с вода.

Тя обаче спря и отпусна ръце до тялото си.

Лоркан също замръзна, видял какво се простираше пред тях.

– Какво е това място? – прошепна Елида, сякаш се боеше, че земята отвъд хълма ще я чуе.

Земята, която чак до хоризонта беше потънала поне десет метра надолу от подножието на скалата, пропаднала отвесно така, сякаш някой гневен бог бе тропнал с крак върху равнината, оставяйки отпечатъка си.

Сребриста, леко солена вода покриваше по-голямата част от площта, чиято гладка като огледало повърхност беше насечена единствено от тревисти островчета и могилки – и живописни руини.

– Това място е злокобно – прошепна Елида. – Не бива да оставаме.

И наистина космите по ръцете му бяха настръхнали и всичките му инстинкти бяха нащрек, докато оглеждаше блатата, руините, къпинаците и гъстата растителност, задушила някои от островчетата.

Дори богът на смъртта спря на рамото му.

– Какво усещаш?

Устните й бяха безкръвни.

– Тишина. Живот, но и такава... тишина. Сякаш...

– Сякаш какво? – подкани я той.

Думите й бяха тихи като въздишка.

– Сякаш всички хора, живели тук някога, отдавна, още са затворени вътре, още са... отдолу. – Тя посочи към един рухнал купол, навярно покривът на някогашна бална зала, прикрепена към висока кула. Дворец. – Не мисля, че живите са добре дошли тук, Лоркан. Зверовете в тези води... Не смятам, че търпят натрапници. Нито мъртъвците.

– Кой ти го казва: камъкът или богинята ти закрилница?

– Сърцето ми. Анийт мълчи. Струва ми се, че не иска да припарва до това място. И не ми се вярва да ни последва.

– Дошла е с теб в Морат, но отказва да те последва тук?

– Какво има в тези блата? – попита тя вместо отговор. – Защо Елин се е запътила насам?

Май това беше правилният въпрос. Щом те го усещаха, значи, кралицата и Белотрън също щяха да го доловят и само голяма награда или заплаха би ги тласнала насам.

– Не знам – отвърна той. – Наблизо няма нито градове, нито речни постове.

Но именно тук го беше довел тъмният бог и ръката му продължаваше да го бута напред, макар и разтреперана.

По малките островчета, осигуряващи единствената защита от нещата, които обитаваха стъклените води, нямаше нищо друго, освен руини и гъста растителност.

Лоркан се подчини на бога зад рамото си и поведе господарката на Перант към блатата.

* * *

– Кой е живял тук? – попита Ели да, вперила поглед в прояденото от стихиите лице на статуята, изпъкваща от почти срутена каменна стена, която едва се крепеше на ръба на едно от островчетата.

Личеше си, че покритата с мъх жена, изсечена в камъка, е била красива някога, въпреки че сега служеше като опора за отдавна прогнилите греди и покрив. Ала булото, с което бе изобразена, вече приличаше на покров. Елида потръпна.

– Това място е било разрушено и забравено векове, преди аз да се родя – отговори Лоркан.

– В територията на Ейлве ли е влизало?

– Принадлежало е на кралство, което вече не съществува.

Владение на загубен народ, скитал по земите, за да се слива с други народи.

– Явно са били много даровити, щом са построили толкова красиви сгради.

Лоркан изсумтя в потвърждение. От два дни кретаха през блатата – но от Елин нямаше и следа. Спяха в руините, макар че никой от двама им не успяваше да си почине истински. Сънищата на Елида бяха населявани от бледите лица с млечнобели очи на хора, които никога не бе срещала, стенещи умолително, докато солената вода нахлуваше в гърлата им, в носовете им. Дори будна ги виждаше, чуваше воплите им в песента на вятъра.

„Просто свистенето на морския бриз измежду камъните“, бе измърморил през първия ден Лоркан.

Но го долавяше в очите му. И той чуваше гласовете на мъртвите.

Чуваше грохота на онзи катаклизъм, който беше накарал земята да потъне под краката им, чуваше буйните води, които ги бяха погълнали, преди да успеят да избягат. В годините след това чудновати зверове от морето, блатата и реките се бяха събрали на едно място, превръщайки руините в ловно поле, изяждайки се един друг, когато удавените трупове бяха свършили. Бяха се променяли, адаптирали – постепенно бяха станали по-едри и по-умни от предците си.

Именно заради тези зверове преходът през блатата отнемаше толкова време. Лоркан оглеждаше зорко съмнително спокойните води между островчетата. Понякога решаваше, че е безопасно да прегазят през дълбоката до гърдите солена вода. В други случаи трябваше да изчакат.

В други случаи дори островите не бяха безопасни. Вече на два пъти Елида виждаше дълга, люспеста опашка – сякаш покрита с броня – да се плъзва зад някоя каменна стена или рухнала колона. На три пъти зърваше големи златисти очи с тесни зеници да ги наблюдават измежду тръстиките.

Винаги, усетеха ли, че не са сами, Лоркан я премяташе през рамо и хукваше с нея.

Имаше и змии, които обичаха да висят от призрачните дървета, намерили оскъдно препитание на островчетата. Имаше и дотегливи, хапещи мушички, безобидни в сравнение с облаците от комари, които ги преследваха с часове. Или докато Лоркан не запратеше вълна от тъмната си магия по тях и не се поръсеха по земята като черен дъжд.

Но всеки път, убиеше ли Лоркан нещо... Елида усещаше земята да трепери. Не заради страх от него... а сякаш се разбуждаше. И слушаше.

Питаше се кой бе посмял да стъпи по нея.

На четвъртата нощ Елида беше толкова уморена и напрегната, че й идеше да заплаче, като намериха убежище: срутена зала с отчасти запазен мецанин. Беше открита към небето и пълзящи растения задушаваха трите й стени, но каменното стълбище беше здраво и достатъчно издигнато над острова, че никой воден звяр да не може да ги достигне. Лоркан заложи капани от бръшлян и клони в основата и на върха на стълбището, за да чуят, ако някоя твар все пак пробваше да пропълзи по стъпалата.

Не смееха да запалят огън, но беше достатъчно топло, че да не й липсва. Лежейки до Лоркан, чието тяло образуваше масивна стена между нея и камъка от лявата й страна, Елида гледаше мъждукащите звезди, докато ленивото жужене на насекомите изпълваше ушите й. Нещо изрева в далечината.

Насекомите застинаха. Цялото блато като че насочи вниманието си към дивия, дълбок рев.

Животът бавно се завърна – макар и попритихнал.

– Поспи, Елида – пророни Лоркан.

Тя преглътна. Страхът се беше просмукал в кръвта й.

– Какво беше това?

– Някой от зверовете. Не знам дали беше зов за чифтосване, или предупреждение да не навлизаме в територията му.

Тя не искаше да си представя колко големи бяха тукашните обитатели. Достатъчно й беше, че мяркаше очи и опашки.

– Разкажи ми за нея – прошепна тя. – За твоята кралица.

– Едва ли ще ти помогне да заспиш.

Тя се обърна на другата страна и го намери да лежи по гръб, зареял поглед в небето.

– Наистина ли ще те убие за това, което си направил? – Той кимна. – Но си готов да рискуваш в нейно име. – Тя опря глава на юмрука си. – Обичаш ли я?

Очите му, по-тъмни от междузвездното пространство, се плъзнаха към нея.

– От пръв поглед се влюбих в Майев.

– А... любовник ли си й?

Досега не бе посмяла да го пита, пък и май не искаше да знае.

– Не. Предложих й веднъж. Тя се изсмя на наглостта ми. – Той стисна устни. – Затова й служа по други начини.

В далечината отново прокънтя същият рев и светът притихна за няколко секунди. От по-близо ли дойде този път, или си въобразяваше? Щом обърна поглед към Лоркан, той се взираше в устните й.

– Може би се възползва от любовта ти – прошепна тя. – Може би й е изгодно да те влачи със себе си. Нищо чудно да размисли, когато усети, че си на път да... да я напуснеш.

– Положил съм кръвна клетва пред нея. За нищо на света няма да я изоставя.

Гърдите я заболяха да го чуе.

– Тогава може да е спокойна, че ще линееш по нея цяла вечност.

Думите й прозвучаха по-остро, отколкото бе възнамерявала, и тя понечи да извърне поглед към звездите, но Лоркан хвана брадичката й с неочаквана ловкост. Впи очи в нейните така, сякаш ги изучаваше.

– Не допускай грешката да си мислиш, че съм романтичен глупак. Не храня нито капка надежда за нея.

– Значи не е истинска любов.

– Ти пък какво разбираш от любов?

Беше на сантиметри от нея – не знаеше кога се е доближил толкова.

– Мисля, че любовта трябва да те прави щастлив – отвърна Елида, спомняйки си колко често се усмихваха майка й и баща й, как се гледаха един друг. – Да изкарва наяве най-доброто в теб.

– И намекваш, че моят случай не е такъв?

– Не смятам, че знаеш какво е щастие.

Лицето му стана сериозно, умислено.

– Нямам нищо против... компанията ти.

– Това комплимент ли е?

Половинчата усмивка проряза изсеченото му от гранит лице. И на Елида й се прииска... прииска й се да докосне тази усмивка, устните му. С пръстите си, с устните си. Подмладяваше го, правеше го... красив.

Затова протегна разтреперани пръсти и ги допря до устните му.

Лоркан застина... почти провесен над нея, с вдълбочен, нетрепващ поглед.

Но тя проследи контурите на устните му, изненадана от меката им, топла кожа, контрастираща с грубите думи, които обикновено се сипеха от тях.

Като достигна външния им ъгъл, той притисна лице към ръката й, отпускайки леко драскаща буза в дланта й. Клепачите му натежаха, а тя погали с палец твърдия релеф на скулата му.

– Бих те скрила в Перант – прошепна тя. – Ако... след като свършиш започнатото, ти трябва място, където да останеш... Можеш да живееш там. С мен.

Очите му се отвориха рязко, но светлината в тях далеч не беше студена.

– Ще бъда опозорен елф, а това би се отразило зле и на теб.

– Ако някой мисли така, мястото му не е в Перант.

Гърлото му подскочи.

– Елида, ти трябва да...

Но тя се надигна леко и замести пръстите си с уста.

Целувката й беше нежна, тиха и кратка. Едва докосна устните му.

А като се отдръпна, й се стори, че Лоркан трепери леко. Бузите й пламнаха, но пророни с учудващо стабилен глас:

– Не е нужно да ми даваш отговор сега. Нито когато и да било. Може да се появиш на прага ми след десет години и предложението ми още ще важи. Просто знай, че за теб винаги ще има място в Перант, стига да го пожелаеш.

Нещо като агония пробяга в очите му – най-човешкото изражение, което някога бе виждала, изписано по лицето му.

Но той се приведе напред и независимо от страховитите блата, от чернотата, превземаща света, за пръв път от десет години Елида осъзна, че не се бои от нищо, когато Лоркан докосна устните й със своите. И повтори, целувайки едното ъгълче на устата й, сетне другото.

Целувките му бяха нежни, търпеливи, ръцете му също, докато отместваха с милувка косата от челото й, докато се плъзваха по ханша й, по ребрата й. Тя вдигна своите към лицето му и зарови пръсти в косата му, извивайки тяло към него, жадувайки за тежестта му върху себе си.

Езикът на Лоркан погали пролуката между устните й и Елида се удиви с каква естествена лекота ги отвори за него, как кожата й пееше от допира му, от неговата твърдост до нейната мекота. Лоркан простена при първата среща на езиците им и бедрото му се притисна към нейното по начин, който разпали огън в нея и накара тялото й да се огъне към неговото в отговор и молба.

Той я целуна по-дълбоко и плъзна ръка към бедрото й, отваряйки леко краката й, за да се настани между тях. И когато цялото му тяло се изравни с нейното... Елида се притисна задъхано в него, а Лоркан откъсна уста от нейната и целуна долната й челюст, шията й, ухото й. Тя трепереше – не от страх, а от копнеж, докато Лоркан шепнеше името й отново и отново върху кожата й.

Като молитва – така звучеше то от неговите уста. Тя пое лицето му в длани и откри, че очите му горят, че и той диша тежко като нея.

Осмели се да плъзне пръсти от бузата му, надолу по врата му и под яката на ризата му. Кожата му беше като нагорещена коприна. Той потрепери от допира й и сведе глава, разливайки мастиленочерната си коса по челото й, и тазът му се долепи достатъчно плътно до нейния, че да изтръгне тихичък стон от гърлото й. Още, осъзна Елида – искаше още.

Очите му срещнаха нейните в безмълвен въпрос и ръката й спря върху кожата над сърцето му. Под нея кънтеше бесен, грохотен ритъм.

Тя се надигна да го целуне отново и когато устата й докосна неговата, прошепна отговора си...

Лоркан вдигна рязко глава. Скочи на крака и се завъртя на североизток.

Където тъмнина се разливаше по звездите, заличавайки ги една по една.

Огънят и копнежът в тялото й угаснаха за миг.

– Това буря ли е?

– Трябва да се махаме оттук. Бързо – отвърна той.

Нощта едва започваше – до зората имаше поне шест часа. Ако тръгнеха през блатата сега... Сгъстяващият се мрак поглъщаше все повече и повече звезди.

– Какво е това?

Чернотата напредваше с всяка секунда. Разстилаше се. Дори блатните чудовища замлъкнаха.

– Илкени – пророни Лоркан – Армия от илкени.

Елида знаеше, че не идват за нея.

53.

Вече два дни скитаха из безкрайния лабиринт на Каменните блата – цели два дни, не ден и половина, както ги беше уверил проклетият Ролф. Елин едва се сдържаше да не изпепели всичко край себе си. Заради водата и голямата влажност кожата й никога не беше суха, постоянно я чувстваше потна и лепкава. А имаше и нещо по-лошо: насекомите.

Държеше малките демони настрана с щит от невидим огън, чието присъствие личеше само от тъничките звуци, когато мушичките и комарите се блъсваха в него и падаха изпържени. Навярно щеше да им съчувства, ако не бяха опитали да я изядат жива още през първия им ден в блатата. Ако не беше дръгнала десетките подути ухапвания, докато кожата й не прокърви, след което Роуан я излекува.

След нападението на Хрътката собствените й лечителски умения още не се бяха възстановили. Затова Роуан и Гавриел се грижеха за всички им, изцерявайки сърбящите ухапвания, зачервяванията от парещи растения, драскотините от потопени, нащърбени руини, които ги порязваха, ако не внимаваха достатъчно, крачейки през солената вода.

Само Манон като че ли не страдаше от тягостните условия и дори намираше дивата, гнила красота на блатата за очарователна. Всъщност със златните й очи и остри, лъскави зъби Елин я оприличаваше на някое от страховитите речни същества, обитаващи това проклето място. Но се опитваше да не мисли в тази посока. Да съсредоточи вниманието си върху измъкването им на суха земя.

В сърцето на тази мъртва, окаяна пустош обаче се криеше Ключалката на Мала.

Докато слънцето пълзеше към хоризонта, Роуан разучаваше пътя пред тях в облика си на ястреб, а Лизандра оглеждаше водите между малките могилки под формата на слузеста, люспеста блатна твар. Когато Елин я зърна за пръв път, направи гримаса, а хамелеонката й отвърна с възмутен съсък с раздвоения си език, преди да цопне във водата.

Докато изкачваше една от могилките, обрасла в трънливи храсталаци и коронована с две паднали колони, Елин отново сбърчи лице в недоволна физиономия. За пореден път попадаха на лабиринт, създаден да драска, боде и раздира.

Затова тя изпрати огнена вълна по склона, превръщайки всичко в пепел, която бързо се накваси и стана сивкава тиня, полепваща по ботушите й.

Фенрис се засмя, докато слизаха заедно през нея.

– Е, да кажем, че така ще ни е по-лесно.

Той й подаде ръка, за да я преведе през водата, и една част от нея се дръпна при мисълта да я съпровождат така, но... едва ли щеше да й хареса особено, ако пропаднеше в някоя дънна яма. Все пак беше съвсем наясно какво имаше дълбоко под тях. Хич не й се плуваше сред гнилите останки на хора.

Фенрис стисна здраво ръката й и загазиха през стигащата до гърдите вода. Щом се озоваха до следващото островче, той първо издигна нея до брега и тогава се качи. Със сигурност щеше да му е много по-лесно да прескача от суша на суша във вълчи облик; на Гавриел също. Елин просто не разбираше защо стоят в обичайния си вид.

Поизсуши се доколкото можа с магията си, а после използва снопче от нея да изсуши и дрехите на двамата воини.

Безобиден, незначителен разход на сила. Макар и употребата й в продължение на три дни по горящите брегове на Ейлве да я беше изцедила. Не огъня й, а нея самата. Физически. Умствено. Все още имаше чувството, че може да проспи цяла седмица. Но магията шепнеше. Непрестанно, безпощадно. Колкото и да беше уморена... силата й искаше още. Сушенето на дрехите им между вировете с блатна вода поне я укротяваше. Засега.

Лизандра показа противната си глава от един къпинак и Елин ахна, отстъпвайки стреснато назад. Хамелеонката се ухили, разкривайки два много, много остри зъба. Фенрис се засмя тихо, докато я гледаше как пълзи на няколко крачки от тях.

– Значи, можеш да променяш кожата и костите си, но дамгата си остава?

Лизандра спря на няколко сантиметра от водата. На островчето пред тях Едион се понапрегна, въпреки че продължи по пътя си. Чудесно. Поне Елин не беше единствената, готова да изтръгне гръкляна на всеки, дръзнал да се подиграе с Лизандра. Приятелката й обаче засия и започна да се уголемява, докато не придоби човекоподобна форма – елфическа.

Докато пред очите на Фенрис не застана самият той, макар и по-дребен, колкото да влезе в женски дрехи. Гавриел, който тъкмо се качваше на тяхната могилка, позалитна смаяно, като я съзря.

Лизандра провлачи с глас, който бе почти същият като този на Фенрис.

– Предполагам, че завинаги ще си остане отличителният ми белег.

Тя протегна ръка и вдигна ръкава на жакета си, разкривайки бронзовата кожа на китката си, белязана с познатата дамга. Сетне плъзна очи надолу по тялото си.

Продължиха да газят през вода и да се катерят, докато тя не добави:

– Слухът ти наистина е по-добър от нашия. – Тя прокара език по леко удължените си кучешки зъби. Фенрис изтръпна. – Каква е ползата от това? – Попита тя.

Гавриел ги настигна и побутна хамелеонката няколко крачки напред.

– Не е добра идея да питаш точно него, ако искаш да получиш пълноценен отговор.

Лизандра се изкиска и погледна Пумата с усмивка, докато слизаха по склона. Странно беше да се наблюдава как се усмихва с лицето на Фенрис. Той улови погледа на Елин и се намръщи, несъмнено смутен от случващото се. Тя му се засмя в отговор.

Пред тях се чу плясък на криле и Елин използва момента да се полюбува на бързия, устремен полет на Роуан. Така силен и непоколебим.

Гавриел поизостана с няколко стъпки, а Лизандра спря до Едион на върха на хълмчето и се преобрази в собствения си облик. Залитна леко и Елин се спусна към нея, но Едион я предвари, хващайки внимателно лакътя й. Роуан кацна и също се преобрази. Май всички имаха нужда от една хубава, дълга почивка.

Елфическият й принц каза:

– Само направо. Ще стигнем до утре следобед.

Видеше ли Ролф отново, щяха да си поговорят как точно изчисляваше разстоянията на проклетата си карта.

Лицето на Роуан обаче беше пребледняло под татуировките. След миг принцът добави:

– Усещам го... магията ми го усеща.

– Кажи ми, че не е под пет метра вода.

Той поклати отривисто глава.

– Беше твърде рисковано да го доближавам повече, но ми напомня на храма на Грехоядеца.

– Явно е чудесно, приветливо и уютно местенце – коментира Елин.

Едион се засмя под носа си, отправил очи към хоризонта. Дориан и Манон тъкмо се изкачваха мокри до кости на брега под тях и вещицата обходи с поглед морето от острови напред. Дори нещо да беше привлякло вниманието й, не каза и дума.

Роуан огледа могилата, върху която стояха: висока, защитена от полусрутена каменна стена от едната си страна и трънливи храсталаци от другата.

– Тази вечер ще лагеруваме тук. Има достатъчно прикритие.

Елин едва не си отдъхна от облекчение. Лизандра благодари тихо на боговете.

За няколко минути с физически и магически труд успяха да разчистят една част от островчето, колкото да се настанят между гигантските каменни блокове, и Едион се зае с готвенето: очертаваше се окаяна вечеря с твърд хляб и блатните същества, които Гавриел и Роуан бяха уловили, решавайки, че стават за ядене. Елин не остана да гледа братовчед си, понеже предпочиташе да не знае какво предстои да пъхне в устата си.

Като че и другите нямаха особено желание да следят приготовленията, а когато Едион приключи, макар и изненадващо добре да беше комбинирал скромните им запаси от подправки, някои части от месото бяха... жилави. Слузести. Лизандра видимо се мъчеше да не повърне, колкото и любезно да го прикриваше.

Настъпи нощта и цяло море от звезди заблещука в небето. Елин не си спомняше кога за последно беше попадала толкова далеч от всякаква цивилизация – вероятно по време на океанското пътуване към и от Вендлин.

Едион, който седеше до нея, й подаде олекналия мях с вино. Тя глътна от него, благодарна, че киселата струя отми вкуса на месото.

– Да не си ми казал какво ядохме – измърмори му Елин, гледайки как останалите довършват мълчаливо храната си. Лизандра изрази смръщено съгласието си.

Едион се ухили леко злокобно и също плъзна поглед около спътниците им. На няколко стъпки от тях, почти скрита в сенките, Манон следеше всичко. Ала погледът на Едион се задържа върху Дориан и Елин се приготви за предстоящото.

Усмивката на братовчед й обаче поомекна.

– Още се храни като изискана дама.

Дориан вдигна рязко глава, а Елин едва сдържа смеха си при спомена, който я връхлетя. Преди десет години двамата бяха седнали заедно на маса и тя беше споделила с принц Хавилиард какво смята за обноските му на хранене. Дориан примигна, несъмнено споходен от същия спомен, а очите на останалите запрескачаха неразбиращо помежду им.

Кралят кимна великодушно.

– Ще го приема за комплимент.

И наистина, ръцете му бяха сравнително чисти, а вече сухите му дрехи – безупречни.

Нейните ръце пък... Елин бръкна в джоба си за кърпичка. И тя беше не по-чиста от нея самата, но я предпочиташе пред панталона си. Извади от нея Окото на Елена, остави го на коляното си и избърса с парчето коприна мазнината и подправките от пръстите си, преди да го предложи на Лизандра. Докато хамелеонката чистеше ръцете си, тя докосна небрежно огънатия метал на Окото и синият камък в сърцето му замъждука като кобалтов пламък.

– Доколкото си спомням – продължи Дориан с лукава усмивка, – вие двамата...

Нападението се случи толкова внезапно, че Елин не го усети, нито видя, докато не приключи.

В единия миг Манон седеше до огъня и блатата се стелеха зад нея като черно море.

В следващия откъм храсталака по брега я връхлетяха люспи и лъщящи бели зъби. А после – тишина: огромният блатен звяр замръзна на място.

Възпрян от силни невидими ръце.

Манон гледаше с наполовина изваден меч и насечено дишане млечнорозовата паст, зейнала достатъчно широко, че да отхапе главата й. Зъбите му бяха дълги колкото палеца на Елин.

Едион изруга. Останалите дори не помръднаха.

Магията на Дориан държеше звяра неподвижен, замръзнал, макар и по него да не се виждаше лед. Същата сила, която беше впрегнал срещу Хрътката. Елин огледа разстоянието между него и чудовището за видими нишки, за сияещи пипала от магията му, но не откри нищо. Дори не беше вдигнал ръка, за да я насочи. Интересно.

Дориан се обърна към Манон, която още се взираше в смъртта, зяпнала пред лицето й.

– Да го убия ли, или да го освободя?

Елин определено имаше мнение по въпроса, но предупредителният поглед на Роуан я накара да си замълчи. И да се взре озадачено в принца си.

Ах, ти, лукаво копеле.

Суровото му, татуирано лице не разкриваше нищо.

Манон надникна към Дориан.

– Освободи го.

Лицето на краля се напрегна, а в следващия момент звярът полетя през мрака, сякаш някой бог го беше запратил към блатата. Чу се далечен плисък.

– Не са ли красиви? – въздъхна Лизандра.

Елин й стрелна укорителен поглед. Хамелеонката се ухили насреща й.

Но Елин върна очи към Роуан и ги впи в неговите.

Колко удобно, че щитът ти изчезна тъкмо когато оная твар е долазила. Отлична възможност за урок по владеене на магия. Ами ако нещо се беше объркало?

Очите на Роуан просветнаха.

Защо според теб дупката се отвори точно до вещицата?

Елин преглътна възмутения си смях. Манон Черноклюна обаче оглеждаше краля, все още вкопчила ръка в меча си. Елин не си направи труда да се преструва, че не ги наблюдава, когато вещицата извърна златист поглед към нея. Към Окото на Елена върху коляното й.

Горната й устна се отдръпна от зъбите й.

– Откъде го взе?

Косъмчетата по ръцете на Елин настръхнаха.

– Окото на Елена ли? Подарък ми е.

Вещицата отново надникна към Дориан, сякаш за да се спаси от онова чудовище... О, значи, Роуан не беше свалил щита си само заради урок по магия. Този път Елин не посмя да го погледне. Манон заби пръсти в калната земя и зачерта нещо.

Голям кръг – и още два застъпващи се кръга, единият в окръжността на другия.

– Това е Триликата богиня – обясни Манон с тих глас. – Наричаме това... – Тя нарисува груба линия във вътрешния кръг, в пространството с форма на око при застъпването на двата. – Окото на Богинята. Но не Елена. – Отново очерта външния кръг. – Старицата. – Нарече го тя. После повтори контурите и на вътрешния горен кръг. – Майката. – Накрая уплътни и долния. – Девицата. – Тя прободе с пръст окото в него. – И сърцето на Мрака в лоното й.

Елин поклати глава. Останалите дори не мигнаха.

Манон продължи:

– Това е символ на Железни зъби. Пророците на Синьокръвните го татуират върху сърцата си. А когато живеехме в Пустошта, онези, които печелеха слава в битка, получаваха такива татуировки. Като знак, че са благословени от Богинята.

На Елин й хрумна да хвърли проклетия амулет в блатото, но вместо това каза:

– Когато за пръв път видях Баба Жълтонога... амулетът натежа и се затопли от близостта й. Реших, че е предупреждение. Но явно я е разпознал.

Манон плъзна поглед по огърлицата от белези около врата на Елин.

– Имал е такава мощ дори докато магията е под запор?

– Знам, че някои предмети са били... изключение. – Гласът на Елин се напрегна. – Баба Жълтонога познаваше цялата история на Ключовете и Портите на Уирда. Тя ми разказа за тях. И от вашата история ли са част?

– Не. Не по същия начин – отговори Манон. – Но Баба Жълтонога беше от Древните; имаше познания, вече загубени за нас. Съвсем сама срути стените на крочанския град.

– Според легендите битката е била... катастрофална – отбеляза Дориан.

В очите на Манон пробягаха сенки.

– Доколкото знам, бойното поле още е безплодно. Нито стръкче трева не виреело там. Разправят, че било заради проклятието на Рианон Крочан. Или заради кръвта, която се е пропивала в почвата му през последните три седмици от войната.

– Какво е това проклятие? – сбърчи вежди Лизандра.

Манон се загледа в железните си нокти за толкова дълго, че Елин не очакваше да отговори. Едион хвърли мяха с вино в скута й и тя отпи повторно, когато Манон най-сетне отвърна:

– Рианон Крочан удържала обсадата на трите матрони на Железни зъби цели три дни. Сестрите й били избити край нея, децата й – заклани, а принц-консортът – нанизан на кол във военния им лагер. Последната крочанска кралица, последната надежда на хилядолетната им династия... Тя не се предала лесно. Чак когато паднала призори на четвъртия ден, градът бил загубен. И докато лежала в калта на бойното поле, докато вещиците от Железни зъби рушали крепостните стени край нея и изтребвали народа й... тя ни проклела. Проклела трите матрони, а чрез тях и целия ни клан. Проклела и самата Баба Жълтонога, която нанесла смъртния удар на Рианон.

Никой от тях не помръдна, не продума. До един бяха притаили дъх.

– Със сетния си дъх Рианон се заклела, че може да спечелим войната, но не и земите й, че заради престъплението си ще наследим територията само за да я гледаме как вехне и линее. Че уивърните ни ще се спаружат и измрат; дъщерите ни ще се раждат мъртви, отровени от реките. Рибите ще гният в езерата, преди да ги уловим. Зайците и сърните ще се крият високо в планината. И някога тучното Вещерско кралство ще се превърне в пустош. Вещиците от Железни зъби й се изсмели, опиянени от крочанска кръв. Докато не дошла първата им мъртвородена потомка. А след нея и още една, и още една. Докато добитъкът не започнал да мре по полетата, а нивите не посърнали за една нощ. До края на месеца не останала никаква храна. До втория трите клана на Железни зъби вече се обръщали един срещу друг и се разпадали. Затова матроните ни обрекли на изгнание. Разделили клановете и ни принудили да заживеем поотделно отвъд планината. На всеки няколко десетилетия изпращат групи вещици, които да опитват да съживят земите, да проверяват дали проклятието още ги държи. Но никоя от тях не се е завръщала. Скитници сме от петстотин години насам. А раната се отвори още повече, когато човеците си присвоиха земята ни. И тя им откликна с плодовитост.

– Но възнамерявате да се върнете там? – попита Дориан.

Златните й очи просветнаха като нещо от друг свят.

– Рианон Крочан казала, че има само един-единствен начин да сложим край на проклятието. – Манон преглътна и изрецитира със студен, свит глас:

– Кръв при кръв и душа при душа, заедно каквото сторено е, само заедно ще заличите. Бъдете мост, бъдете светлина. Когато желязото топи се и по кървави поля поникне цвят, земята нека види как завръщате се у дома.

– Манон се заигра с края на плитката си, с парчето от червената пелерина, което беше овързала около него. – Всяка вещица от Железни зъби по света е опитвала да разтълкува проклятието. От цели пет века ни мъчи.

– А твоите родители... бракосъчетали са ги, за да прекъснат проклятието? – намеси се внимателно Елин.

Вещицата кимна рязко.

– Не бях подозирала, че кръвната линия на Рианон е оцеляла.

И сега течеше в сините вени на Манон.

– Елена е живяла цяло хилядолетие преди вещерските войни – замисли се на глас Дориан. – Имало ли е Окото нещо общо с тях?

Манон не отговори. Само протегна крак да изтрие символа, който бе изрисувала в калта.

Елин пресуши последното вино и прибра амулета в джоба си.

– Е, вече разбираш – обърна се тя към Дориан – защо ми е малко трудно да се занимавам с Елена.

* * *

Островът беше достатъчно просторен, че да проведат разговор, без да ги подслушва някой.

Роуан предполагаше, че точно това искат воините от някогашния му кадър, като го намериха на пост на върха на потъналото в пълзящи растения, рушащо се спираловидно стълбище с изглед към целия остров и всичко около него. Той се облегна на един запазен участък от извитата стена и попита само:

– Какво?

– Трябва да отведеш Елин на хиляда километра оттук – отвърна Гавриел. – Още тази вечер.

Една вълна от магията му и безпогрешните му инстинкти му подсказа, че няма опасности в близост до тях, успокоявайки убийствения гняв, в който се беше потопил при мисълта.

Фенрис добави:

– Каквото и да ни чака утре, чакало ни е дълго време, Роуан.

– А вие откъде знаете?

Карамелените очи на Гавриел светеха с животинска яркост в мрака.

– Животът на твоята възлюбена и този на вещицата са свързани. Насам ги водят сили, неразбираеми дори за нас.

– Замисли се – настоя Фенрис. – Две жени, чиито пътища се пресякоха по необикновен начин тази вечер. Две кралици, които могат да управляват двете половини на континента, две страни на една монета. Във вените и на двете тече смесена кръв. Манон, потомка на Железни зъби и крочанка. Елин...

– Човек и елф – довърши Роуан вместо него.

– Двете заедно обхващат трите основни раси на света. Обединяват смъртните и безсмъртните; едната боготвори огъня, другата – мрака. Да продължавам ли? Имам чувството, че всички сме пионки в играта на някого, който я води от дълго време – от цяла вечност.

Роуан му отпрати поглед, от какъвто повечето мъже отстъпваха. Въпреки че се замисли по въпроса.

– Майев чака, Роуан – намеси се Гавриел. – Още от смъртта на Бранън. Чака някой да я отведе до ключовете. Твоята Елин.

Майев не беше споменала Ключалката миналата пролет. Но не беше споменала и пръстена на Мала. Роуан пророни с бавен, смъртоносен глас:

– За Ключалката ли ви е изпратила Майев?

– Не – отвърна Фенрис. – Никога не ни е споменавала за нея. – Той пристъпи от крак на крак и извърна глава към далечен зверски рев. – Ако Майев и Елин решат да воюват една с друга, Роуан, ако се срещнат на бойното поле...

Той опита да не си представя бедствената сеч, абсолютното унищожение.

Дали не трябваше да останат в Севера, да подсилят отбранителните си сили.

– Майев не търпи загуби – пророни Фенрис. – Теб вече те е заменила.

Роуан се извъртя към Гавриел.

– Кой?

Котешките му очи притъмняха.

– Каирн.

Кръвта на Роуан замръзна, изстина повече от магията му.

– Побъркала ли се е?

– Каза ни за повишението му в деня, преди да заминем.

Изпрати ни от двореца ухилен като котарак с канарче в устата.

– Той е садист.

Каирн... На каквито и обучения да го подлагаше, както на бойното поле, така и извън него, не беше успял да пречупи влечението му по жестокостите. Беше го заключвал, бичувал, дисциплинирал всячески; беше опитвал да изтръгне дори капчица състрадание от него... но нищо. Каирн просто беше роден с вкус към чуждото мъчение.

Затова Роуан го изгони от армията си и го стовари в скута на Лоркан. Каирн издържа около месец при него, преди да го изпратят в един самостоятелен легион, командван от генерал, който не принадлежеше към кадъра им и нямаше такова желание. А слуховете за издевателствата на Каирн върху другите войници и невинните хора по пътя му...

Елфите нямаха почти никакви закони срещу убийството. И при всяка среща с Каирн Роуан се замисляше дали да не отърве света от зверщината му. А сега Майев го беше назначила в кадъра, беше му дала почти неограничена власт...

– Готов съм да се обзаложа на всичкото си злато, че ще остави Елин почти да се самоунищожи във войната срещу Ераван... и ще я нападне, когато е най-слаба – замисли се на глас Фенрис.

Майев очевидно не ги беше обрекла на мълчание посредством кръвната клетва... Искаше двамата с Елин да научат за това. Да се впуснат в тревоги и догадки.

Фенрис и Гавриел се спогледаха предпазливо.

– Продължаваме да й служим, Роуан – пророни Пумата. – И мисията ни не се е променила: ще убием Лоркан, когато моментът настъпи.

– Защо изобщо го споменавате? Няма да ви попреча. Нито пък Елин, повярвайте ми.

– Защото – отвърна Фенрис – Майев не екзекутира. Тя наказва... и то бавно. В продължение на години. Но Лоркан го иска мъртъв. Не с единия крак в гроба, нито с прерязано гърло, а необратимо мъртъв.

– Обезглавен и изгорен – поясни мрачно Гавриел.

Роуан въздъхна.

– Защо?

Фенрис хвърли поглед през ръба на стълбището – към Елин, която спеше с блеснали под лунната светлина златисти коси.

– Вие двамата с Лоркан сте най-могъщите елфи в света.

– Забравяш, че Лоркан и Елин не могат да се търпят. Едва ли има някакъв шанс за съюзничество помежду им.

– Казваме само – обясни Фенрис, – че Майев не взима подобни решения без съществено основание. Бъдете готови за всичко. Изпращането на армадата й, каквато и да е тя, е само началото.

Блатните зверове изреваха и на Роуан му се прииска да им изреве в отговор. Ако Елин и Каирн някога се срещнеха, ако Майев имаше и друг замисъл, освен стремежа към ключовете...

Елин се обърна в съня си, смръщена заради шума. Лизандра дремеше до нея в облика си на призрачен леопард и пухкавата й опашка потрепваше. Роуан се отблъсна от стената, повече от готов да отиде при кралицата си. Но хвана и Фенрис да я гледа с напрегнато, изнурено лице. Той прошепна с пречупен глас:

– Убий ме. Ако получа онази заповед, просто ме убий, Роуан, преди да й навредя.

– Ще си мъртъв, преди да я припариш дори.

Не прозвуча като заплаха – просто обещание и чист факт. Фенрис отпусна рамене поуспокоен.

– Радвам се – подхвана той с необичайно тържествен тон, – че получих това време, че Майев ми го даде, макар и неумишлено. Че успях да бъда тук, да стана част от това.

Роуан нямаше думи, затова погледна към Гавриел.

А Пумата просто кимаше, вперил очи в малкия им лагер под стълбището. В спящия си син.

54.

Последната отсечка от пътешествието им се оказа най-дългата, мислеше си Манон на следващата сутрин.

Близо – бяха съвсем близо до Ключалката, която кралицата, носеща вещерски символ в джоба си, издирваше.

Преди да заспи, се беше впуснала в размишления за възможната връзка, но без да стигне до отговор. Всички се събудиха преди съмване, изтръгнати от съня заради потискащата влага, толкова тежка, че Манон я чувстваше като одеяло върху раменете си.

Кралицата предвождаше почти безмълвно групата им, докато другарят й летеше над тях, а братовчед й и хамелеонката – в облика на кошмарна блатна змия – я обграждаха от двете страни. Вълкът и Пумата крачеха най-отзад, откъдето душеха въздуха и се ослушваха за опасности.

Хората, обитавали някога тези земи, бяха срещнали мъчителна смърт. Манон долавяше болката им дори сега – тя шепнеше сред камъните, мътеше водите. Блатното чудовище, което е нападна миналата нощ, беше нищо в сравнение с другите ужаси тук. Изопнатото бронзово лице на Дориан Хавилиард, вървящ до нея, й подсказваше, че и той мисли така.

Манон нагази до кръста във вир с топла, гъста вода и реши да изгони на бял свят въпроса, който трополеше в черепа й.

– Как Елин ще използва ключовете, за да надвие Ераван и Валгите му? И да унищожи творенията му, които дори не идват от неговия свят, а са някаква гнусна кръстоска?

Две сапфирени очи се плъзнаха към нея.

– Какво?

– Има ли начин да отсее едните от другите, или ще изпрати всички с валгска кръв – тя долепи длан до мокрите си гърди – в царството на тъмнината и студа?

Дориан стисна лъскави зъби.

– Не знам – призна той, гледайки как Елин прескача ловко един камък. – Предполагам, че ще ни каже, когато е най-удачно за нея.

И най-неудачно за тях, не добави той.

– И сигурно тя решава кого ще го бъде и кого не?

– Не би изпратила някой да живее с Валгите току-така.

– Но в крайна сметка решението е нейно?

Дориан спря на билото на едно малко хълмче.

– Решението е на онзи, който притежава ключовете. И най-добре се моли на злите богове, в които вярваш, Елин да ги докопа първа.

– Ами ти?

– Защо ми е да припарвам до тези неща?

– Не й отстъпваш по могъщество. И ти би могъл да ги притежаваш. Защо не?

Останалите бързо се отдалечаваха от тях, но Дориан не помръдна от мястото си. Дори дръзна да я сграбчи за китката – силно.

– Защо не? – Суров студ превзе красивото му лице. Манон не можеше да извърне очи от него. Топъл, влажен полъх прелетя покрай тях, повличайки косата й със себе си. Но него не докосна, не разлюля нито косъм от гарвановочерната му глава. Щит – беше се прикрил с щит. Срещу нея или съществата, дебнещи в блатото? – Защото аз го направих. – Пророни тихо накрая.

Тя зачака.

Сапфирените му очи бяха като късове лед.

– Аз убих баща си. Аз разруших двореца. Аз избих собствения си двор. И ако държа ключовете, Водачке на Крилото – завърши той, освобождавайки китката й, – несъмнено ще го повторя в другия край на континента.

– Защо? – пророни тя с премръзнала кръв.

И вълната от ледовит гняв, която се изля от него, наистина я ужаси.

– Защото тя умря. И дори преди това светът намери начин да я измъчва, да я накара да се чувства самотна и уплашена. Може всички да са я забравили, но аз я помня. Никога няма да забравя цвета на очите й, нито усмивката й. И никога няма да им простя, задето й я отнеха.

Твърде крехки – така бе нарекъл човешките жени. Нищо чудно, че тя го привличаше тогава.

Манон нямаше отговор и макар да знаеше, че той и не чака такъв, каза:

– Добре.

После, без да обърне внимание на облекчението, просветнало в очите му, продължи напред.

* * *

Изчисленията на Роуан се оказваха верни: достигнаха Ключалката до пладне.

Елин предполагаше, че дори принцът й да не беше разучавал пътя напред, щеше да е съвсем очевидно още от мига, в който зърнеха наводнения лабиринт от срутени колони, че Ключалката е скрита под рухналия каменен купол в центъра им. Главно защото всичко наоколо – всеки задушаващ бурен, всяка капка вода – като че ли се мъчеше да избяга оттам. Сякаш сградата беше тъмното, пулсиращо сърце на блатата.

Роуан се преобрази, кацвайки на тревистото островче в близост до руините на храма, върху което всички се бяха струпали, и мигновено се озова до нея. Тя опита да прикрие облекчението си, че го виждаше невредим.

Съзнаваше, че наистина ги измъчва, поставяйки се в опасност, когато й скимнеше. Ако и те изпитваха подобен ужас, май трябваше да преосмисли действията си.

– Това място е твърде тихо – отбеляза Роуан. – Разузнах цялата околност, но... нищо.

Лизандра се отдалечи на няколко стъпки от тях, готова да се преобрази.

– Аз ще поема водата. Ако изрева два пъти, качете се на високо. Ако изрева веднъж и отривисто, няма опасност.

Елин кимна утвърдително, съгласна беше с плана й. Докато Едион стигне до външната стена на сградата, Лизандра, покрита в люспи и остри нокти, вече беше пропълзяла във водата.

Роуан кимна на Гавриел и Фенрис. Двамата се преобразиха мълчаливо и закрачиха напред. Фенрис тръгна с Едион, а Гавриел – в обратната посока.

Роуан остана с Елин, а Дориан и вещицата чакаха сигнала зад тях.

Щом Лизандра разсече въздуха с резкия си, единичен рев, Елин прошепна на Роуан:

– Каква е уловката? Къде е уловката? Съмнително лесно ми се струва.

И наистина, наоколо нямаше нищо и никого. Никаква заплаха, с изключение на онова, което гниеше във вировете и подводните ями.

– Повярвай ми, и аз само за това мисля.

Почти го долавяше как навлиза в онова мразовито, яростно място – където вроденият инстинкт и вековете житейски опит го караха да възприема света като бойно поле и го поставяха в готовност да премахне всяка заплаха за нея. Там живееше не само елфическата му природа, но и неговата собствена. Оттам извираше нуждата му да брани, да защитава, да се бори за всичко, което обича.

Елин пристъпи до него и го целуна по шията. Боровозелените му очи се постоплиха и оставиха руините, за да огледат лицето й.

– Като се върнем в цивилизацията – подхвана той с все по-задълбочаващ се глас, докато целуваше бузата й, ухото й, челото й, – ще ти намеря най-хубавата странноприемница на проклетия континент.

– Така ли?

Той я целуна по устата. Веднъж, два пъти.

– С качествена храна, безкрайно удобно легло и голяма вана.

Дори сред блатата лесно можеше да се опияни от него, от вкуса и мириса му, от гласа и допира му.

– Колко голяма? – пророни тя, без да я е грижа, че останалите се връщаха и можеха да ги чуят.

– Достатъчно голяма за двама – прошепна той до устните й.

Кръвта й се разпени от обещанието му. И тя го целуна веднъж, но страстно.

– Беззащитна съм пред такива предложения. Особено ако са отправени от толкова чаровен елф.

Той се намръщи на определението „чаровен“ и захапа леко ухото й с кучешките си зъби.

– Водя си сметка, принцесо. За да мога да ти се отплатя за всички сладки приказки следващия път, когато останем насаме.

Пръстите на краката й се свиха в подгизналите й ботуши. Въпреки това го потупа по рамото, плъзна лишен от почтителност поглед по тялото му и тръгна напред, казвайки:

– Дано ме накараш да ти се моля.

Ръмженето иззад гърба й разпали огън в нея.

Ала горещото чувство удържа едва минута. Само след няколко завоя по лабиринта от рухнали стени и колони, след като беше оставила Дориан да пази входа, докато Роуан разучаваше терена напред, Елин се озова до вещицата, която изглеждаше крайно отегчена. Нормално. Все пак я бяха довели насила.

Крачейки възможно най-тихо под високите каменни арки и колони, Роуан им даде сигнал от кръстопътя пред тях. Наближаваха.

Елин извади Голдрин от ножницата му, а Манон приготви своя меч.

Елин го зяпна с вдигнати вежди.

– Как се казва мечът ти?

– Ветросеч.

Елин изцъка с език.

– Хубаво име.

– Твоят?

– Голдрин.

Железните й зъби се оголиха в полуусмивка.

– Не особено хубаво име.

– Предишният му собственик е виновен.

За това, както и за много, много други неща.

Достигнаха кръстопътя, откъдето можеха да тръгнат наляво или надясно, но не и директно към центъра на срутения храм.

– Ти поеми наляво – нареди Роуан на Манон. – Свирни, ако намериш нещо.

Манон закрачи сред камъните, водата и тръстиките с достатъчно сковани рамене, че да си проличи колко я е ядосал заповедническият му тон, но не беше толкова глупава, че да му се опълчи.

Елин продължи с Роуан, подсмихвайки се леко. Докато прокарваше свободната си длан по изсечените стени, тя попита небрежно:

– Какво точно ти каза Мала, когато ти се яви по изгрев?

Той стрелна поглед към нея.

– Защо?

Сърцето й затуптя грохотно и навярно беше малодушно от нейна страна да го споменава точно сега, но...

Роуан я стисна за лакътя, прочел езика на тялото й, надушил страха и болката й.

– Елин.

Тя свика силите си, заобиколена от камък, вода и трънаци, и свърна зад ъгъла.

Тогава го видя.

Дори Роуан забрави да настоява за отговор от нея, като се изправиха пред откритото пространство, обградено от сринати стени и осеяно с повалени колони. А в северния му край...

– Голяма изненада... – измърмори Елин. – Има олтар.

– Това е сандък – поправи я с лека усмивка Роуан. – Има си капак.

– Още по-добре – сръчка го с лакът тя.

Да, да, щеше да му доразкаже по-късно.

Водата, която ги делеше от сандъка, беше неподвижна и сребриста – но твърде мътна, за да видят дали изобщо имаше дъно отвъд стъпалата към издигнатия подиум. Елин призова водната си магия с надеждата, че ще й прошепне какво се криеше под повърхността, но огънят й гореше твърде шумно.

Откъм другата страна на помещението се чу джвакане и Манон изникна иззад отсрещната стена. Вниманието й веднага беше привлечено от каменния сандък в дъното, който целият бе на пукнатини и обгърнат от бурени и пълзящи растения. Тя начена да гази бавно през водата.

– Не докосвай сандъка – предупреди я Елин.

Манон само я изгледа и продължи напред към подиума. Внимавайки да не се подхлъзне по влажния под, Елин прекоси помещението и пое нагоре по стълбите към издигнатата площадка, следвана от Роуан.

Манон се приведе над сандъка, за да огледа капака му, но не го отвори. Изучаваше безбройните Знаци на Уирда, изсечени в камъка.

Нехемия знаеше как да ги използва. Бяха я научили и владееше изкуството достатъчно, че да впрегне силата им. Елин нито веднъж не я попита как, защо или кога.

Но ето че намираха Знаци на Уирда чак в сърцевината на Ейлве.

Елин се качи при Манон и огледа капака отблизо.

– Познаваш ли ги?

Манон отметна дългата си бяла коса.

– Никога през живота си не съм виждала такива руни.

Елин проучи няколко от тях, напрягайки паметта си, за да ги преведе.

– И аз не съм срещала някои от тях. Други са ми познати. – Тя се почеса по главата. – Да хвърлим ли камък по сандъка? – Попита, извъртайки глава към Роуан, който надничаше зад рамото й. – Интересно ми е какво ще стане.

В този миг въздухът около тях сякаш потрепери, заглушавайки неспирното жужене на блатните обитатели. Внезапно възцарилата се тишина и смаяният възглас на Фенрис накараха Елин и Манон да заемат отбранителна позиция, заставайки гръб в гръб. Сякаш го бяха правили поне сто пъти досега.

Роуан бе неподвижен и оглеждаше сивото небе, руините, водата.

– Какво има? – прошепна Елин.

Но преди принцът й да отговори, тя го усети отново – пулсиращ, тъмен вятър, който настояваше да получи вниманието им. Не бяха Валгите. Не, тази тъмнина извираше от другаде.

– Лоркан – прошепна Роуан и стисна дръжката на меча си, без да го извади.

– Това неговата магия ли е?

Елин изтръпна при допира на целунатия от смъртта вятър. Опита да го прогони с ръка, като че беше комар. Той й се озъби в отговор.

– Това е предупредителният му сигнал – пророни Роуан.

– За какво? – попита рязко Манон.

Ала Роуан вече се катереше ловко по високите стени, макар и камъните да се ронеха под краката му. Намери си удобно място и плъзна поглед по земите отвъд.

Накрая слезе с лекота и плисъкът на ботушите му във водата отекна из каменното помещение.

Лизандра допълзя иззад една туфа бурени и спря на място с отривист замах на люспестата си опашка, когато Роуан заяви с плашещо спокойствие:

– Наближава ни въздушен легион.

– Железни зъби? – прошепна Манон.

– Не – отговори Роуан, посрещайки погледа на Елин с ледената непоклатимост, благодарение на която бе оцелявал векове на бойното поле. – Илкени.

– Колко? – попита Елин с глух, далечен глас.

Гърлото на Роуан подскочи и тя осъзна, че не беше оглеждал хоризонта и обкръжаващите ги земи, за да планира неизбежната битка, а за да намери начин да я измъкне оттук. Дори да се наложеше останалите да й спечелят време, жертвайки собствения си живот.

– Петстотин.

55.

Дъхът прогаряше гърлото му с всяко вдишване, но Лоркан продължаваше да препуска през блатата, докато Елида се мъчеше да поддържа темпото му, без нито веднъж да се оплаче, макар и постоянно да оглеждаше небето с изцъклени, притъмнели очи.

Лоркан изпрати още един трепкащ пулс от силата си. Не към крилатата армия, летяща със страшна мощ недалеч пред тях, а по-надалеч – където и да се намираха Белотрън и кралицата му кучка в това гнило място. Ако илкените ги достигнеха преди Лоркан, Ключът на Уирда, който кучката носеше, щеше да е загубен. А Елида... Той изтика мислите си.

Илкените пореха въздуха, устремени към сърцето на блатата. Какво, по дяволите, водеше кралицата на такова място?

Елида изостана и се препъна в един сипаничав камък, а Лоркан я хвана под лакътя, преди да е паднала. Трябваше да побързат. Ако илкените им изскочеха изневиделица, ако му отнемеха отмъщението и ключа...

Лоркан разпращаше вълна след вълна от силата си във всички посоки.

Дори да забравеше за ключовете, не искаше да зърва лицето на Елида, ако илкените ги стигнеха първи. Ако двамата с нея намереха жалките останки от огнедишащата кучка и свитата й.

Нямаше къде да отидат.

В сърцето на това разложено място нямаше накъде да избягат, къде да се скрият.

Ераван ги беше проследил дотук. И беше изпратил петстотин илкена, за да му ги доведат. Щом тварите му ги бяха намерили насред морето и тази безгранична пустош, с лекота щяха да ги открият и ако опитаха да се скрият сред руините.

Всички се събраха мълчаливо на едно тревисто хълмче до рухналия храм и загледаха как черната мъглявина се сгъстява на хоризонта, а дълбоко в руините зад тях каменният сандък ги очакваше. Недокоснат.

Елин знаеше, че Ключалката не може да им помогне – само щяха да пропилеят времето си, вдигайки тежкия капак. Бранън можеше да се нареди на опашката с недоволни.

А Лоркан... беше някъде наблизо. Но затова щеше да мисли по-късно. Поне Фенрис и Гавриел оставаха с тях, вместо да се спуснат да изпълняват заповедта на Майев.

Впил очи в бързите, ципести криле на хоризонта, Роуан каза:

– Ще използваме храма. Ще ги принудим да влизат един по един на няколко ключови места.

Досущ като ято скакалци, илкените заприщваха облаците, светлината, небето. Глухо, мъгляво спокойствие обземаше Елин.

Осмина срещу петстотин.

Фенрис завърза чевръсто златистата си коса.

– Разделяме си ги и започваме да ги избиваме един по един. Преди да са доближили препалено. Докато още са във въздуха.

Той потупа с крак земята и развъртя рамене, сякаш се отърсваше от хватката на кръвната клетва, която навярно ревеше в ухото му да убие Лоркан.

– Има и друг начин – обади се дрезгаво Елин.

– Не! – отсече Роуан.

Тя преглътна тежко и вдигна брадичка.

– Наоколо няма нищо и никого. Ако използвам ключа, рискът ще е нищожен...

Зъбите на Роуан просветнаха.

– Не, и точка по въпроса.

– Не приемам заповеди от теб – процеди с фатално спокойствие Елин.

Видя и усети как гневът на Роуан се надига със зашеметяваща скорост.

– Ще трябва да изтръгнеш ключа от студените ми, мъртви ръце.

И говореше сериозно, щеше да я принуди да го убие, за да използва ключа, преди да е взела Ключалката.

Едион се засмя горчиво.

– Искаше да демонстрираш силата си пред враговете ни, Елин. – Армията се приближаваше все повече и повече, а ледът и вятърът на Роуан се потриваха в нея, докато дълбаеше навътре към магията си. Едион посочи с брадичка към приближаващата орда. – Май Ераван ти изпраща отговора си.

– Обвиняваш мен за това? – изсъска тя насреща му.

Очите на Едион притъмняха.

– Трябваше да останем в Севера.

– Нямах избор, в случай че си забравил.

– Напротив – отвърна братовчед й. Никой от останалите, дори Роуан, не посмя да се намеси. – Още от самото начало имаше избор, но ти реши да се изперчиш с магията си.

Тя пристъпи към него, съзнавайки, че очите й вече пламтят.

– Да разбирам ли, че фазата „съвършена си“ е приключила?!

Едион сбърчи горната си устна.

– Това не ти е игра. Намираме се във война, а ти не спря да предизвикваш Ераван. Отказваш да обсъждаш замислите си с нас, да ни дадеш думата, при положение че ние сме водили войни...

– Не смей да ми приписваш вината за всичко.

Елин надникна в себе си – към силата в дълбините й. Надолу и все по надолу, до онази бездна с вечен огън.

– Сега не му е времето за такива разговори – обади се Гавриел.

Едион вдигна ръка към него в безмълвна, свирепа заповед да си държи езика зад зъбите.

– Къде са съюзниците ни, Елин? Къде са армиите ни? След всичките ни усилия имаме на своя страна само един пиратски лорд, който като нищо ще размисли, ако чуе за това от грешните хора.

Тя сдържа думите си. Време. Трябвало й бе време...

– Ако искаме да оцелеем – намеси се Роуан, – се налага да заемем позиции.

По върховете на пръстите й просветнаха живи въглени.

– Ще се преборим заедно. – Опита да не се обижда от вдигнатите им вежди и леко зейналите им усти. – Магията може да не издържи дълго срещу тях. Но стоманата ще го стори. – Тя кимна към Роуан, после към Едион. – Планирайте отбраната.

Те се подчиниха. Роуан застана до нея и сложи ръка на кръста й. Единствената подкрепа, която щеше да й покаже, защото знаеше – и двамата знаеха, – че сама трябваше да се защити в този спор. Принцът й попита другите елфи:

– С колко стрели разполагаме?

– Десет пълни колчана – отвърна Гавриел, надничайки към Едион, който свали Меча на Оринт от гърба си и закопча ножницата му на хълбока си.

Лизандра, отново в човешки облик, стоеше на брега и наблюдаваше със скован гръб как илкените се роят на хоризонта.

Елин остави елфите да уточнят бойните си позиции и отиде до приятелката си.

– Не е нужно да се биеш с нас. Може да останеш с Манон, да следите заедно за нападение от другата посока.

Манон вече се катереше по една от срутените стени, преметнала колчан с обезпокоително малко стрели през гърба си до Ветросеч. Едион й беше наредил да провери другата страна на острова за неприятни изненади. Вещицата като че ли се канеше да оспори командата му, докато не осъзна, че на това бойно поле не тя бе главатарят.

Лизандра сплете на хлабава плитка черната си коса. Иначе златистата й кожа беше придобила болнав жълтеникав цвят.

– Не знам как са го правили толкова пъти. Векове наред.

– Откровено казано, и аз нямам представа – сподели Елин, надничайки през рамо към елфите, които обсъждаха разположението на блатата, посоката на вятъра и каквото друго можеха да използват.

Лизандра потри лицето си и изопна рамене.

– Блатните зверове лесно се палят. Подобно на един човек, когото познавам. – Елин я сръчка с лакът и хамелеонката се засмя, независимо от връхлитащата ги армия. – Мога да ги разлютя, да заплаша гнездата им. Така, когато илкените започнат да кацат...

– Няма да си имат работа само с нас.

Елин й се усмихна мрачно.

Но кожата на Лизандра си оставаше бледна, а дишането й – неравномерно. Елин преплете пръсти с нейните и ги стисна леко.

Лизандра й отговори със същото, после я пусна и преди да се преобрази, пророни:

– Ще ви дам сигнал, щом съм готова.

Елин просто кимна и остана на брега за момент, наблюдавайки как дългокраката бяла птица полита над блатото към сгъстяващата се тъмнина.

Обърна се към другите тъкмо навреме, за да види как Роуан прави знак с брадичка към Едион, Гавриел и Фенрис.

– Вашата задача е да ги насочите към нас.

– А вие какво ще правите? – попита братовчед й, плъзвайки поглед по трима им с Роуан и Дориан.

– Аз ще започна атаката – обяви Елин с танцуващи в очите й пламъци.

Роуан килна глава към нея.

– Нейно Величество иска да начене атаката. Така и ще стане. А когато онези твари се разпръснат в сляпа паника, нападаме и ние.

Едион я изгледа многозначително.

– Не пропускай този път.

– Задник – озъби му се тя.

С безрадостна усмивка Едион тръгна да донесе още оръжия от раниците им. Грабна по един колчан във всяка ръка и преметна един от лъковете през широкия си гръб до щита. Манон вече беше заела поста си на стената зад тях и слагаше стрела в другия му лък.

Роуан инструктира Дориан:

– Къси атаки. Избираш си цел, най-добре средата на някоя група, и изразходваш само колкото е необходимо от магията си. Не я пропилявай наведнъж. Хубаво е да се прицелваш в главите им.

– А като започнат да кацат? – попита Дориан, оглеждайки терена.

– Дръж щита си вдигнат и нападай само когато е възможно. Гърбът ти винаги да е към стената.

– Няма да допусна отново да му стана пленник.

Елин опита да не се замисля какво значеше това.

От стената над тях Манон, приготвила стрела в лъка си, заяви:

– Ако се стигне дотам, малки принце, ще те убия преди тях.

– Да не си посмяла – изсъска й Елин.

Никой от двамата не обърна внимание на предупреждението й. Вместо това Дориан каза:

– Благодаря ти.

– Никого няма да пленяват – изръмжа Елин и ги остави.

И нямаше да има втора, нито трета атака.

Само първата. Само нейната.

Може би беше време да провери колко дълбок е новият кладенец на силата й. Какво го обитаваше.

Може би беше време Морат да закрещи от ужас.

Елин отиде до брега и скочи на съседния остров от обрасли в трева камъни. Роуан пое мълчаливо след нея, следвайки всяко нейно движение. Чак когато достигнаха следващия хълм, той извърна към нея изопнато в решителна гримаса лице. Очите му бяха също толкова студени, колкото нейните.

Ала този път гневът му беше насочен към нея – по-бесен не го беше виждала от Миствард насам. Тя оголи зъби в зверска, демонична усмивка.

– Знам, знам. Просто добави предложението ми да използвам Ключа на Уирда към списъка с всичките ми ужасни изказвания и постъпки.

Плясъкът на гигантски ципести криле и оглушителните крясъци на илкените най-сетне започваха да ги застигат. Коленете й потрепериха, но тя потисна страха си, съзнавайки, че и Роуан, и останалите щяха да го надушат.

Затова се осмели да направи още крачка по наводнената, затънала в тръстики равнина – към армията от чудовища. Щяха да ги връхлетят до броени минути, а може би по-малко.

Отвратителният, противен Лоркан им беше дал време да се подготвят. Където и да се намираше копелето.

Роуан не понечи да я спре, когато направи още една крачка, и още една. Трябваше да се отдалечи от тях, да се увери, че всяко въгленче на магията й ще достигне враговете, без да пилее енергията си, за да ги доближава повече.

За целта трябваше да навлезе в блатото сама. Да изчака тварите да я приближат толкова, че да вижда зъбите им. Навярно вече знаеха кой върви през тръстиките към тях. Какво им беше намислила.

Въпреки това не спираха устрема си.

Някъде отдясно се чуха далечните ревове на блатни зверове – несъмнено погнали Лизандра. Елин се молеше да са изгладнели. И да харесват моратско месо.

– Елин.

Гласът на Роуан я достигна през вода, растения и вятър. Тя спря и надникна през рамо към брега, където принцът й като че ли едва се сдържаше да не тръгне след нея.

Силните, непоклатими костици на лицето му се бяха сключили в познатата й маска на воинска свирепост. Но борово-зелените му очи блестяха от сдържана нежност, когато каза:

– Не забравяй коя си. По пътя натам и по пътя обратно. Не забравяй коя си. И че си моя.

Тя се замисли за новите, фини белези по гърба му – браздите от нейните нокти, които беше отказал да излекува с магията си и вместо това беше запечатал завинаги с морска вода, преди безсмъртното му тяло да ги е заличило. Белязала го беше като свой, прошепнал бе до устните й последния път, когато проникна в нея. Така че и той, и всеки друг, който видеше гърба му, да знае, че й принадлежи, че той е неин, а тя – негова.

И защото той беше неин, защото всичките бяха нейни...

Елин му обърна гръб и хукна през равнината.

С всяка стъпка към армията от илкени, чиито криле вече виждаше, следеше водите за зверовете, които Лизандра водеше след себе си, макар и вече да се спускаше все по-надълбоко в огнището на магията си.

От дни кръжеше около ръба й, наблюдавайки бушуващата лава на дъното на дълбоката бездна. И Роуан го знаеше. Фенрис и Гавриел също. Бранеше ги, сушеше дрехите им, избиваше дотегливите насекоми – безобидни начини да облекчи напрежението, да запази самообладание, да свикне с глъбините и натиска на силата си.

Защото, колкото повече се потапяше в нея, толкова повече тялото й, съзнанието й хлътваха под напора. И тогава настъпваше изтощението – когато напрежението надделяваше, когато магията се изцеждаше твърде бързо, твърде алчно, когато от нея не беше останала и капка, а тя продължаваше да дълбае.

Елин спря рязко в сърцето на равнината. Илкените я бяха зърнали да препуска и вече летяха към нея.

Без да подозират, че трима елфи се прокрадват към тях, готови да ги изтласкат с лъковете си към нейните пламъци.

Но дали щеше да прогори с тях щитовете им? Трябваше да изцеди силата си до последна капка, за да ги изпепели наведнъж. Пълното могъщество на Елин, носителката на огъня. И нито въгленче по-малко.

Затова изостави задръжките на цивилизацията, на съвестта си, на човешките закони и се гмурна в огъня си.

Полетя в пъклената бездна и почти забрави за влагата по кожата си, за нарастващия натиск в главата си.

Щеше да се устреми право надолу и да се изтласка от дъното, изнасяйки всичките си залежи от сила на повърхността. Тежестта щеше да е жестока. И най-голямото изпитание за контрола и мощта й. Лесно – толкова беше лесно да прониже като копие сърцевината от огън и пепел. Трудното беше да ги повлече нагоре със себе си; тогава можеше да се пропука.

Потъваше надълбоко и все по-надълбоко в магията си. През далечни, смъртни очи виждаше как илкените наближават със страшна скорост. Милост, ако някога са били човеци, навярно унищожението им щеше да е проява на милост.

Елин разбра, че е достигнала някогашното дъно на силата си, когато в кръвта й заехтя предупредителен камбанен звън. Въпреки това се втурна към горящите недра на ада.

Кралицата на огъня и сенките, Огнената наследница, Елин, Дивият огън, Огненото сърце...

Прогори всяко от званията си, превъплъщавайки се в тях, в онова, което другоземните пратеници я наричаха през зъби, когато докладваха за нарастващата крехка власт на кралицата дете от Терасен. Обещание, прошепнато в мрака.

Напрежението започна да изпълва главата й, вените й.

Далеч зад себе си, на безопасно разстояние от магията си, усети пулсиращите сили на Роуан и Дориан, които готвеха удара, отговор на нейния.

Елин се гмурна в неизследваните дълбини на могъществото си.

И огненият ад като че ли нямаше край.

56.

Лоркан знаеше, че ще закъснеят, независимо от предупредителния му сигнал.

Той спря на ръба на голяма наводнена равнина, докато Елида криволичеше задъхано към него. Тя отметна кичур коса от лицето си и пръстенът на Атрил просветна върху ръката й. Не попита откъде го е взел, нито какво прави, когато Лоркан го наниза на пръста й тази сутрин. А той й каза единствено да не го сваля, защото може да се окаже единственото нещо, способно да я опази от илкените, от Морат.

Крилатата войска беше полетяла на север, отдалечавайки се от Лоркан и Елида, откъдето вероятно щеше да нападне в засада. А в отсрещния край на равнината, твърде далеч за човешките очи на Елида, сребристата коса на Белотрън проблясваше под луната светлина. До него стоеше кралят на Адарлан. Магия, ярка и студена, се виеше около двама им. А още по-надалеч...

Свещени богове! Гавриел и Фенрис се спотаяваха в тръстиката с извадени лъкове. И синът на Гавриел. Целеха се в приближаващата армия. Чакаха да...

Лоркан проследи погледите им.

Не наблюдаваха черната орда.

А кралицата, застанала сама в сърцето на потъналата равнина.

С фатално закъснение Лоркан осъзна, че двамата с Елида се намираха от грешната страна на линията – твърде на север от безопасното място зад гърба на кралицата, където стояха спътниците й.

Осъзна го точно в мига, в който очите на Елида попаднаха върху златокосата жена, изправена сама срещу армията. Ръцете й увиснаха до тялото й. Лицето й пребледня. Елида направи крачка – една-единствена крачка към Елин, издавайки тъничък звук.

И в този момент Лоркан го долови.

Беше го усетил само веднъж в живота си досега – онзи съдбовен ден в Миствард. Когато кралицата на Терасен унищожи валгските принцове, когато силата й изригна от дълбоката си бездна като неудържима стихия и разтърси света.

Но онова беше нищо – нищо – в сравнение с мощта, която сега се раждаше с грохотен рев.

Елида се олюля и впери смаян поглед в тинята под краката си, в трептящата блатна вода.

Петстотин илкена летяха в смъртоносен облак към тях. Ала те бяха предусетили предупреждението му и им бяха устроили капан.

А силата... силата, която Елин извличаше от пъкъла, горящ в нея, от огнените дълбини на прокълнатото й тяло... Тя щеше да ги отнесе.

– Какво е... – подхвана немощно Елида, но Лоркан скочи към нея, бутна я на земята и покри тялото й със своето.

После ги обгърна с щита си, гмурвайки се стремглаво, почти неконтролируемо в магията си. Нямаше време за нищо друго, освен да излее всяка капка от силата си в този щит, в единствената преграда, която можеше да ги предпази от изпепеляващата мощ на кралицата.

Не биваше да пилее сили в предупреждения. Защото жестът му навярно щеше да им коства живота.

Белотрън е знаел още в Миствард, че кралицата тепърва ще усвои рожденото си право, че такава сила се явява веднъж на хилядолетия, а ако й служеше...

Двор, който нямаше просто да промени света. Щеше да роди нов свят.

Двор, който можеше да завладее този свят – и всеки друг.

Стига кралицата им да го поискаше. И именно там беше въпросът, нали?

– Лоркан – прошепна Елида с глас, пресекващ или от копнеж по кралицата, или от страх.

Но не му остана време да гадае, защото зверски рев се надигна от тръстиките. Заповед.

И дъжд от стрели, точни и безпощадни, излетя откъм блатата право към двата фланга на моратската войска. Нито една от черноглавите стрели на Фенрис не пропусна целта си. Синът на Гавриел също се оказа точен стрелец. От небето заваляха илкени, а оцелелите се заблъскаха панически с криле, всеки напиращ към центъра на формацията.

Точно там, където кралицата на Терасен запрати пълната мощ на магията си.

* * *

В момента, в който Лизандра подаде сигнала, че блатните зверове са наизлезли от летовищата си, и се върна на техния остров, в момента, в който илкените се приближиха толкова, че Едион можеше да ги сваля от небето като гъски, кралицата му избухна.

Въпреки че се целеше в противоположната посока, въпреки че Роуан ги беше обгърнал с щита си, огънят го запали.

– Свещени богове! – чу се да казва, докато залиташе назад през тръстиките, отдалечавайки се от огневата й линия. — Проклет да съм!

Илкените в центъра на легиона нямаха време дори да изпищят, преди да ги погълне море от пламъци.

Елин не беше спасителка, в чието име да се обединят, а природна стихия, в която трябваше да оцелеят.

Огънят й се нагорещяваше все повече и костите му стенеха, докато по челото му избиваше пот. Въпреки това Едион зае нова позиция, надничайки да се увери, че баща му и Фенрис са направили също отвъд наводнената равнина, и се прицели към илкените, бягащи от стръвните пламъци. Всяка стрела се бореше.

Пепел се сипеше от небето като бавен, гъст сняг.

В мига, в който силата на Елин започна да стихва, лед и вятър избухнаха над главите им.

На местата, където допреди секунди златисточервени пламъци бяха топили легиона на Ераван, сега Дориан и Роуан сееха смърт.

Илкените още държаха фронта, досущ като тъмно петно, трудно за отмиване.

Елин продължаваше да гори. Едион дори не я виждаше в жаркото ядро на магията й.

Но такава сила несъмнено си имаше цена.

Братовчедка му познаваше по рождение тежестта на короната и магията си. Още в юношеството си беше изпитала самотата, която и двете носеха. И това изглеждаше като достатъчно наказание, но... несъмнено щеше да плати и друга цена.

Безименна е цената.

Прозрение замъждука в дъното на съзнанието му, но все още твърде смътно. Той изстреля предпоследната си стрела право между очите на един подивял илкен.

И лека-полека изкованата им от мрак защита срещу магията рухна под ударите от лед, вятър и огън.

Тогава Белотрън закрачи към огнената буря, вихреща се на петнайсетина метра от тях. Към Елин.

* * *

Лоркан държеше Елида прикована към земята, влагайки всяка сянка, всяка капка тъмнина в щита си. Пламъците бяха толкова горещи, че потта от челото му капеше върху копринената й коса, разстлана по зеления мъх. Блатните води край тях кипяха.

Кипяха. Сварени риби изскачаха на повърхността им с корема нагоре. Тревите изсъхнаха и се подпалиха. Целият свят се превърна в царство на огъня без край и начало.

Раздраната, тъмна душа на Лоркан се стрелна назад и зарева в тон с жарката песен на силата й.

Елида вкопчи юмруци в ризата му и зарови лице в шията му, а той стисна зъби, за да понесе мощта на огнената стихия. Но не беше само огнена. Усети вятър и лед. Две други всепомитащи магии се бяха присъединили към нейната и заедно покосяваха илкените. Отслабваха неумолимо щита му.

Вълна след вълна магиите им брулеха неговата. Нечия по-слаба сила вече щеше да е рухнала от напора, щеше да се е опълчила, вместо да склони глава пред бурята.

Ако Ераван успееше да сложи нашийник около врата на Елин Галантиус... всичко щеше да приключи.

Да подчини на волята си такава жена, такава сила... но дали един нашийник би успял да я овладее...

Усети раздвижване сред пламъците.

Белотрън крачеше бавно през врящите блата.

Огънят се изви около купола на щита му и леденият му вятър образува малки вихрушки в стихията.

Само безумец би влязъл в такава буря.

Илкените падаха ли, падаха мъртви, бавно и с много кръв, изоставени от тъмната им магия. Онези, които опитваха да избягат от огъня, леда и вятъра, умираха от стрели. Другите, които успяваха да кацнат, намираха смъртта си в засади от нокти, зъби и люспести опашки.

Бяха се възползвали докрай от предупреждението му. А фактът, че илкените бяха скочили толкова лесно в капана им...

Роуан достигна кралицата в сърцето на блатата тъкмо когато пламъците й угасваха. Когато собственият му вятър стихваше и струи безпощаден лед поразяваха малкото илкени, лутащи се из небесата.

Пепел и лъскави късчета лед се сипеха като сняг; живи въглени танцуваха между обгорелите останки от илкените. Оцелели нямаше. Нито един.

Лоркан не смееше да вдигне щита си.

Дори когато принцът стъпи на малкото островче, където стоеше кралицата. Дори когато Елин се обърна към Роуан и единственият пламък, който остана, беше огнената корона на главата й.

Продължи да гледа безмълвно как Роуан плъзва ръка през кръста на кралицата си, а с другата обгръща едната страна на лицето й и я целува.

Искри просветнаха в разпуснатите й коси и тя обви с ръце врата му, притискайки се към него. Златна корона от пламъци се появи върху главата на Роуан – същата като онази, която Лоркан беше зърнал в Миствард.

Познаваше Белотрън. Знаеше, че принцът не ламти за власт, каквато повечето безсмъртни преследваха. По всяка вероятност щеше да обича тази жена, дори да беше най-обикновена. Но дарбата й...

Пустеещата душа на Лоркан усети притегателната сила. И веднага я намрази.

Заради нея Белотрън бе минал през огъня; заради нея Фенрис вече прекосяваше равнината като сомнамбул, вперил цялото си внимание в преплетените им тела.

Елида се раздвижи под него.

– Свърши ли се?

Като се имаше предвид с какъв плам кралицата целуваше принца, не знаеше как точно да й отговори. Но я остави да се изниже изпод него и да стане на крака, за да види двете фигури на хоризонта. Той застана до нея.

– Избиха ги до крак – промълви Елида.

Цял легион. Надвили го бяха, макар и трудно.

От небето продължаваше да се сипе пепел, трупайки се по копринената, черна като нощ коса на Елида. Той махна нежно няколко прашинки, после вдигна щит над главата й, за да я защити.

Не я беше докосвал от предишната нощ. Нямаше кога, а и не му се щеше да се замисля как му бе подействала целувката й. Как го беше сразила и още стягаше стомаха му по начин, който не знаеше дали ще преживее.

– Какво ще правим сега? – попита Елида.

Отне му малко време да разбере въпроса й. Елин и Роуан най-сетне се разделиха, макар че принцът се наведе да погъделичка с нос врата й.

Силата привличаше сила в света на елфите. Навярно Елин Галантиус просто беше извадила лош късмет, че силата на Майев бе привлякла кадъра дълго преди тя да се роди, че воините се бяха обрекли на нея.

А може би те бяха извадили лош късмет, защото не бяха изчакали за нещо по-добро.

Лоркан разтръска глава, за да прогони безполезните, изменнически мисли.

Пред него стоеше Елин Галантиус. С изцедени сили.

Усещаше я вече – пълната липса на звук и чувство, и топлина, където допреди минути бе върлувала свирепа буря. Усещаше прокрадващия се студ.

Беше изразходила всичките си запаси. Спътниците й също. Може би Белотрън беше отишъл да я прегърне не защото искаше да я обладае насред блатата, а за да я задържи на крака, след като беше изчерпала цялата си енергия. И беше уязвима.

Открита за нападения.

Какво ще правим сега?, беше го попитала Елида.

Лоркан се поусмихна.

– Ще идем да ги поздравим.

Тя се стресна от промяната в тона му.

– Но вие не сте в приятелски отношения.

Определено не бяха, а и едва ли щяха да си изградят такива, като се имаше предвид какво е намислил на кралицата. И че носеше Ключа на Уирда... сродния на този у Елида.

– Няма да ме нападнат – увери я Лоркан и се отправи към тях.

Блатната вода беше почти вряла и той изгледа смръщено мъртвите риби, изцъклили млечни очи към небето. Жаби и други водни твари се люшкаха безжизнено по вълничките, които правеше с краката си.

Елида изсъска, като нагази в горещата вода, но го последва.

И Лоркан се устреми към плячката си, твърде съсредоточен върху огнедишащата кучка, за да забележи, че Фенрис и Гавриел са напуснали позициите си сред тръстиката.

57.

Всяка стъпка към Елин траеше цяла вечност, но и някак й се струваше твърде бърза.

За пръв път недъгът й я смущаваше толкова. Мръсните дрехи; дългата й, неоформена коса; дребното й тяло, лишено от всякакви забележими дарования.

Беше си представяла могъществото на Елин, сънувала беше как разрушава стъкления дворец.

Но не беше предполагала, че реалната среща с унищожителната й сила ще накара костите й да треперят от ужас. Нито че и спътниците й ще имат толкова опустошителни дарби – бяха преплели леда и вятъра си с нейния огън и от небето бяха завалели трупове. Елида почти съчувстваше на илкените, които бяха погубили. Почти.

Лоркан беше мълчалив. Напрегнат.

Вече умееше да разпознава настроенията му, малките издайнически знаци, които той си мислеше, че никой не забелязва. Но ето го – нервния тик от лявата страна на устата му. По него познаваше, че опитва да потисне гнева си. Освен това беше килнал леко глава надясно – знак, че преценява от всеки ъгъл обкръжението си, всяко оръжие, всяко препятствие по пътя си. Каквато и среща да се очертаваше, Лоркан не очакваше да протече спокойно.

Нащрек бе за битка.

Елин – Елин – обърна поглед към тях от тревистата могила, на която стоеше. Среброкосият й принц също се завъртя. И пристъпи с воинско спокойствие пред нея. Елин обаче стори крачка встрани и се показа иззад гърба му. Той опита да я скрие отново. Тя го сръчка с лакът и остана до него. Принцът на Доранел – любовникът на кралицата. Доколко ли се вслушваше Елин в мнението му? Ако той ненавиждаше Лоркан, дали презрението и недоверието му щяха веднага да се пренесат и върху нея?

Трябваше да помисли по въпроса – как щеше да изглежда, ако се появеше с Лоркан. Ако ги доближеше с него до себе си.

– Съжаляваш ли за избора си на съюзник? – попита Лоркан с режещо спокойствие.

Явно и той разпознаваше издайническите знаци на тялото й.

– Говори доста за мен, не смяташ ли?

Елида можеше да се закълне, че нещо като болка пробяга в очите му. Типично за Лоркан – дори когато го нападна така яростно на онази лодка, почти не трепна.

Вместо това воинът процеди хладнокръвно:

– Май срокът на уговорката ни и бездруго изтича. Задължително ще им обясня каква сделка сме сключили, не се безпокой. Не би било хубаво да си помислят, че се влачиш с мен.

– Нямах това предвид.

Той изсумтя.

– Все тая.

Елида спря, обзета от внезапно желание да го обвини в лъжа – отчасти защото знаеше, че наистина лъже, и отчасти защото собствените й гърди се свиха от думите му. Въпреки това си замълча и му позволи да тръгне напред, разширявайки бездната помежду им с всяка своя гневна стъпка.

Но какво щеше да каже тя на Елин? Здрасти? Как си? Моля те, не ме изгаряй? Извинявай, че съм толкова мръсна и саката?

Нежна ръка докосна рамото й. Бъди нащрек. Огледай се.

Елида вдигна поглед от мърлявите си дрехи. Лоркан беше на около пет метра от нея, а останалите – просто силуети на хоризонта.

Невидимата ръка стисна леко рамото й. Наблюдавай. Отваряй си очите.

Какво толкова имаше да вижда? От дясната й страна валяха пепел и ледени късчета, от лявата се издигаха руини, а отпред се ширеха блатата. Въпреки това тя огледа внимателно света около себе си.

Имаше нещо гнило. Нещо бе накарало оцелелите след магическата стихия блатни твари да притихнат отново. Обгорените треви съскаха и шумоляха наоколо.

Лоркан продължаваше напред със скован гръб, макар че не посягаше към оръжията си.

Виж виж виж.

Какво да види? Завъртя се на място, но нищо не привлече погледа й. Отвори уста да извика Лоркан.

Златни очи просветнаха в храсталака на трийсетина крачки пред нея.

Огромни златни очи, вперени в Лоркан, който минаваше едва на метър от тях. Пума, готова да му се нахвърли, да разкъсва плът и да троши кости...

Не...

Звярът изскочи от овъглената трева.

Елида изкрещя името на Лоркан.

Той се завъртя, но не към пумата. Към нея; бясното му лице се извърна към нея...

Елида вече тичаше с пищящ от болка крак, когато Лоркан най-накрая усети, че всеки момент ще бъде нападнат.

Пумата го достигна и масивните й нокти се устремиха към корема му, а зъбите й – право към гърлото му.

Лоркан извади ловния си нож с такава бързина, че Елида съзря само сивия проблясък на стомана.

Звярът и елфът се сгромолясаха в тинестата вода.

Тя се спусна към тях с нечленоразделен крясък. Това не беше обикновена пума. Никак даже. Животното предвиждаше всяко следващо движение на Лоркан, докато се търкаляха във водата, докато се атакуваха и отбраняваха, докато кръвта и на двама им хвърчеше във всички посоки, а магиите и щитовете им се сблъскваха...

Тогава нападна и вълкът.

Гигантски бял вълк, който изскочи от нищото, озверял от ярост и втурнат към Лоркан.

Той се изтръгна задъхан от лапите на пумата с облени в кръв ръка и крак. Но вълкът се изпари. Къде беше, къде...

Пак се появи от нищото, сякаш влетял от невидим мост на около три метра от Лоркан.

Не просто го нападаха. Екзекутираха го.

Елида притича между две могили, докато заледени стръкове трева режеха дланите й и нещо хрущеше в крака й...

Вълкът скочи към уязвимия гръб на Лоркан със замъглени от кръвожадност очи и лъснали зъби.

Елида изкачи на бегом малкото хълмче, а времето сякаш пропадаше под стъпалата й.

Не не не не не не.

Стръвни бели зъби летяха към гръбнака на Лоркан.

В този миг Лоркан я чу – чу треперливия стон, с който се хвърли върху него.

Тъмните му очи просветнаха в нещо като ужас, когато се блъсна в незащитения му гръб.

Когато забеляза смъртната опасност, идваща не от пумата пред него, а от вълка, чиито челюсти се впиха в нейната ръка вместо във врата му.

Елида можеше да се закълне, че очите на вълка се изцъклиха от недоумение, а в нейното тяло се заби тъмен, непоклатим щит, изкарвайки въздуха от гърдите й...

Кръв и болка, кости и трева, и грохотна ярост.

Светът се наклони и двамата с Лоркан се строполиха на земята; нейното тяло се стовари върху неговото и челюстите на вълка се изтръгнаха от ръката й.

Тя се сви върху Лоркан в очакване вълкът и пумата да сложат край на всичко, да прекършат врата й с челюстите си.

Но нищо не ги нападна. Пълна тишина прониза света.

Лоркан я преобърна с насечен дъх и окървавено, пребледняло лице. Очите му веднага намериха нейните, ръката й...

– ЕлидаЕлидаЕлида...

Тя не можеше да си поеме въздух, не виждаше нищо заради агонията в ръката си, в разкъсаната плът и натрошените кости...

Той сграбчи лицето й, преди да е погледнала, и изрева:

– Защо го направи? Защо?

Но не изчака отговора й. Вместо това вдигна рязко глава и изръмжа толкова свирепо, че звукът отекна в костите й, изостри болката й, докато не простена.

Лоркан се озъби на пумата и вълка. Щитът му се виеше като обсидианов вятър край тях.

– Мъртви сте. И двамата сте мъртви...

Елида извъртя глава достатъчно, че да забележи как вълкът се взира в тях. В Лоркан. Как в един миг го обгръща ослепителна светлина, а в следващия на мястото му стои най-красивият мъж, който някога бе зървала. Златистобронзовото му лице се напрегна при вида на ръката й. Ръката й, ръката й...

– Лоркан, изпълняваме заповед – обади се непознат, добронамерен мъжки глас.

Пумата също се беше преобразила в елф.

– Плюя на заповедите ти, долно копеле...

Воинът вълк процеди задъхано:

– Не можем да се съпротивляваме още дълго на клетвата, Лоркан...

– Свали щита – каза по-уравновесеният воин. – Ще излекувам момичето. Ще я оставим да си върви.

– Ще убия и двама ви – закле се Лоркан. – Ще ви убия...

Елида погледна ръката си.

От нея липсваше парче. От предмишницата й. По обгорилата трева плискаше кръв. От раздраната плът стърчеше бяла кост....

Май закрещя, зарида или просто затрепери безмълвно.

– Не гледай – скара и се Лоркан и отново стисна лицето й, за да привлече очите й към своите.

Чертите му бяха погълнати от такава ярост, че едва го разпозна, но той не нападна елфите.

Силата му беше изцедена. Беше я изчерпал почти докрай с щита срещу огъня на Елин и другата магия, чиято и да беше тя. А този, който ги бранеше сега, извличаше последните му капки сила.

Свалеше ли го, за да я излекуват... щяха да го убият. Беше ги предупредил за нападението на илкените, но въпреки това щяха да го убият.

Елин – къде беше Елин...

Светът почерняваше в краищата; тялото й искаше да се предаде, вместо да търпи болката, която пренареждаше всичко в живота й.

Лоркан се напрегна, сякаш доловил дебнещото я забвение.

– Излекувайте я – нареди той на добродушния елф – и ще продължим...

– Не – смогна да пророни тя.

Не по този начин, не заради нея...

Лоркан огледа лицето й с непроницаемо изражение в ониксовите си очи. Сетне пророни тихо:

– Искаше ми се да дойда в Перант с теб.

После свали щита си.

* * *

Изборът не беше труден. И не го плашеше. Далеч не колкото смъртоносната рана в ръката й.

Фенрис беше засегнал артерията й. Елида щеше да умре от кръвозагуба само за броени минути.

Лоркан идваше от мрака и носеше дарбата му. Лесно щеше да се върне в него.

Но да позволи на меката, прелестна светлина пред него да угасне... В древните си, горчиви кости съзнаваше, че не може да го допусне.

Тя беше забравена – от всекиго и всичко. И въпреки това хранеше надежда. Бе проявила добрина към него.

Беше го дарила с поне малко покой през времето им заедно.

Беше му предложила дом.

Знаеше, че Фенрис няма да намери сили да се пребори със заповедта на Майев. Знаеше, че Гавриел ще удържи на думата си и ще излекува Елида, но Фенрис не можеше да се опълчи на кръвната си клетва.

Знаеше, че кучият син ще съжалява после. Знаеше, че вълкът бе изпитал ужас, когато Елида скочи помежду им.

Лоркан спусна щита си, молейки се тя да не гледа, когато касапницата започнеше. Когато двамата с Фенрис се сблъскаха със зъби и нокти. Щеше да удържи известно време срещу него. Докато Гавриел не се върнеше в боя.

Щитът изчезна и Гавриел веднага коленичи, пресягайки се към ръката й. Болката я парализираше, но опита да каже на Лоркан да бяга, да вдигне щита...

Той стана и загърби молбите й.

Вместо това се обърна към Фенрис. Воинът трепереше от сдържана ярост, стиснал юмруци от двете страни на тялото си, за да не посегне към оръжията си.

Елида продължаваше да ридае, да го умолява.

В напрегнатите черти на Фенрис се четеше разкаяние.

Лоркан просто му се усмихна.

И Фенрис скъса веригите на въздържанието си.

Подчиненият му скочи към него с изваден меч и Лоркан вдигна своя, тъй като се досещаше кой ход ще използва Фенрис. Все пак той го беше научил на него. Знаеше и че е спуснал левия си гард, макар и за секунда, разкривайки врата си...

Фенрис се приземи пред него, замахна ниско с меча си и отскочи надясно.

Лоркан устреми своя към уязвимата част на врата му.

В този миг и двамата бяха отнесени от ледовит, непреодолим вятър. Или поне колкото бе останало от него след епичната битка.

Фенрис стана, погълнат от жажда за кръв, но вятърът пак го цапардоса. И отново. И отново. Не му даваше да се надигне от земята. Лоркан се бореше с напора му, но щитът, с който Белотрън ги беше обградил, суровата мощ, с която ги приковаваше към земята, бяха твърде силни за тялото му, останало без нито капка магия.

Нечии ботуши заскърцаха по обгорената трева. Проснат на брега на малкото островче, Лоркан надигна глава. Белотрън стоеше между двама им с Фенрис с помътнели от ярост очи.

Роуан плъзна поглед към Гавриел и Елида, която още плачеше, още го молеше да спре. Но ръката й...

Дебела драскотина бележеше луннобялата й ръка, а грубата лечебна сила на Гавриел беше запълнила дупките и липсващата плът, беше заздравила счупените кости. Сигурно беше изразходил всичката си магия, за да...

Гавриел се олюля леко.

Гласът на Белотрън звучеше като чакъл.

– Това приключва тук и сега. Няма да ги докосвате. Под защитата на Елин Галантиус са. Ако ги нараните, ще го смятаме за нападение срещу Нейно Величество.

Точно определени, древни думи – единственият начин да възпрепятства кръвна клетва. Не да я анулира, а само да позабави изпълнението й. Да им спечели време.

Фенрис дишаше тежко, но в погледа му проблесна облекчение. Раменете на Гавриел се поотпуснаха.

Тъмните очи на Елида още бяха замъглени от болка, а шепата лунички по бузите й изпъкваха на фона на неестествено бялата й кожа.

Белотрън се извърна към Фенрис и Гавриел.

– Ясно ли е какво ще се случи, ако прекрачите тази граница?

За абсолютно смайване на Лоркан двамата сведоха глави и отвърнаха в един глас:

– Да, принце.

Роуан спусна щитовете и Лоркан веднага се завтече към Елида, която се помъчи да седне, вперила взор в почти заздравялата си ръка. Гавриел имаше благоразумието да отстъпи назад. Лоркан огледа ръката й, лицето й, жаден да я докосне, да усети мириса й...

Не му направи впечатление, че леките стъпки в тревата не бяха на досегашните му събеседници.

Ала веднага позна женския глас, който попита иззад него:

– Какво става тук, по дяволите?

* * *

Елида нямаше думи да обясни на Лоркан какво бе почувствала в момента, в който бе спуснал щита си. А после и когато среброкосият татуиран принц воин беше спрял неизбежното кръвопролитие.

В дробовете й не остана нито глътка въздух, когато надникна над широкото рамо на Лоркан и зърна златокосата жена, крачеща към тях.

Беше млада, но лицето й... Беше древно, мъдро и прозорливо, заредено с мощ. Красиво с бронзовата си кожа и живописни тюркоазени очи. Тюркоазени очи с оградени в златисто зеници.

Ашриверски очи.

Същите като на златокосия, напет мъж, който застана до нея, напрегнал мускулестото си тяло, докато преценяваше дали ще се наложи да пролее кръв. В едната си ръка държеше лък.

Двете страни на една и съща златна монета.

Елин. Едион.

И двамата се вторачваха в нея с ашриверските си очи.

Елин примигна. И златистото й лице се сбърчи с думите:

– Ти ли си Елида?

Елида намери сили колкото да кимне. Мускулите на Лоркан бяха обтегнати като тетива, а тялото му – още наведено над нея.

Елин я доближи, без да откъсва поглед от лицето й. Елида се чувстваше толкова млада в сравнение с жената пред нея. Имаше белези навсякъде по ръцете, около врата, около китките, където бе носила окови.

Елин коленичи до нея и Елида се замисли дали не трябва дай се поклони, да опре чело в земята...

– Толкова много... приличаш на майка си – каза Елин с пресекваш глас.

Едион също коленичи безмълвно и постави широката си ръка върху рамото на Елин.

Майка й, която бе умряла в бой, за да спаси живота на жената пред нея…

– Съжалявам – промълви Елин. Раменете й се превиха, главата й увисна ниско и по пламналите й бузи се търкулнаха сълзи. – Толкова много съжалявам.

От колко ли години тези думи стояха заключени в душата й?

Ръката я болеше, но това не спря Елида да докосне юмрука на Елин, стиснат в скута й.

Да докосне бронзовата й, обсипана с белези ръка. Топла, лепкава кожа посрещна пръстите й.

Истинска. Елин беше истинска.

Кралицата, която сякаш току-що се беше уверила в същото за нея, вдигна глава и отвори уста, но устните й потрепериха и тя ги стисна.

Никой от свидетелите им не продума.

Накрая Елин каза на Елида:

– Тя ми спечели време.

Елида знаеше за кого говори.

Ръката на кралицата се разтресе. И гласът й едва не рухна напълно, когато промълви:

– Днес съм жива благодарение на майка ти.

– Знам – прошепна Ели да.

– Тя ми заръча да ти предам... – Елин си пое пресеклива глътка въздух, но не откъсна поглед от нея дори докато сълзите й си проправяха вадички по мръсните й бузи. – Майка ти ми заръча да ти предам, че те обича безкрайно. Това бяха последните й думи към мен. Кажи на моята Елида, че я обичам безкрайно.

Повече от десетилетие Елин бе носила сама сетните й думи. През цяло десетилетие на смърт, отчаяние и войни тя ги бе пренасяла от кралство в кралство.

А сега се намираха накрай света. И тук, макар и за миг, Елида почувства топлата ръка на майка си върху рамото си.

Сълзите запариха в очите й и се отрониха. Внезапно сухата трева зад тях изхрущя.

Първо зърна бялата коса. После и златните очи.

И Елида зарида, когато Манон Черноклюна се появи с лека усмивка на уста.

Когато Водачката на Крилото видя двете им с Елин, застанали коляно до коляно в тревата, оформи безмълвно с устни една дума.

Надежда.

Не беше мъртва. Всичките бяха оцелели.

Едион пророни дрезгаво:

– Ръката ти...

Елин я хвана нежно. Огледа плитката резка и новата розова кожа, чиито очертания разкриваха колко от плътта й бе липсвала едва преди минути. Кралицата се извъртя на колене и изръмжа на воина вълк.

Златокосият елф извърна очи от гневния й поглед.

– Не беше виновен той – намери сили да каже Елида.

– Ухапването – рече сухо Елин с разярен тюркоазен поглед – говори друго.

– Съжалявам – каза елфът, незнайно дали на кралицата, или на нея, и впери пълен с покруса взор в Елин.

Тя игнорира думите му. И воинът сведе сломено глава. Среброкосият принц му отпрати кратък състрадателен поглед.

Но ако заповедта за убийството на Лоркан не идваше от Елин...

Елин се обърна към другия златокос елф, към онзи, който я беше излекувал – Пумата.

– Предполагам, че Роуан ви е обяснил как стоят нещата. Докоснете ли ги, мъртви сте. Дори да ги изгледате лошо, мъртви сте.

Елида опита да не изтръпне от яростта в гласа й. Злорадата усмивка на Манон й помогна.

Елин се напрегна, когато вещицата наближи незащитения й гръб, но й позволи да коленичи отдясно на Елида. Да я огледа със златните си очи.

– Добра среща, малка вещице – поздрави я Манон.

После и двете с Елин се извърнаха към Лоркан.

– Струваш ми се малко поизмъчен – изсумтя кралицата.

– Подобно – озъби й се той.

Усмивката на Елин беше смразяваща.

– Получил си бележката ми, надявам се?

Едион плъзна ръка към дръжката на меча си...

– Мечът на Оринт – промълви Елида, забелязала костената глава на ефеса, древните руни. Елин и Лоркан прекъснаха свадата си за момент. – Мечът... ти...

Върнън я беше излъгал, че кралят на Адарлан го е претопил. Изгорил го заедно с трона от еленови рога.

Тюркоазените очи на Елин омекнаха.

– Мечът оцеля. Ние също.

Те тримата, остатъкът от двора им, семействата им.

Елин отново оглеждаше Лоркан преценяващо с онази зловеща усмивка на лице. Елида пророни тихо:

– Оцелях, Ваше Величество, благодарение на него. – Тя кимна към Манон. – И на нея. Тук съм благодарение на тях двамата.

Манон кимна в отговор и вниманието й се насочи към джоба, където бе видяла Елида да прибира парчето камък. Търсеното потвърждение. Напомняше й за третата част от триъгълника.

– Тук съм – добави Елида, прикована от обезпокоително живите очи на Елин, – благодарение на Калтейн Ромпие.

В гърлото й заседна буца, но тя я пренебрегна и бръкна с разтреперани пръсти във вътрешния си джоб, откъдето извади увитото в плат парче камък. Неземната му енергия запулсира в дланта й.

– Заръча ми да ти предам това. Тоест на Селена Сардотиен. Тя не знаеше, че са... че сте един и същи човек. Каза, че било отплата за... за топлата пелерина, която си й дала в студената тъмница. – Не се срамуваше от сълзите си, защото ги лееше в чест на онази жена и подвига й. Елин огледа парчето плат в потръпващата длан на Елида. – Мисля, че е запазила плата, за да й напомня за добрината ти. – Пророни сипкаво Елида. – В Морат я пречупиха... нараниха я. И умря сама там. Умря сама, за да не ме... за да не...

Никой от околните не продума, не помръдна. Не можеше да прецени дали е за добро, или лошо. Дали това, че Лоркан сложи ръка на гърба й, не я накара да плаче още по-силно.

Думите се заизливаха от треперещата й уста.

– Каза да ти напомня, ч-че си обещала да ги накажеш всичките. И че м-можеш да отключиш всяка врата, стига да имаш к-ключа.

Елин стисна устни и затвори очи.

Отнякъде се появи красив, тъмнокос мъж. Сигурно беше броени години по-възрастен от нея, но имаше толкова величествена осанка, че се почувства дребна и нескопосана пред него. Сапфирените му очи се съсредоточиха в нея, интелигенти и невъзмутими, и той попита:

– Калтейн Ромпие е спасила живота ти? И ти е дала това?

Той я познаваше.

Манон Черноклюна обяви с тих, помпозен глас:

– Лейди Елида Локан от Перант, запознай се с Дориан Хавилиард, крал на Адарлан.

Кралят я изгледа с вдигнати вежди.

– В-Ваше Величество – изпелтечи Елида.

Крайно време беше да се изправи. Да престане да се търкаля по земята като червей. Но камъкът в парчето плат още лежеше върху дланта й.

Елин избърса влажното си лице в единия си ръкав и се надигна.

– Знаеш ли какво носиш, Елида?

– Д-Да, Ваше Величество.

Тюркоазените й очи, изтерзани и уморени, намериха нейните. После се плъзнаха към Лоркан.

– Защо не си го взел?

Гласът й беше глух, суров. Елида подозираше, че ще е щастлива, ако никога не се обърнеше към нея с такъв.

Лоркан посрещна погледа й, без да мигне дори.

– Нямах това право.

Очите на Елин запрескачаха между двама им, виждайки твърде много. И без капка топлина, тя каза на Лоркан:

– Благодаря ти, че ми я доведе.

Останалите като че ли се мъчеха да прикрият смайването си от тези й думи.

Кралицата обаче се обърна към Манон.

– От сега нататък Елида е част от моя двор. Независимо от вещерската кръв във вените си, тя е лейди на Перант и е моя.

Две златни очи просветнаха в отговор на предизвикателството й.

– А ако реша да я обявя за наследница на Черноклюните?

– На Черноклюните или на Крочаните? – подразни я Елин.

Елида примигна озадачено. Манон и Крочаните? Изобщо каква работа имаше тук Водачката на Крилото? Къде беше Абраксос? Вещицата отвърна:

– Внимавайте, Ваше Величество. Изчерпахте цялата си сила и ще ви се наложи да се биете с мен по стария начин.

Опасната усмивка се завърна върху лицето й.

– Знаеш ли, от доста време чакам втори рунд.

– Дами – предупреди ги среброкосият принц през стиснати зъби.

Двете се обърнаха едновременно към Роуан от рода на Белия трън и му се усмихнаха невинно. Елфическият принц имаше благоразумието само да изтръпне от погледите им.

Щом двете жени отново насочиха почти безпощадното си любопитство към нея, на Елида й се прииска да се скрие зад Лоркан. Манон се пресегна и обърна ръката й към тази на Елин.

– Ето, въпросът е решен – заяви тя.

Елин видимо се учуди, но пъхна загърнатия ключ в джоба си. Тъмна сянка мигновено се вдигна от сърцето на Елида; непрестанният шепот стихна.

– Ставай – нареди й Манон. – Бяхме започнали нещо.

Тя понечи да я вдигне, но Лоркан я предвари. И не пусна ръката й, а тя опита да не се поддава на желанието си да се притисне към топлото му тяло. Помъчи се да прикрие факта, че макар току-що да бе срещнала кралицата си, приятелката си, двора си... незнайно защо се чувстваше най-сигурна до Лоркан.

Манон му се подсмихна.

– Твоите претенции към нея, елфе, не са на дневен ред. – Железните й зъби изскочиха, превръщайки красивото й лице в страховита маска. Лоркан не я пусна. – Не. Я. Докосвай. – Процеди Манон с онзи глас, който обикновено вещаеше смърт.

– Не приемам заповеди от вещици – отвърна Лоркан. – И нямаш право да се месиш в отношенията ни.

Елида го изгледа свъсено.

– Само влошаваш нещата.

– На това му викаме „елфически глупости“ – осведоми я Елин. – Също така можем да го наречем „маркиращо територията си копеле“.

Елфическият принц се покашля многозначително зад нея.

Кралицата надникна през рамо с вирнати вежди.

– Да не би да забравям някое гальовно обръщение?

Очите на принца воин просветнаха, въпреки че лицето му остана сковано от хищническа зоркост.

– Не мисля.

Елин намигна на Лоркан.

– Ако я нараниш, ще стопя костите ти – информира го кротко и си тръгна.

Желязната усмивка на Манон се разшири и тя сведе глава в пародия на поклон, преди да последва кралицата.

Едион огледа Лоркан от глава до пети и изсумтя:

– Елин прави каквото си пожелае, но мисля, че ще ми позволи да проверя колко от костите ти мога да строша, преди да ги е стопила.

После и той закрачи след двете жени. Едната сребърна, а другата – златна.

Елида едва не изпищя, когато някакъв призрачен леопард изскочи от нищото, подуши въздуха към Лоркан и пое след другите в елегантен тръс, размахвайки пухкавата си опашка.

След това си тръгна кралят, а след тях – и двамата елфи. Докато не остана само принц Роуан от рода на Белия трън. Среброкосият воин я изгледа красноречиво.

И Елида незабавно се откъсна от Лоркан. Елин и Едион бяха спрели да я изчакат. С леки, приветливи усмивки на лица.

Елида се насочи към тях, към новия си двор, без да поглежда назад.

* * *

През последните минути Роуан нарочно мълчеше и наблюдаваше събитията.

Лоркан беше проявил готовност да умре за Елида. Да се откаже от службата си в името на Майев, за да спаси живота на момичето. А после се беше държал достатъчно собственически, че да го накара да се зачуди дали и той самият не изглеждаше толкова нелепо в присъствието на Елин.

Когато двамата останаха насаме, Роуан го попита:

– Как ни откри?

Режеща усмивка.

– Тъмният бог ме тласкаше насам. Армията от илкени се погрижи за останалото.

Същият Лоркан, когото познаваше от векове, но някак... различен. Типичната му острота беше притъпена – не, беше укротена.

Сега следеше с поглед укротителката си, но щом го отмести към Елин, която вървеше до нея, стисна челюсти.

– Предполагам знаеш, че тази сила може да я унищожи?

– Знам – призна Роуан.

Онова, което беше постигнала преди минути, силата, която беше извлякла от себе си... Беше като песен, в чийто ритъм и неговата магия затанцува.

Когато защитата на илкените най-сетне рухна под напора на огън, лед и вятър, Роуан не удържа на стремлението да встъпи в горящото сърце на силата й и да я види озарена от него.

Вече прекосяваше равнината, когато проумя, че не го привличаше само огнената сила, но и жената вътре в нея, която навярно се нуждаеше от физически контакт с друго живо същество, за да си припомни, че има тяло и близки хора, за да се изтръгне от смъртния покой, така безпощадно покосяващ крилатите зверове. Но тогава пламъците угаснаха и докато враговете им падаха от небето на пепел, лед и късове месо, тя го погледна... Свещени богове, когато го стрелна с очи, Роуан едва не падна на колене пред нея.

Негова кралица, любовница и най-скъп приятел — и още толкова много. Не го интересуваше, че ги наблюдават. И той самият имаше потребност да я докосне, да се увери, че е невредима, да почувства жената, способна на велики и ужасяващи дела, но и способна да го погледне с такъв зов, с толкова живот в очите.

Вдъхваш ми воля за живот, Роуан.

Чудеше се дали и Елида Локан не въздействаше по същия начин на Лоркан.

– Ами мисията ти? – попита го Роуан.

Нежността напусна гранитните черти на Лоркан.

– Защо не ми кажеш каква работа имате вие на това лайняно място, а после ще обсъдим моите планове?

– Елин ще реши какво да ти каже и какво – не.

– Добро куче.

Роуан му отвърна с ленива усмивка, но се въздържа да му спомене за дребното тъмнокосо момиче, което вече държеше неговите юзди.

58.

Калтейн Ромпие току-що бе променила хода на събитията.

Дориан за пръв път се срамуваше толкова от себе си.

Защо не беше по-добър? По-прозорлив? Всъщност това важеше за всички им.

Мислите се вихреха в главата му, докато, намирайки се отново в полунаводнения храм, наблюдаваше от разстояние как Елин оглежда каменния сандък върху олтара така, сякаш й бе опонент.

От едната й страна стоеше лейди Ели да, до нея Манон, а Лизандра в облика си на призрачен леопард се беше излегнала в краката на кралицата.

Силата, събрана в групичката им, беше зашеметяваща. А Елида... На път обратно към руините Манон беше подшушнала на Елин, че Анийт бдяла над нея.

Също както други богове бдяха над всеки от тях.

Лоркан влезе в храма, придружаван от Роуан. Фенрис, Гавриел и Едион ги доближиха, хванали дръжките на мечовете си. Телата им още излъчваха напрежение, докато следяха Лоркан неотлъчно с очи. Особено воините на Майев.

Втори кръг на велика мощ.

Лоркан, благословеният от самия Хелас — това му беше разказал за него Роуан по време на пътешествието им до Мъртвите острови. Хелас, богът на смъртта. Дошъл по тези земи с Анийт, негова принцеса-консорт.

Косъмчетата по ръцете на Дориан настръхнаха.

Древни потомци – всеки докоснат от различен бог, всеки доведен дотук свише. Всичко това не можеше да е просто съвпадение.

Манон го забеляза, че стои настрана, разтълкува предпазливостта по лицето му и се откъсна от кръга шепнещи жени, за да застане до него.

– Какво?

Дориан стисна челюсти.

– Имам лошо предчувствие.

Той зачака опровержение, подигравка. Манон обаче додаде:

– Обясни ми.

Дориан отвори уста, но в този миг Елин се качи на подиума.

Ключалката – Ключалката, която щеше да възпре Ключовете на Уирда и щеше да позволи на Елин да ги върне в портата. Благодарение на Калтейн и Елида им оставаше да намерят само още един. Където и да го беше скрил Ераван. Но за да вземат Ключалката...

Роуан се озова до кралицата в мига, в който надникна в сандъка.

Тя извърна бавно поглед към тях. Към Манон.

– Качи се тук – нареди й с обезпокоително невъзмутим глас.

Манон не допусна грешката да й се опълчи.

– Сега не му е нито мястото, нито времето да го разглеждате – предупреди Роуан кралицата. – Ще го отнесем до кораба и там ще го проучваме.

Елин се съгласи с пребледняло лице.

– Имало ли е изобщо Ключалка? – попита ги Манон.

– Не знам.

Дориан за пръв път чуваше тези думи от Елин. А това му беше достатъчно, за да се покатери нагоре по стълбите, оставяйки мокри следи по подиума, и да надникне в сандъка.

Ключалка нямаше. Не и каквато бяха очаквали, каквато кралицата беше изпратена да открие.

В каменния сандък имаше едно-единствено нещо.

Огледало с железен обков и почти златиста от старост повърхност, покрита с жълтеникави петна и мръсотия. А в горния десен ъгъл на усуканата, изящно изкована рамка...

Знакът от Окото на Елена. Вещерският символ.

– Какво е това, дявол да го вземе? – учуди се Едион от стълбите.

Отговори му Манон, надничайки косо към притъмнялото лице на кралицата.

– Вещерско огледало.

– Какво? – попита Елин.

Останалите се приближиха да чуят.

Манон почука с нокът по каменния ръб на сандъка.

– Случайно Баба Жълтонога да ти е споменала в деня, когато я уби, защо е дошла, какво иска от теб и предишния крал?

Дориан се разтърси из паметта си, но не откри нищо.

– Не. – Елин го изгледа въпросително, но той поклати глава. Тя попита вещицата: – А ти знаеш ли какво е искала?

Манон кимна едва доловимо. И въздъхна колебливо. Дориан се приготви за предстоящото.

– Баба Жълтонога е отишла на среща с краля, за да му покаже как действат магическите й огледала.

– Изпотроших повечето – скръсти ръце Елин.

– Унищожила си само евтини дубликати. Истинските й вещерски огледала... Тях не можеш да ги счупиш. Не и толкова лесно.

Дориан имаше ужасяващо предчувствие.

– Какво прави с тях?

– С тях можеш да видиш бъдещето, миналото и настоящето. Да говориш през своето огледало с притежателя на сродното му. Съществуват и изключително редките сребърни огледала, за чието изковаване майсторът трябва да вложи нещо скъпо за себе си. – Манон сниши глас и Дориан се зачуди дали дори сред Черноклюните това не бяха легенди, предавани край лагерните огньове. – Има и такива, които задържат и усилват големи запаси от сурова сила, за да я освободят с жестока мощ, ако огледалото бъде насочено към нещо.

– Оръжие – заключи Едион и Манон кимна утвърдително. Явно и генералът беше навързал нещата, защото следващият му въпрос превари този на Дориан. – Значи, Баба Жълтонога се е срещнала с краля, за да обсъждат оръжия?

Манон се умълча толкова дълго, че очакваше Елин всеки момент да я пришпори. Той обаче й стрелна предупредителен поглед и кралицата не се обади. Никой от тях не посмя.

Накрая вещицата каза:

– Строят кули. Гигантски, но предвидени за теглене през бойните полета. Целите са покрити с вещерски огледала. Ераван планира да ги използва съвместно с магията си, за да изтребва армиите ви само с няколко удара.

Елин затвори очи. Роуан сложи ръка върху рамото й.

– Това... – подхвана Дориан, махвайки с ръка към каменния сандък, към огледалото в него. – Това едно от огледалата, които ще употребят, ли е?

– Не – рече Манон, загледана във вещерското огледало в сандъка. – Не знам какво предназначение има точно това огледало, на какво е способно... но определено не е Ключалката, която търсите вие.

Елин извади Окото на Елена от джоба си, претегляйки го в длан, и въздъхна отривисто през носа си.

– Нямам търпение днешният ден да приключи.

* * *

Километър след километър елфите мъкнеха огледалото.

Роуан и Едион притиснаха Манон за подробности относно вещерските кули. Две вече бяха готови, но нямаше представа още колко се изграждат. Първите две се намираха във Ферианската падина, ала сигурно имаше и другаде. Не, не знаеше как ги придвижват. Нито колко вещици бяха необходими за използването на една кула.

Елин позволи на думите им да се утаят в една дълбока, смълчана част от съзнанието й. Щеше да мисли по въпроса на следващия ден, след като се наспеше. Днес вече нямаше сили за проклетото вещерско огледало.

Магията й беше изцедена до последна капка. За пръв път от дни огнената бездна сякаш бе изпаднала в унес.

Тя самата можеше да проспи цяла седмица. Цял месец.

Всяка стъпка през блатата на път към мястото, където ги чакаха трите кораба, я изтощаваше още повече. Лизандра на няколко пъти й предлагаше да се преобрази в кон и да я носи на гърба си, но Елин отказваше. Хамелеонката беше не по-малко грохнала. За всички им важеше.

Искаше й се да поговори с Елида, да я разпита какво бе преживяла през всичките тези години, но... Беше загубила дар слово от умора. Знаеше от какъв сън има нужда – онова дълбоко, целебно забвение, което изискваше тялото й всеки път, когато пилееше навън твърде много от магията си.

Затова почти не говореше с Елида, позволявайки на Лоркан да я крепи в бързия им поход към брега. В устрема им да отнесат огледалото до корабите.

Толкова много тайни – Елена, Бранън и древната им война още бяха забулени в тайнственост. Дали Ключалката изобщо съществуваше? Или пък вещерското огледало беше Ключалката? Прекалено много въпроси с твърде малко отговори. Но щеше да измисли нещо. След като се върнеха на безопасно място; след като се наспеше.

След като... всичко останало се наредеше. Ето защо се влачеха през блатата без почивка.

Лизандра първа долови опасността с леопардовите си сетива на километър от белите пясъци на брега и спокойното сиво море отвъд, скрита зад стена от тревисти дюни.

Всички изкачиха най-близката дюна с извадени оръжия, изравяйки пясъка под краката си. Роуан не се преобрази – единственото видимо доказателство за пълната му немощ. Въпреки това пръв достигна билото. И извади меча от ножницата на гърба си.

Елин спря до него с прогоряло гърло, а Гавриел и Фенрис оставиха внимателно огледалото до нея.

Сто платна сивееха пред тях, обградили трите им кораба. Простираха се към западния хоризонт, погълнати от тишина; едничкият звук бяха крясъците на моряците. Кораби от запада... от Залива на Оро.

Армадата на Мелисанде.

А на плажа ги чакаше взвод от двайсетина воини, предвождани от жена със сива пелерина. Лизандра извади ноктите си и изръмжа гърлено.

Лоркан избута Елида зад себе си.

– Трябва да се оттеглим към блатата – каза на Роуан, чието лице бе застинало като камък, докато оглеждаше групата воини на плажа и многочислената флота отвъд тях. – Можем да им се измъкнем.

Елин пъхна ръце в джобовете си.

– Няма да ни нападнат.

– И стигна до такова заключение въз основа на многото си години военен опит? – нападна я Лоркан.

– Внимавай – озъби му се Роуан.

– Това е пълен абсурд – изплю генералът и се извъртя, сякаш щеше да грабне пребледнялата Елида на ръце. – Запасите ни са изчерпани...

Не успя да преметне Елида през рамо само защото тънка като хартия огнена стена препречи пътя му. Едва на толкова беше способна Елин в момента.

Манон изскочи насреща му с извадени железни нокти и изръмжа:

– Няма да я водиш никъде. Нито сега, нито когато и да било.

Лоркан се надигна до пълния си ръст. Но преди да съсипят всичко в яростта си, Елида докосна нежно ръката му, с която вече бе стиснал дръжката на меча си.

– По свое желание съм с него, Манон.

Вещицата бегло надзърна към ръката й върху мускулите на Лоркан и отвърна:

– Ще говорим за това по-късно.

Несъмнено. Елин изгледа Лоркан и му кимна.

– Върви да се мръщиш другаде.

Жената със сива пелерина на плажа вече крачеше към тях, следвана от воините си.

– С теб още имаме въпроси за изясняване – изръмжа Лоркан.

Елин се поусмихна.

– И смяташ, че не знам?

Той застана до Роуан и тъмната му сила се задипли над вълните като беззвучен гръм. Заемаше отбранителна позиция.

Елин погледна каменното лице на принца си, сетне Едион, извадил меча и щита си в готовност за борба, после и другите си спътници.

– Да отидем да ги поздравим.

– Елин... – подскочи Роуан.

Но тя вече слизаше по дюната с внимателни стъпки по хлъзгавия пясък и гордо вдигната глава. Воините зад нея крачеха с обтегнати като струни тела, но дишането им си оставаше равномерно – бяха готови на всичко.

Сивите брони на войниците пред тях бяха тежки, протрити, лицата им – сурови и белязани. Очите им ги изучаваха внимателно. Фенрис се озъби на единия и мъжът извърна поглед.

Жената с пелерината спря на около три метра от тях и свали качулката си с котешка грация.

Елин знаеше всичко за нея.

Знаеше, че е двайсетгодишна, че виненочервеното е естественият цвят на средно дългата й коса, че не беше виждала червеникавокафяви очи като нейните в нито едно кралство, на нито едно от приключенията си. Че вълчата глава, с която завършваше дръжката на внушителния меч до хълбока й, беше от герба на рода й. Веднага разпозна луничките й, плътните й, засмени устни; разпозна привидно слабите ръце, криещи здрави като скала мускули, които сега скръсти пред гърдите си.

Плътните устни се извиха в половинчата усмивка и Ансел от Брайърклиф, кралица на Пустошта, провлачи:

– Кой ти даде разрешение да използваш името ми в бойните ями, Елин?

– Аз лично си дадох разрешение да използвам името ти така, както сметна за добре, Ансел. И то още в деня, в който пощадих живота ти, вместо да те убия, както се полага на страхливка като теб.

Нахаканата й усмивка се разшири.

– Здрасти, кучко – измърка Ансел.

– Здрасти, предателко – измърка в отговор Елин, преценявайки армадата пред тях. – Значи, все пак се дотътри навреме.

59.

Елин усети пълното изумление на спътниците си, когато Ансел сведе глава в театрален поклон, махвайки с ръка към корабите зад тях, и каза:

– Флотата ви, както заповядахте.

Елин изсумтя.

– Войниците ти май не са в най-добрата си форма.

– Ох, винаги така изглеждат. Все им разправям, че трябва да отделят внимание и на външния си вид, не само на вътрешната си красота, но... знаеш какви са мъжете.

Елин се засмя. Макар и да долавяше как озадачението на приятелите й се нажежава до нещо огненочервено.

Манон пристъпи напред и морският бриз развя кичури от бялата й коса пред лицето й.

– Флотата на Мелисанде е под командването на Морат. Ако ще си съдействаш с тази... жена, направо сключи съюз с Ераван.

Виждайки железните й зъби и нокти, Ансел пребледня. И Елин си спомни историята, която наемната убийца, превърнала се в кралица, й беше разказала веднъж сред пустинните пясъци под балдахин от звезди. Вещица от клана на Железни зъби бе изяла жива приятелка от детството й.

Самата Ансел, след като семейството й било избито, попаднала в лагер на Железни зъби и оцеляла като по чудо.

– Тя не е от Мелисанде – обясни Елин. – Пустошта е съюзник на Терасен.

Едион подскочи, оглеждайки внимателно корабите и жената пред тях.

Манон Черноклюна процеди с гибелен глас:

– Коя е тя, че да представлява Пустошта?

О, свещени богове! С отегчена, съвършено непочтителна гримаса Елин махна с ръка между двете.

– Манон Черноклюна, наследница на вещерския клан на Черноклюните и последна кралица на Крочаните... запознай се с Ансел от Брайърклиф, асасин и кралица на Западната пустош.

* * *

Мощен тътен изпълваше главата на Манон, докато плаваха към кораба им, прекъсван единствено от плисъка на греблата в спокойните води.

Щеше да убие червенокосата кучка. Бавно.

Никой не проговори, докато наближаваха големия кораб и се качваха по стълбицата му.

От Абраксос нямаше и следа.

Манон огледа небесата, флотата, морето. Нито люспа.

Гневът в стомаха й се превърна в нещо друго, нещо по-лошо, и тя се запъти към червендалестата капитанка, решена да разбере какво е положението.

Елин обаче излезе небрежно на пътя й и й се ухили змийски, докато погледът й прескачаше между двете им с червенокосата жена, облегната на парапета на стълбите, водещи към горната палуба.

Манон я заобиколи с бясна крачка.

– Ансел от Брайърклиф не представлява Пустошта.

Къде беше Абраксос...

– Ти ли тогава?

И Манон се зачуди дали някак... дали някак не се беше оплела в плановете на кралицата. Особено когато изпита потребност да спре отново, да се обърне и да заяви с високомерна усмивка:

– Да. Аз представлявам Пустошта.

* * *

Дори Роуан примигна недоумяващо, чувайки тона на Манон Черноклюна – гласа не на вещица, воин или хищник. А на кралица.

Последната крочанска кралица.

Премери в главата си опасността от бясна схватка между Ансел от Брайърклиф и Манон Черноклюна.

И си спомни какво му беше разказвала Елин за Ансел – за предателството й по времето, когато двете се бяха обучавали в пустинята, за битката им до смърт, в която Елин бе пощадила червенокосата. Превръщайки я в своя длъжница.

А сега кралицата му беше поискала отплата.

Ансел, с типичната си арогантност, която напълно обясняваше защо двете с Елин веднага се бяха сприятелили, провлачи на Манон от стълбите към квартердека.

– Е, по последни сведения нито Крочаните, нито Жлезни зъби си мръдват пръста да бранят Пустошта. Като единствен покровител на народа й през изминалите две години, определено имам правото да я представлявам. И да решавам на кого ще помогнем и как. – Ансел се подсмихна на Елин, сякаш не забелязваше, че вещицата се взира в гърлото й, готова да го разкъса с железните си зъби. – Двете с теб все пак ни дели една граница. Трябва да постъпя добросъседски.

– Обясни – нареди й сковано Едион с толкова бушуващо сърце, че Роуан чуваше тътена му.

Това беше първата дума, която генералът отронваше, откакто Ансел свали качулката си. Откакто бяха получили малката изненада на Елин.

Ансел килна глава и копринената й коса с цвят на старо вино отрази светлината. Точно такава му я беше описала Елин.

– Ами, преди няколко месеца, докато си живеех най-безгрижно в Пустошта, не щеш ли, получих съобщение. От нашата Елин. Съвсем четливо съобщение от Рифтхолд. От бойните ями на Рифтхолд, за да сме по-точни. – Тя се изкиска, клатейки глава. – Веднага разбрах, че трябва да се подготвя, че трябва да придвижа армията си до подножието на планината Анаскаул.

Дъхът на Едион секна. Само дълговековното обучение, на което Роуан бе подложен, му помогна да не изпита същото. Воините от кадъра му стояха непоклатимо зад тях, в позиции, които бяха заемали стотици пъти през вековете. В готовност за кръвопролития – или отбрана.

Ансел се усмихна очарователно.

– В момента половината от войската ми напредва натам. За да обедини сили с Терасен. Кралството на приятелката ми Селена Сардотиен, която не забрави, че ми е такава дори в Червената пустиня; и която не спря да гледа на север всяка нощ, когато звездите изгрееха. Не се сещам за по-добра отплата от това да спася кралството, което никога не забрави. И това беше преди да получа писмото й преди няколко месеца, откъдето научих коя е всъщност, както и че ще ме изкорми, ако не подкрепя каузата й. С армията ми вече бяхме тръгнали на път, но... тогава се сдобих със следващото й писмо. С него пък ме призоваваше в Залива на Оро. Трябваше да я чакам тук и да следвам инструкциите й.

Едион врътна глава към Елин. По бронзовото му лице още блестеше солена вода от лодката.

– Спешните съобщения от Илиум...

Елин махна лениво към Ансел.

– Остави я да довърши.

Ансел отиде с лежерна крачка до нея и я хвана под ръка. Тя се подсмихна като демон.

– Предполагам, че си знаете колко обича да се разпорежда Нейно Величество. Е, аз изпълних инструкциите й. С половината ми войска се отцепихме на юг, прекосихме Белия зъб и влязохме в Мелисанде. Кралицата му реши, че се притичваме на помощ. И ни пусна през градските порти.

Роуан затаи дъх.

Ансел подсвирна силно и от най-близкия кораб се чу тропот на копита и цвилене.

След миг от конюшнята излезе астерионски кон.

Животно, същинско въплъщение на бурите.

Роуан не си спомняше кога за последно беше виждал Елин да сияе от искрено щастие.

– Касида – пророни тя.

– Знаете ли – продължи Ансел, – доста обичам да плячкосвам. А войските на Мелисанде бяха в толкова намален състав заради Морат, че кралицата нямаше друг избор, освен да си кротува. Макар че се поядоса, като взех коня... и още повече, като я изведох от собствената й тъмница, за да й покажа, че флагът на Терасен се развява заедно с моя вълк над собствения й дворец.

– Какво? – изстреля Едион.

Елин и Ансел се извърнаха към него с вирнати вежди. Дориан пристъпи смаяно напред, а кралицата на Пустошта му хвърли поглед, който казваше, че би искала да плячкоса и него.

Ансел обгърна корабите около тях с широк размах на ръката си.

– Флотът на Мелисанде вече е наш. Столицата му също. – Тя посочи с брадичка към Елин. – Пак заповядай.

Манон Черноклюна избухна в смях.

* * *

Едион не знаеше на кого да се ядосва повече: на Елин, задето не му беше казала за Ансел от Брайърклиф и проклетата армия, на която тихомълком беше наредила да плячкоса Мелисанде и да плени флота му, или на себе си, задето не й се беше доверил. Задето я беше попитал къде са съюзниците им и й беше отправил укори в миговете преди атаката на илкените. А тя просто ги беше преглътнала.

Докато спътниците му, струпани на главната палуба, все още осмисляха думите на Ансел, братовчедка му рече тихо:

– Мелисанде щеше да помогне на Морат в разцепването на Севера и Юга. Не превзех столицата им за слава и територии, а защото няма да позволя на нищо да попречи на победата ни над Морат. Сега Мелисанде ще проумее каква е цената на съюза с Ераван.

Едион опита да потисне яда си. Та той беше неин генерал принц. Роуан – неин консорт, или нещо подобно. А Елин не им беше разкрила плановете си. Дори не му беше хрумнало да възприема Пустошта като възможен съюзник. Навярно именно затова му го беше спестила. Защото щеше да й каже, че е загубена кауза.

Той се обърна към Ансел.

– От Мелисанде по всяка вероятност са изпратили вест до Морат. Собствената им армия несъмнено вече препуска обратно към столицата. Преведи хората си обратно през Белия зъб. Ние ще ръководим армадата оттук.

Ансел надзърна към Елин, която кимна в знак на съгласие. Кралицата на Пустошта го попита:

– А после да поемем на север към Терасен и да минем през някой от проходите на Анаскаул?

Едион кимна утвърдително, обмисляйки вече къде може да разположи войниците й, както и на кого от Гибелния легион да повери командването им. Но без да е виждал хората й в действие... Той се отправи към стълбите за квартердека, без да чака разрешение.

Елин обаче се покашля и той спря.

– Преди Ансел да замине утре сутрин, говорете къде да разположи армията си, след като отново я събере на едно място.

Той просто кимна и продължи нагоре по стълбите, пренебрегвайки угрижения поглед на баща си. Останалите също се пръснаха; Едион не се интересуваше кой къде отива, а само че му оставаха поне няколко минути насаме.

Облегна се на парапета и впери взор в морето, плискащо се по корпуса на кораба. Помъчи се да не обръща внимание на хората по околните кораби, които оглеждаха преценяващо него и спътниците им.

Шепотът им го застигаше отвъд водата. Вълкът на Севера; генерал Ашривер. Някои разказваха легенди – повечето откровени лъжи, макар че имаше и няколко, които що-годе се приближаваха до истината. Едион ги остави да се слеят с плясъка и съскането на вълните.

Вечно променящият й се мирис го връхлетя и нещо в гърдите му се разпусна. Разпусна се и още малко, като забеляза как фините й златисти ръце се опират на парапета до неговите.

Лизандра надникна през рамо към вещицата и Елида – свещени богове, Елида, – които бяха седнали край предната мачта и си приказваха тихо. Навярно си споделяха какви приключения бяха преживели след раздялата си.

Армадата щеше да отплава чак на сутринта, беше подочул от капитанката. Съмняваше се да е, защото Елин чакаше уивърнът на вещицата да се завърне.

– Не трябва да се бавим – подхвана Едион, плъзвайки поглед към северния хоризонт. От тази посока ги бяха нападнали илкените, а щом веднъж ги бяха намерили толкова лесно... Армадата край тях едва ли щеше да ги спаси. – Носим два от ключовете и Ключалката... или каквото там е онова вещерско огледало. Приливът ще ни помогне. Налага се да отплаваме час по-скоро.

Лизандра го стрелна остро.

– Обсъди въпроса с Елин.

Едион я огледа от глава да пети.

– Теб пък какво те гложди?

Държеше се студено с него от няколко дни. Сега обаче той видя пределно отчетливо как куртизанската маска пасва върху лицето й – очите й сякаш просветнаха, а намръщената й уста поомекна.

– Нищо. Просто съм уморена.

Погледът, който отправи към морето, обаче го накара да се притесни и той пророни внимателно:

– Откакто сме тръгнали, влизаме в битка след битка. Макар да имам десетгодишен опит с това, се чувствам изтощен. Не само физически, но и душевно.

Лизандра прокара пръст по гладкото дърво на парапета.

– Първоначално си мислех... Всичко ми се струваше едно голямо приключение. На колкото и сериозни опасности да се натъквахме, цялото преживяване беше ново за мен и се усещах толкова свободна далеч от натруфените рокли и спалните. Но онзи ден в Залива на Черепа спрях да го възприемам така. И започнах да виждам всичко като... борба за оцеляване. Осъзнах, че някои от нас може да не преживеят поредния сблъсък. – Устата й потрепери леко. – Никога не съм имала приятели; не и като сегашните. А днес, на онзи плаж, когато съзрях флота и си помислих, че е на враговете ни... За момент... – Тя вдиша дълбоко. – Ти как се справяш? Как си се научил да влизаш в битка с Гибелния легион, без да се сковаваш от ужас при мисълта, че навярно не всички ще си тръгнете от бойното поле?

Едион изслуша всяка нейна дума, претегли всяка пресеклива глътка въздух. И отвърна просто:

– Нямаш друг избор, освен да го приемеш. – Искаше му се да не й се налага да мисли за такива неща, да носи такова тегло върху плещите си. – Страхът от загубата... и той може да те съкруши също като самата загуба.

Лизандра най-сетне посрещна погледа му. Зелените й очи – тъгата в тях го връхлетя като удар в корема. Едва се сдържа да не я грабне в ръцете си. Но тя каза:

– Май и двамата ще трябва да си го припомняме в идните дни.

Той кимна и издиша през носа си.

– И да се радваме на времето, което имаме.

Вероятно и тя беше получавала този урок не по-малко пъти от него.

Изящното й гърло подскочи и тя го погледна изпод гъстите си мигли.

– Радвам му се. На това... каквото и да е то.

Сърцето му подхвана грохотен ритъм. Едион се поколеба дали да подходи тактично и си даде три глътки въздух време, за да реши. В крайна сметка избра обичайния си метод, който му служеше добре и на бойното поле, и извън него: прецизна, безкомпромисна атака, примесена с достатъчно арогантност, че да хване опонентите си неподготвени.

– Това – поде с полуусмивка – между нас?

Лизандра наистина възприе отбранителен тон и му показа ръката си.

– Знам, че миналото ми е... отблъскващо.

– Ще те спра на мига – обяви Едион и се осмели да пристъпи към нея. – И ще ти кажа, че няма нищо отблъскващо в теб. Нищо. Бил съм с не по-малко хора. Жени, мъже... Виждал съм и съм изпробвал всичко.

Тя вдигна вежди. Той сви рамене.

– Извличам удоволствие и от двата пола, в зависимост от настроението ми и човека пред мен. – Един от някогашните му любовници до ден-днешен си оставаше и един от най-близките му приятели и най-опитни командири в легиона му. – Привличането си е привличане. – Той свика смелостта си. – И го познавам достатъчно, за да разбирам какво има между нас с... – Нещо се притвори в очите й и думите му увехнаха. Твърде скоро. Твърде скоро беше за такива разговори. – Времето само ще покаже. Няма да се обвързваме с нищо друго, освен с искреност.

Наистина, ето това искаше от нея. Нищо повече от онова, което би пожелал от приятел.

Тънка усмивка затанцува по устните й.

– Да – пророни тя. – Да започнем оттам.

Той дръзна да направи още крачка към нея, без да го е грижа кой ги гледа от палубата, от мачтите или от армадата край тях. Красивите й скули пламнаха и му костваше големи усилия да не ги докосне с пръст, а после и с устни. Да вкуси кожата й.

Но щеше да й даде време. И да се радва на всеки миг, както беше посъветвал и нея.

Защото това щеше да е последният му лов. И нямаше намерение да пропилява всички приказни моменти наведнъж. Да губи времето, което съдбата им бе отредила, и всичко онова, което искаше да й покаже.

А копнееше да й покаже реките, горите и моретата на Терасен. Да я види как се смее във вихъра на есенните танци; как увива цветни ленти около майското дърво на пролет; как слуша с почуда древните предания за воини и призраци край буйните зимни огньове на планински пирове. Всичко. Щеше да й покаже всичко. И да се хвърля в бой отново и отново, за да се увери, че това ще е възможно.

Ето защо сега просто й се усмихна и докосна ръката й със своята.

– Радвам се, че поне веднъж сме на едно мнение.

60.

Елин и Ансел чукнаха бутилките си с вино над дългата, изподрана маса в камбуза и отпиха щедри глътки.

Отплаваха призори. На север – обратно на север. Към Терасен.

Елин опря лакти на гладкото дърво.

– Да пием за драматичните появи.

Лизандра, в облика си на призрачен леопард, която се беше свила върху пейката с глава в скута на Елин, откликна с тъничък котешки смях. Ансел примигна смаяно.

– И сега какво?

– Би било мило от твоя страна, Елин – промърмори Едион от другия край на масата, откъдето двамата с Роуан ги наблюдаваха ядосано, – ако поне с един от тайните си замисли ни запознаеш предварително.

– Но физиономиите ви са толкова безценни, когато дойде време за голямото разкритие – изчурулика тя.

Двамата с Роуан изръмжаха. О, не се и съмняваше, че са бесни. Подивели, задето не им беше казала за Ансел. Но идеята да ги разочарова, да се провали... Държеше да се заеме с това сама.

Роуан очевидно овладя гнева си достатъчно, че да попита Ансел:

– Нямаше ли илкени или Валги в Мелисанде?

– Намекваш, че войската ми не би смогнала да превземе града, ако имаше? – Тя глътна от виното си с просветващи от смях очи. Дориан седеше между Фенрис и Гавриел; и тримата имаха благоразумието да не се обаждат. Лоркан и Елида бяха някъде на горната палуба. – Не, принце. – Продължи Ансел. – Попитах кралицата на Мелисанде защо в града й няма моратски изчадия и след известно увещаване тя ми изпя, че с хитрина е успяла да удържи ноктите на Ераван далеч от себе си. И войниците си.

Елин поизправи гръб и й се дощя да имаше повече вино от третината в бутилка, която вече беше изпила.

– Когато войната приключи – добави Ансел, – Мелисанде няма да може да се оправдава, че е бил под робството на Ераван или Валгите. Действията на кралицата и армията й, изборът им да се съюзят с него... всичко е било подбудено от човешки мотиви. – Тя стрелна остър поглед към най-тъмната част на камбуза, където Манон Черноклюна седеше сама. – Поне Мелисанде ще може да споделя страданието си с Железни зъби.

Железните зъби на Манон проблеснаха в смътната светлина. Никой не беше виждал, нито чувал уивърна й. А следобеда двете с Елида си бяха приказвали повече от час на палубата.

Елин реши да направи услуга на всички и да се намеси.

– Трябват ми още хора, Ансел. А аз не съм способна да бъда на толкова места наведнъж.

Останалите впериха очи в нея.

Ансел постави бутилката си на масата.

– Искаш да ти доведа още една армия?

– Искам да ми намериш загубените крочански вещици – Манон скочи на крака.

– Какво?

Елин зачопли с нокът една от драскотините на масата.

– Крият се някъде. Но със сигурност има живи, щом железни зъби ги издирват. Няма да се учудя, ако имат многобройна войска. Освен това искам да ми обещаеш, че ще споделиш територията на Пустошта с тях. Брайършф и половината крайбрежие остават за теб. Отстъпи им континенталните и южните земи.

Манон крачеше към тях със смъртоносен поглед.

– Нямаш правото да обещаваш такова нещо.

Роуан и Едион стрелнаха ръце към мечовете си. Лизандра обаче отвори едно сънено око, опъна лапа върху пейката и разкри острите си като игли нокти, които попадаха в пространството между Елин и пищялите на Манон.

– Не можете да владеете онези земи заради проклятието – напомни й Елин. – Ансел обаче ги е завоювала с ловкост, кръв и загуби.

– Това е моята родина, родината на народа ми...

– Такава отплата сте поискали от Ераван, нали? Да ви върне родината и вероятно да сложи край на проклятието. – Виждайки изцъкления поглед на Манон, Елин изсумтя. – Хм, май Древните не са ти казали, а? Жалко. Шпионите на Ансел обаче са разбрали. – Тя плъзна поглед към Водачката на Крилото. – Ако вие с народа ти докажете, че сте различни от матроните ви, в онези земи ще се намери кътче и за вас.

Манон просто се върна на мястото си и впи очи в малкия мангал на камбуза, сякаш можеше да го замрази с поглед.

– Толкова са докачливи тези вещици – коментира Ансел.

Елин стисна устни, но Лизандра отново се изсмя по котешки. Ноктите на Манон издрънчаха от другия край на стаята. Лизандра й отвърна със своите.

– Намери крочаните – каза Елин на червенокосата си приятелка.

– Няма ги вече – намеси се отново Манон. – Изтребили сме ги до крак.

Елин надникна бавно през рамо.

– А ако кралицата им ги призове?

– Кралица съм им, колкото и ти.

Скоро щеше да си проличи. Елин разпери длан върху масата.

– Изпращай всичко и всички на север – нареди тя на Ансел. – Коварната ти атака над столицата на Мелисанде несъмнено ще вбеси Ераван, но не бива да сме някъде по път, когато се втурне да отмъщава на Терасен.

– Мен ако питаш, Ераван е роден вбесен. – Само Ансел, която веднъж се бе изсмяла в лицето на смъртта, прескачайки клисура, и бе убедила Елин да допусне почти фаталната грешка да я последва, би се подиграла с валгски крал. Но приятелката й добави: – Добре, ще го сторя. Не знам доколко ще е от полза, но и бездруго имам работа на север. Само дето Хисли ще е съкрушена, че отново трябва да се раздели с Касида.

Далеч не я учудваше, че Ансел бе успяла да задържи Хисли, откраднатата астерионска кобила. Но Касида... о, Касида беше точно толкова красива, колкото Елин си я спомняше – дори й се видя още по-прелестна, когато я доведоха на борда на кораба им. След като я заведе в тясната влажна конюшня, Елин я изчетка и й се извини за дългата раздяла с една ябълка.

Ансел отпи от бутилката.

– Искам да знаеш, че разбрах, когато те изпратиха в Ендовиер. Още се борех за трона; със съюзниците ми лордове воювахме срещу войската на лорд Лок, но... Дори в Пустошта разбрахме.

Елин продължи да чопли масата, съзнавайки, че останалите също слушат.

– Не беше забавно.

Ансел кимна.

– След като убих Лок, трябваше да остана, за да защитавам трона си, да оправя живота на народа си. Ала знаех, че ако някой може да оцелее в Ендовиер, то това си ти. Потеглих натам миналото лято. Бях стигнала планината Рун, когато получих вест, че вече не си в солните мини. Че... – Тя надникна към Дориан, който я гледаше с каменно изражение от другия край на масата. – Че той те е отвел в столицата. Но не можех да отида в Рифтхолд. Бях твърде далеч, а и вече бях отсъствала препалено дълго от кралството си. Затова се върнах. Прибрах се у дома.

– Опитала си да ме измъкнеш? – процеди Елин през стегнато гърло.

Огънят обагряше косата на Ансел в рубинено и златисто.

– Нито час не минаваше, без да се замисля за онова, което извърших в пустинята. Как ти изстреля онази стрела след двайсет и една минути. Даде ми двайсет, каза, че ще стреляш дори да не съм напуснала обсега ти. Броях минутите; наясно бях колко са. Подари ми цяла отгоре.

Лизандра се протегна и побутна с муцуна ръката на Ансел. Тя я почеса лениво.

– Ти ми беше огледало. Допълнителната минута беше колкото за теб, толкова и за мен. – Елин отново чукна бутилката си в тази на Ансел. – Благодаря ти.

– Не бързай да ми благодариш – отвърна Ансел просто. Елин изпъна гръб. Другите около масата спряха да се хранят и оставиха приборите си в недоядената яхния.

– Не Ераван е опожарил крайбрежието – обяви Ансел с проблясващи на светлината от фенера червеникавокафяви очи. – Подложихме на разпит кралицата на Мелисанде и лейтенантите й, но... заповедта не е дошла от Морат.

Ниското ръмжене на Едион й подсказа, че всички знаеха отговора, преди тя да е продължила.

– Докладваха ни, че видели елфически войници да стрелят от корабите си.

– Майев – промълви Гавриел. – Но не е в нейния стил да опожарява.

– В моя е – обади се Елин.

Всички извърнаха погледи към нея. Тя се изсмя безрадостно.

Ансел само кимна.

– Тя пали пожарите и прехвърля вината на теб.

– С каква цел? – попита Дориан, прокарвайки пръсти през синкавочерната си коса.

– За да подрони авторитета й – отговори Роуан. – Да я накара да изглежда като тиранин, не като спасителка. Като заплаха, срещу която трябва да се обединяват, вместо да сключват съюзи с нея.

Елин плъзна език по зъбите си.

– Трябва да й го призная, добре си играе картите.

– Значи вече е достигнала тукашните брегове – рече Едион. – Но къде се крие, по дяволите?

Страх, тежък като камък, се стовари в корема на Елин. Не намери сили да отговори, че е потеглила на север, че навярно в този момент армадата й плаваше към незащитения Терасен. Надникна към Фенрис и Гавриел, които вече клатеха глави в безмълвен отговор на пронизителния поглед на Роуан.

– Тръгваме призори – обяви Елин.

* * *

Час по-късно, в смътната светлина на личната им каюта, Роуан начерта линия през картата, разгърната в средата на пода, после и втора до нея, и трета. Три линии с почти еднакво разстояние помежду им – широки ивици от континента. Елин ги огледа от мястото си до него.

Роуан нарисува стрелка от най-лявата линия към тази в средата и каза тихо, така че да не го чуят от съседните стаи и коридора:

– Ансел и армията й ще ударят откъм западните планини. – Нарисува и втора стрелка, тази с посока към най-дясната линия. – Ролф, мисенианците и армадата ще нападнат откъм източното крайбрежие. – Стрелка надолу и към десния край на рисунката му, където двете предишни щяха да се срещнат. – Гибелният легион и другата половина от армията на Ансел ще поемат центъра – от Еленови рога към сърцето на континента. И всичките ни сили ще се обединят при Морат. – Очите му бяха като зелен огън. – През цялото това време си придвижвала войските си в стратегическа позиция.

– Трябват ми още – каза Елин. – И още време.

Той сбърчи вежди.

– А ти в коя войска ще се сражаваш? – Едното ъгълче на устата му потрепна нагоре. – Предполагам, че няма смисъл да те увещавам да останеш зад огневата линия.

– Отлично знаеш, че няма.

– Е, така или иначе няма да е забавно, ако аз се окича с цялата слава, докато ти си седиш на задника. После ще те съсипя от подигравки.

Тя изсумтя и огледа другите карти, разгърнати по пода на каютата. Заедно се нареждаха като пъзел на света им – не само на континента, но и на земите отвъд него. И тя се извисяваше над него, сякаш виждаше армиите си, близки и далечни.

Роуан, все още коленичил, плъзна поглед по света в краката й.

Елин съзнаваше, че наистина може да е в краката й, ако спечелеше войната и си върнеше континента.

Очите й обходиха света, който някога й се бе струвал толкова необятен, а сега, когато го съзерцаваше отвисоко – безкрайно крехък. Малък и уязвим.

– Знай, че си способна – обади се Роуан с изпъкнала на светлината от фенера татуировка. – Да го превземеш. Да го завладееше целия. Използвай коварните ходове на Майев срещу нея самата. Изпълни онова си обещание.

В гласа му нямаше укор. Само откровена пресметливост, умисленост.

– А ти би ли останал до мен, ако се превърна в завоевател?

– Ще обединяваш народите; няма да грабиш и опожаряваш. Ще остана до теб, каквото ще да се случва.

– Но именно в това е заплахата, нали? – замисли се тя. – Другите кралства и земи ще живеят в непрекъснат страх, че един ден Терасен може да ми отеснее. Затова ще правят всичко по силите си да се уверят, че сме задоволени в границите си и имаме по-голяма полза от тях като съюзници и търговски партньори, отколкото като възможни завоевания.

Майев е нападнала крайбрежието на Ейлве, представяйки се за мен, за да настрои тези чужди земи срещу нас, да им припомни за мощта, която показах в Залива на Черепа... и да я използва срещу нас.

Той кимна.

– Но ако има как... би ли?

Представи си го за част от секундата – видя лицето си, изсечено върху статуи в кралства, толкова далечни, че дори не бяха чували за Терасен. Жива богиня – наследница на Мала и завоевателна на света. Щеше да разпръсне по континентите музика, книги и културни достижения, да заличи покварата, разяждаща някои тъмни кътчета на земята...

Но отвърна тихо:

– Не сега.

– По-натам?

– Ако ми омръзне да бъда кралица... сигурно ще се позамисля дали да не стана императрица. Да оставя на потомците си не само едно кралство, а толкова, колкото са звездите.

Нямаше как да навреди, изричайки го на глас. Мислейки за това, колкото и глупаво да беше. Макар че дори идеята за подобна възможност... навярно я приравняваше с Майев и Ераван.

Роуан кимна към най-близката карта – към Пустошта.

– Защо си простила на Ансел? След онова, което е причинила на теб и другите в пустинята?

Елин отново приклекна.

– Защото взе грешно решение в опит да изцери неизлечима рана. Да отмъсти за хората, които е обичала.

– И наистина си задействала плана си още в Рифтхолд? Докато си се била в ямите?

Тя му намигна пакостливо.

– Знаех, че ако се представям като Ансел от Брайърклиф, някак ще я застигне вест, че млада червенокоса жена използва нейното име, пердашейки войници в бойните ями. И веднага ще се досети, че съм аз.

– Значи, червената коса от онези дни... не е била само заради Аробин.

– Никак даже.

Елин загледа намръщено картите, недоволна, че не беше намерила още армии, скрити по света.

Роуан прокара ръка през косата си.

– Понякога ми се ще да знаех всяка мисъл, която минава през главата ти, всеки таен план и намерение. После си спомням какво удоволствие ми доставяш с драматичните си разкрития, които обичайно правиш точно когато е най-вероятно сърцето ми да спре.

– Сигурна бях, че си садист.

Той я целуна по устата веднъж, два пъти, после ръфна нежно върха на носа й с кучешките си зъби. Тя изохка, плясвайки го шеговито и дълбокият му смях отекна между дървените стени.

– Това е задето не ми каза – обясни той. – Отново.

Но независимо от думите му, независимо от всичко, изглеждаше толкова... щастлив. Толкова доволен и щастлив, че беше там, коленичил сред картите, докато фенерът гаснеше, а светът отиваше по дяволите.

Безрадостният, суров елф, с когото се беше запознала, който бе живял в очакване на опонент, достатъчно добър да го дари със смърт... Сега същият той я гледаше с щастие в очите.

Елин взе ръката му и я стисна силно.

– Роуан.

Искрата в погледа му угасна.

Тя стисна пръстите му още по-силно.

– Роуан, искам да направиш нещо за мен.

* * *

Манон лежеше свита настрани в тясното си легло, а сънят отказваше да дойде.

Но не заради отвратителните условия – не, беше спала в много по-лоши, дори в сравнение със зле запушената дупка в стената.

Тя отправи поглед през нея към снопа лунна светлина, който се процеждаше в каютата й заедно със соления летен бриз.

Нямаше да търси крочаните. Както и да я наричаше кралицата на Терасен, да приеме корените си беше едно, да се обяви за крочанска кралица – съвсем друго. И бездруго се съмняваше да й се отдадат в служба, при положение че беше убила принцесата им. Собствената си доведена сестра.

И дори крочаните да се преклоняха пред нея, да приемеха да се борят за каузата й... Манон докосна с ръка дебелия белег на корема си. Железни зъби нямаше да споделят с тях Пустошта.

Но точно това мислене, разсъждаваше тя, обръщайки се по гръб и отлепяйки косата си от потния си врат, ги беше обрекло на изгнание.

Отново надникна през пролуките в запушената дупка към морето отвъд. Чакаше да зърне сянка в нощното небе, да чуе охота на могъщи криле.

Абраксос вече трябваше да се е върнал. Тя потисна бушуващия в стомаха си ужас.

Но вместо криле долови скърцане на стъпки в коридора. Миг по-късно вратата се отвори на почти тихите си панти и пак се затвори. Някой я заключи.

Без да се надигне от леглото, Манон каза:

– Какво правиш тук.

Лунната светлина се процеждаше през синкавочерната коса на краля.

– Вече не си окована.

Думите му я накараха да седне в леглото, поглеждайки към куките на стената, от които висяха оковите й.

– Повече те влече с окови ли?

Сапфирените му очи като че ли проблеснаха в мрака и той облегна гръб на затворената врата.

– Понякога.

Тя изсумтя, но без да се замисли, каза:

– Още не съм чула коментара ти.

– За какво? – попита той, макар и отлично да знаеше

– За потеклото ми.

– Важно ли е за теб мнението ми, малка вещице?

Манон тръгна към него и спря едва на метър от лицето му усещайки всеки сантиметър нощ помежду им.

– Не изглеждаш възмутен, задето Елин плячкосала Мелисанде, без да сподели на никого, не те е грижа, че съм крочанка...

– Не бъркай мълчанието ми с равнодушие. Имам основание да не споделям възгледите си.

По пръстите му проблесна лед. Манон ги погледна.

– Чудно ми е твоя милост или кралицата ще се изправи срещу Ераван накрая.

– Ако огънят пребори тъмнината, ще се получи по-увлекателна легенда.

– Достатъчно увлекателно ми звучи да разкъсаш демонския крал, без да си служиш с ръце.

Той се поусмихна.

– Сещам се за по-добра употреба на ръцете ми – и невидимите, и истинските.

Покана и въпрос. Тя задържа погледа му.

– Тогава довърши започнатото – пророни Манон.

Дориан й отвърна с мека усмивка, но подправена с жестокост, която накара кръвта й да се нагорещи, сякаш Огнената кралица я беше възпламенила.

Тя му позволи да опре гърба й в стената. Да я прикове с очи, докато развързваше връзките на бялата й риза.

Една. По. Една.

Да докосне с уста голата й шия точно под ухото й.

Нежният допир я подтикна да извие леко гръб. И той плъзна език по мястото, където първо бе усетила устните му.

Сетне се отдръпна. И отстъпи назад.

Призрачните му ръце се плъзнаха нагоре по бедрата й, по кръста й. Устните му се отвориха леко и тялото му затрепери от сдържане. Сдържаше се, а повечето мъже взимаха, и взимаха, когато им се предложеше, пируваха с тялото й. Дориан Хавилиард обаче каза:

– Хрътката лъжеше онази нощ. За Втората ти. Усетих лъжата й... вкусих я.

Нещо стегнато в гърдите й се разпусна.

– Не искам да говоря за това.

Той пак пристъпи към нея и призрачните му ръце заскитаха точно под гърдите й. Тя стисна зъби.

– Тогава за какво искаш да говорим, Манон?

Не се сещаше дали някога я бе наричал по име. А начинът, по който го произнесе...

– Изобщо не желая да говоря – отвърна тя. – Същото важи и за теб. – Добави тя с многозначителен поглед.

Мрачната усмивка, подправена с жестокост, за пореден път изплува на лицето му. И сега, щом пристъпи към нея, ръцете му от плът и кръв замениха призрачните.

И заобхождаха бедрата й, кръста й, гърдите й в спокойни, лениви кръгове, които му позволи да рисува просто защото никой не беше дръзвал до момента. Всеки негов допир оставяше след себе си дири от огън и лед по кожата й. И всяко ласкаво, щедро докосване сякаш я обездвижваше. Дори не й хрумна да възрази, когато Дориан съблече ризата й и плъзна очи по голата й, осеяна с белези плът.

Попи лакомо с поглед гърдите й, корема й – дебелата бразда през него.

И гладът по лицето му се превърна в нещо ледено, свирепо.

– Преди време ме попита къде бих застанал спрямо границата между убийството за защита и това за удоволствие. – Пръстите му проследиха линията на белега. – Като намеря баба ти, ще прекрача границата.

По тялото й се стрелна студена тръпка, която накара гърдите й да настръхнат. Той ги погледа и погали с пръст едната, рисувайки бавен кръг върху нея. После се наведе и проследи пътя му с уста. И с език. Тя прехапа устна да възпре стона, надигнал се в гърлото й, и плъзна ръце в копринената му коса.

Без да откъсва уста от зърното й, Дориан отново намери очите й – сапфир, обрамчен с абаносови мигли – и прошепна:

– Искам да вкуся всеки сантиметър от теб.

А щом кралят вдигна глава и превзе устата й, Манон забрави всички задръжки.

И макар той да й беше казал, че копнее да я вкуси цялата, когато му се отдаде, Манон долови неговия вкус: на море, на зимно утро, нещо толкова чуждо и в същото време познато, което съумя да изтръгне дълго сдържания стон от дълбините й.

Пръстите му се плъзнаха към долната й челюст и наклониха лицето й така, че да обладае по-пълно устата й; всяко движение на езика му беше чувствено обещание, което я предизвикваше да се притиска към него. Да посреща жадно ласките му, докато разсъдъкът й не се замъгли напълно.

Никога не се беше замисляла какво би било да предаде контрола другиму. И да не го чувства като слабост, а като свобода.

Дориан насочи ръце надолу по бедрата й, сякаш се любуваше на мускулите им, после обхвана с длани задните й части, притискайки я към всеки твърд сантиметър от мъжеството си. Тихичкият звук в гърлото й секна, когато я отлепи от стената с едно плавно движение.

Манон уви крака около кръста му и той я понесе към леглото, без да откъсва уста от нейната, поглъщайки я лакомо. Положи я под себе си и се зае да разкопчава панталона си копче по копче, след което го изхлузи.

Чак тогава се отдръпна от нея, оставяйки я задъхана върху чаршафите, и плъзна поглед по чисто голото й тяло. Прокара нежно пръст нагоре по вътрешността на бедрото й. Все по-високо.

– Пожелах те в мига, в който те видях в Оуквалд – призна й с нисък, гърлен глас.

Манон се пресегна да съблече ризата му и белият плат разголи бронзова кожа върху изваяни мускули.

– Да – беше краткият й отговор. Разкопча колана му с разтреперани ръце. – Да... – Повтори тя и Дориан погали същината й с кокалчето на единия си пръст.

А онова, което намери там, го накара да изръмжи одобрително.

Дрехите му се озоваха при нейните на пода. Манон му позволи да вдигне ръцете й над главата й и магията му прикова нежно китките й към дюшека, докато той я докосваше първо с порочните си ръце. После и с порочната си уста. А щом я хвърли от ръба на пропастта и Манон захапа рамото му, за да заглуши вопъла си, Дориан Хавилиард проникна надълбоко в нея.

И движенията му я предизвикаха да забрави коя е, коя е била и коя се е заклела да стане. Зарови ръце в гъстата му коса и ги плъзна надолу по мускулите на гърба му, които се стягаха и гърчеха при всеки тласък, водещ я отново към онази шеметна пропаст. На това място беше само плът, огън и желязо; тук съществуваше само този егоистичен порив на тялото й, на неговото тяло.

Още. Искаше още – искаше всичко.

И може би му го беше прошепнала... или го беше умолявала... защото, Мракът да й е на помощ, Дориан й даде каквото искаше. Даде го и на двама им.

Когато най-сетне тялото му се укроти, той остана върху нея, с устни, кръжащи на милиметри от нейните след бруталната целувка, с която бе заглушил рева си след края.

Манон трепереше от... каквото и да й беше сторил – на нея и на тялото й. Той отметна кичур коса от лицето й; неговите пръсти също потръпваха.

Досега не беше осъзнавала колко тих е светът край тях, колко шумни са били те, особено с толкова елфически уши наоколо.

Дориан остана върху нея, в нея. Сапфирените му очи намериха устата й, все още леко задъхана.

– С това трябваше да освободим напрежението.

– И получи ли се? – попита тихо Манон, докато невидими ръце придърпваха дрехите му към тях.

Той прокара палец по долната й устна и потрепери, когато тя го засмука в устата си, докосвайки го с език.

– Не. Никак даже.

Но сивкавата светлина на зората вече се процеждаше в стаята и посребряваше стените. Дориан като че ли я забеляза в същия момент, в който и тя. Простена тихо и се слезе от нея. Манон се облече с тренирана ловкост и чак когато се зае да връзва ризата си, Дориан продума:

– С теб не сме приключили.

Съвършено мъжкото му обещание я накара да оголи зъби.

– Освен ако не искаш да разбереш още кои части от тялото ми са железни, аз решавам кога да ме докоснеш отново.

Дориан й отвърна със съвършено мъжкарска усмивка и вирнати вежди, преди да излезе през вратата също толкова безшумно, колкото и беше влязъл. Спря на прага, сякаш някоя от думите й бе грабнала вниманието му, но в крайна сметка продължи, затваряйки вратата с тихо щракване. Невъзмутим, напълно спокоен.

Манон го изпрати със смаян поглед, проклинайки кръвта си, задето се нагорещяваше отново, себе си, задето... задето му беше позволила такова нещо.

Чудеше се какво ли би казал той, ако му споделеше, че никога не бе допускала мъж върху себе си. Нито веднъж. Че й се бе приискало да забие зъби във врата му и да го вкуси истински. Да опита и други части от тялото му.

Тя преплете пръсти в косата си и се тръсна върху възглавницата.

Мракът да я вземе.

Отпрати безмълвна молитва Абраксос да се върне скоро.

Прекалено много време беше прекарала сред човеци и елфи. Трябваше да се махне. Елида беше в безопасност тук – каквато и да беше кралицата на Терасен, Манон знаеше, че ще брани момичето.

Но сега, когато Тринайсетте бяха разпилени и по всяка вероятност мъртви – нищо че Дориан твърдеше обратното, Манон нямаше представа къде да отиде. Светът за пръв път й се струваше толкова необятен.

И толкова празен.

* * *

Дори изтощена до краен предел, Елида почти не мигна през дългата нощ, в която двамата с Лоркан се люшкаха в хамаците на екипажа. Миризмите, звуците, вълнението на морето... Всички тези неща я глождеха, не я оставяха да заспи. Сякаш невидим пръст постоянно я ръчкаше, за да е нащрек, но... нямаше нищо.

Лоркан се въртя в хамака си с часове. Като че същата сила държеше и него буден.

Като че очакваше нещо.

Докато достигнат кораба, магията му беше отслабнала макар и да не даваше никакъв външен израз на напрежението си, освен леко стиснатите устни. Но Елида знаеше, че наближава пълното изтощение. Знаеше, защото с часове след това малката магическа шина около глезена й ту се появяваше, ту изчезваше.

След като Манон й разказа за незнайната съдба на Tpинайсетте, Елида гледаше да не се пречка на спътниците си, оставяйки ги да разговарят на спокойствие с червенокосата жена, която ги посрещна на плажа. Лоркан също. Слушаше плановете им с изопнато лице, сякаш нещо свито на кълбо в него се усукваше още по-стегнато с всяка изминала секунда.

Като го наблюдаваше как спи на няколко стъпки от нея – сънят бе смекчил суровото му воинско лице, малка част от нея се питаше дали не беше довела поредната опасност при кралицата. Дали останалите забелязваха колко често Лоркан впиваше поглед в гърба на Елин. Сякаш се прицелваше в него.

Навярно усетил вниманието й, той отвори клепачи. И посрещна погледа й, без да мигне. За секунда Елида се потопи в дълбините на очите му, някак вълшебни заради сребристата светлина на прииждащата зора.

Беше й доказал, че е готов да даде живота си, за да спаси нейния.

Каменното му лице се разнежи, когато сведе поглед към ръката й, висяща от хамака. Кожата още я понаболяваше, но... по чудо беше заздравяла. Вече два пъти беше благодарила на Гавриел, който просто кимваше скромно и свиваше рамене.

Бледа усмивка разцъфна по изсечената уста на Лоркан и той се пресегна да погали с мазолести пръсти ръката й.

– Това ли избираш? – прошепна той, не по-силно от скърцането на въжетата край тях.

Палецът му замилва дланта й.

Елида преглътна, но погълна с очи всяко очертание на лицето му. Отплаваха на север – още днес потегляше към дома.

– Мислех, че е видно – отвърна тя със също толкова тих глас и пламнали бузи.

Пръстите му се преплетоха с нейните и по черните му очи пробяга неразгадаема емоция.

– Трябва да си поговорим – пророни дрезгаво той.

Крясъкът на часовоя ги накара да подскочат. Преливаше

от искрен ужас.

Елида едва не се преобърна с хамака, докато моряците профучаваха край нея. Само махна косата от очите си, и Лоркан вече го нямаше.

Всички палуби бяха претъпкани с хора и й се наложи да изкуцука нагоре по стълбите, за да види какво ги е вдигнало от сън. На околните кораби цареше същият смут. И то с причина.

Откъм западния хоризонт се задаваше друга армада.

И Елида знаеше пределно добре, че тази не идваше по заповед на Елин.

Увери се, че е така, когато Фенрис прошепна от стълбите до нея:

– Майев.

61.

Нямаха друг избор, освен да дочакат корабите. Армадата на Майев имаше на своя страна вятъра и течението и щяха да ги настигнат, преди да са се добрали до брега. А никой от войниците им не можеше да избяга на елфическите воини по суша.

Роуан и Едион премислиха възможните ходове на Елин. Но всички пътища водеха до сблъсък. А още беше толкова изтощена, че... Знаеше какво да очаква.

Майев командваше с една трета повече кораби. И безсмъртни воини. С магически дарби.

Черните платна на армадата й изпълниха хоризонта твърде бързо и им дадоха да разберат, че вражеските кораби са по-здрави, а войниците им – по-опитни. Роуан и кадърът му лично бяха обучавали повечето от тях и подробностите, които разкриха, далеч не бяха окуражаващи.

Майев изпрати една изящно резбована гребна лодка с послание до тях.

Предайте се – или ще гниете на океанското дъно. Даваше им време за размисъл до съмване на другия ден.

Цял ден. За да може страхът да плъзне из цялата им войска.

Елин отново се срещна с Роуан и Едион. Фенрис и Гавриел не бяха призовани от кралицата им, но Лоркан кръстосваше като звяр в клетка, докато Елида наблюдаваше събитията с впечатляващо безизразно лице.

Нямаше изход. Дориан мълчеше, макар и погледът му често да прескачаше между двете им с Манон. Сякаш се опитваше да сглоби някакъв пъзел. Нито веднъж не загатна какъв.

Едион настояваше да атакуват – да приготвят тихо корабите и да атакуват. Но Майев щеше да предвиди този им ход. А и можеха да я ударят по-бързо с магия, отколкото със стрели и харпуни.

Време. Само с време разполагаше.

Обсъждаха теории, стратегии и планове. Роуан опита да я убеди, че е най-добре да избяга. Тя му позволи да се изкаже, за да осъзнае сам колко глупава идея предлагаше. След разговора им от миналата нощ трябваше да е наясно, че няма да го изостави. Не и по своя воля.

Слънцето залезе. А армадата на Майев чакаше търпеливо. Досущ като пантера, готова да се прицели по първи лъчи.

Време. Едничкото й оръжие в момента – и неин смъртен враг. А вече изтичаше.

Елин броеше черните платна отново и отново, докато нощта ги обгръщаше.

И нямаше представа какво да стори.

* * *

Беше недопустимо, реши Роуан през дългите часове на размисъл.

Недопустимо, че бяха постигнали толкова, само за да ги спъне не Ераван, а Майев.

Някогашната му кралица не беше благоволила да им се покаже. Но това не й беше в стила.

Щеше да го направи призори. Да приеме капитулацията на Елин лично, пред очите на всички. И тогава... Роуан нямаше представа какво ще извърши след това. Какво друго искаше, освен ключовете.

Елин беше плашещо спокойна. Обясняваше си го само с шока. Елин беше изпаднала в шок. Роуан я беше виждал да беснее, да убива, да се смее, да ридае, но никога... загубена. И се мразеше, задето не можеше да измисли решение. Да намери начин да я измъкне от всичко това.

Докато тя спеше дълбоко до него, той откъсна поглед от тавана над спалнята им и го плъзна към нея. Изучи очертанията на лицето й, златистите вълни на косата й, всеки луннобял белег, всяка черна завъртулка от мастило. После се наведе, тих като сняг, сипещ се в смълчана гора, и я целуна по челото.

Нямаше да позволи всичко да свърши тук, точно това да ги прекърши.

Познаваше флаговете, които се развяваха под герба на Майев. Цял ден ги броеше и подреждаше в списъци, преравяйки сенките на паметта си.

Облече се тихо и закопча портупея си чак като излезе в коридора. Стиснал дръжката на вратата, надникна за последно към нея.

За момент миналото го хвана в клопката си; за момент я видя такава, каквато за пръв път я бе зърнал на онзи покрив във Варес – пияна и пребита. Кръжеше в облика си на ястреб над нея, преценявайки новата си повереница, а тя го беше забелязала – макар и да се олюляваше на краката си, го беше забелязала. И му се беше оплезила.

Ако тогава някой му беше казал, че наквасената побойница ще се превърне в единственото нещо, без което не би могъл да живее... Роуан затвори вратата.

Само това можеше да й предложи.

Щом стъпи на палубата, се преобрази – просто лунен отблясък в тъмната нощ, спусна щита си и излетя в соления въздух право към флота на Майев.

* * *

Братовчедът на Роуан имаше благоразумието да не опита да го убие веднага щом го мярна в небето.

Бяха почти връстници и Роуан израсна с него в къщата на чичо си, след като родителите му угаснаха. Ако и чичо му някога угаснеше, Енда щеше да стане глава на рода им – принц с титла, имоти и армия.

Енда го усети, преди Роуан да се промъкне през крехкия щит на прозорците. И остана седнал на леглото, макар и облечен за битка, с ръка върху дръжката на меча си.

Роуан се преобрази и братовчед му го огледа от глава до пети.

– Асасин или пратеник си днес, принце?

– Нито едно от двете – отвърна Роуан, килвайки леко глава.

Енда също беше среброкос, но зелените му очи бяха изпъстрени с кафяво, което поглъщаше другия цвят, когато братовчед му се ядосаше.

И докато Роуан беше отгледан и обучен за бойните полета, Енда беше подготвен за дворцовите интриги и машинации. Макар и достатъчно снажен и мускулест, братовчед му нямаше неговите широки плещи и солидно тяло, но и това навярно се дължеше на различната подготовка, която бяха получили. Енда беше пределно вещ в боя, за да си заслужи командирския пост в армията на баща си, но обучението им рядко съвпадаше след първите десетилетия на младостта им, когато бяха вилнели на воля в имението на семейството му.

Енда не свали ръка от дръжката на меча си, а спокойното изражение на лицето му не трепна дори.

– Изглеждаш... променен – коментира братовчед му, сбърчил вежди. – Харесваш ми.

Едно време Енда му беше приятел – преди Лирия. Преди... всичко. И Роуан навярно би му споделил кой беше отговорен за тази промяна, но нямаше време. Не, времето не му беше съюзник тази нощ.

Вместо това отвърна:

– И ти изглеждаш променен, принце.

Енда му се поусмихна.

– Благодарение на другаря ми.

Някога тези думи биха го пронизали болезнено. Фактът, че Енда го споменаваше, му напомни, че братовчед му може и да не беше безкрайно опитен воин, но дворянинът в него проявяваше безспорна вещина в отчитането на важни подробности – като мириса на Елин например, вече завинаги примесен с неговия. Затова Роуан просто кимна и отвърна на усмивката му.

– Синът на лорд Кериган, нали?

Наистина, в мириса на Енда, в дълбоко, пълно единение, се преплиташе друг.

– Същият. – Енда пак се усмихна, но този път към пръстена на едната си ръка. – Съчетахме се и се венчахме по-рано това лято.

– И си го чакал цели сто години?

Той сви рамене, отпускайки леко хватката си върху меча.

– Ако си намерил правилния човек, принце, си струва да чакаш сто години.

Роуан знаеше. Разбираше го толкова добре, че гръдният му кош се пропукваше при мисълта.

– Ендимион – подхвана дрезгаво той. – Енда, трябва да ме изслушаш.

Повечето хора биха извикали стражите, но той познаваше Енда – поне някога го бе познавал. Беше един от братовчедите му, които години наред си вряха носовете в неговата работа. И то не от клюкарство, замисли се Роуан, а... за да запазят поне малка част от него жива. За което Енда се беше борил най-ревностно от всички тях.

Затова Ендимион направи жеста да го изслуша. Роуан се помъчи да говори сбито, да не позволява на ръцете си да треперят. В крайна сметка, струваше му се, че не искаше много.

Като приключи, Енда впи поглед в лицето му, прикрил мнението си зад изкованата в кралския двор маска на равнодушие.

И просто отвърна:

– Ще си помисля.

Роуан не можеше и да се надява на повече. Без да пророни нито дума, се преобрази отново в ястреб и отлетя в нощта към другия флаг, под който бе марширувал някога.

И така от кораб на кораб. Все една и съща реч. Една и съща молба.

И един и същ отговор от всичките му братовчеди.

Ще си помисля.

62.

Манон беше будна, когато Дориан влетя в стаята й час преди съмване. Без да обърне внимание на развързаната й риза, на пищните й гърди, които бе вкусил едва предишния ден, той заповяда:

– Облечи се и ела с мен.

За щастие, вещицата се подчини. Макар и главно от любопитство.

Като стигна до стаята на Елин, реши да почука – нищо чудно кралицата и Роуан да се възползваха от последните си часове заедно. Но намериха Елин на крака и облечена, а принца го нямаше. Тя погледна Дориан и попита:

– Какво има?

Без да отвърне, той поведе двете жени надолу към багажното отделение. Горните нива на кораба вече кипяха от военни приготовления.

По време на планирането и подготовките от изминалия ден беше размишлявал върху предупреждението, което Манон му беше отправила, след като накара кръвта му да запее от наслада.

Освен ако не искаш да разбереш още кои части от тялото ми са железни, аз решавам кога да ме докоснеш отново.

Думите й се бяха закачили на някой остър ъгъл в паметта му. Цяла нощ ги беше обмислял, будувайки в леглото си, докато се спускаше в още непопълнените си запаси от магия. А когато светлината започна да се променя...

Дориан свали чаршафа от вещерското огледало, внимателно подпряно на стената. Ключалката – или каквото друго беше. В смътното отражение зърна как двете кралици бърчеха чела зад гърба му.

Манон извади железните си нокти.

– На твое място бих внимавала с това нещо.

– Оценявам загрижеността ти – рече той, посрещайки златните й очи в огледалото. Тя не отвърна на усмивката му. Нито пък Елин. Дориан въздъхна. – Не мисля, че това вещерско огледало има каквато и да било сила. Не и осезаема, груба. Смятам, че силата му е познанието.

Елин го доближи с почти беззвучни стъпки.

– Казаха ми, че с Ключалката ще мога да върна трите ключа в портата им. Допускаш, че огледалото знае как?

Той просто кимна и опита да не се засяга от скептичната гримаса по лицето й.

Елин заусуква с пръсти един висящ конец от жакета си.

– Но какво общо има Ключалката огледало с армадата, която диша във врата ни?

Дориан едва се сдържа да не врътне очи.

– Има общо с думите на Деанна. Ами ако Ключалката не съществува само за да обедини ключовете с портата им, но и за да осигури безопасен контрол върху тях?

Елин свъси вежди към огледалото.

– Значи, предлагаш да извлачим това чудо на палубата и с негова помощ да взривим флота на Майев с двата ключа, които имаме?

Той си пое успокоителна глътка въздух, умолявайки боговете да го дарят с търпение.

– Казах, че според мен силата на това огледало е познанието. Мисля, че ще ти покаже как да овладееш безопасно тази на ключовете. За да се върнеш тук и да ги използваш без последици.

Тя примигна бавно насреща му.

– Как така „да се върнеш тук“?

Манон отговори вместо него, пристъпвайки по-близо.

– Това е пътническо огледало.

Дориан кимна.

– Замисли се върху думите на Деанна: Огън и желязо, сплетени ведно, отговори ще открият в древното сребро. Само стъпка ще й е нужна. – Той посочи огледалото. – Влез в среброто... и открий отговорите.

Манон изцъка с език.

– И предполагам, че ние двете сме огън и желязо.

Елин скръсти ръце.

Дориан стрелна самодоволен поглед към кралицата на Терасен.

– За твое сведение, не само ти можеш да намираш решения.

Елин го изгледа кръвнишки.

– Нямаме време за догадки. Твърде много неща могат да се объркат.

– Не ти остава много магия – парира я Дориан и махна с ръка към вещерското огледало. – А можете да влезете и излезете от огледалото преди съмване. И да използвате наученото, за да изпратите ясно послание на Майев.

– Мога да се бия със стомана, без да рискувам толкова и да губя времето си.

– Можеш да предотвратиш битката и загубата на живот от двете страни. – Той добави внимателно: – Времето ни вече изтече, Елин.

Тюркоазените й очи го гледаха спокойно – макар и с малко яд, задето пръв беше разгадал загадката, ала нещо просветна в тях.

– Знам – отвърна накрая. – Надявах се... – Тя поклати глава. – Времето ни свърши... – Пророни сякаш в отговор и надникна към огледалото, сетне и към Манон. Накрая въздъхна. – Не такъв беше планът ми.

– Знам – увери я Дориан с половинчата усмивка. – Затова и не ти харесва.

Преди Елин да е отхапала главата му, Манон попита:

– Но къде ще ни отведе огледалото?

Елин стисна челюсти.

– Да се надяваме, че няма да е в Морат.

Дориан се напрегна. Дали пък този план...

– Символът принадлежи и на двете ни – рече Манон, оглеждайки Окото на Елена, гравирано в среброто. – И ако огледалото те отведе в Морат, ще ти е необходим някой, който знае как да се измъкне оттам.

Откъм стълбите в дъното на багажното отделение се чуха стъпки. Дориан се извърна към тях, но Елин просто изсумтя на Манон и доближи огледалото.

– Тогава ще се видим от другата страна, вещице.

Златната глава на Едион се появи измежду сандъците.

– Какво, по дяволите...

Лекото кимване на Елин като че ли беше единствения знак, от който се нуждаеше Манон. Тя сложи ръка върху нейната.

Златните й очи срещнаха тези на Дориан за миг и той отвори уста да изрече думите, извиращи от пустото поле в гърдите му.

Но Елин и Манон долепиха сключените си ръце към вехтото стъкло.

А щом двете изчезнаха, смаяният вик на Едион прокънтя из търбуха на кораба.

63.

Елида наблюдаваше как екипажът на кораба им се подготвя за неизбежния сблъсък с гигантската армада пред тях и се потапя в същински хаос, когато Едион изрева откъм долното ниво.

Новината излезе наяве само секунди по-късно. Принц Роуан от рода на Белия трън тъкмо беше кацнал на главната палуба с изнурено лице и плувнали в страх очи, когато Едион изскочи през вратата, следван от Дориан, белязан с грозна синина около едното око. Крачейки бясно по палубата, Едион им разказа как Елин и Манон влезли в огледалото – Ключалката – и изчезнали. Както и че кралят на Адарлан разгадал загадката на Деанна и ги изпратил в сребърното измерение, за да им спечелят шанс за победа в предстоящата битка.

Всички слязоха в багажното отделение. Но колкото и Едион да се буташе в сребърната повърхност на огледалото, то не се отвори за него. Колкото и да го претърсваше с магията си Роуан, то не му издаде къде са Елин и Манон. Едион се изплю на пода, готов да посини и другото око на краля, който му обясняваше, че нямали друг избор. И като че ли не съжаляваше, докато Роуан не отказа да го погледне в очите.

Чак когато отново се събраха на палубата, без краля и хамелеонката, които бяха отишли да съобщят на капитанката за промяната в плановете, Елида се престраши да заговори нервно кръстосващия Едион.

– Стореното – сторено. Но не можем да чакаме Елин и

Манон да ни спасят.

Той спря и Елида се постара да не се свие от безпощадната ярост, която се изсипа върху нея.

– Когато изпитам нужда от мнението ти, за да намеря изчезналата ми кралица, ще го поискам.

Лоркан му изръмжа. Елида обаче вдигна брадичка, макар и опарена от обидата му.

– И аз чаках не по-малко от теб да я открия отново, Едион. Не само ти се боиш, че може пак да я загубиш.

Роуан от рода на Белия трън търкаше лицето си. Едва ли някога беше показвал наяве повече емоция от това.

Елфическият принц свали ръце и останалите обърнаха погледи към него. Очакваха заповедите му.

Дори Едион.

Елида изтръпна от прозрението, което я връхлетя. Потърси доказателство, но така и не намери.

– Продължаваме подготовката за битка – обяви дрезгаво Роуан. Надзърна към Лоркан, после към Фенрис и Гавриел и цялото му изражение се промени, раменете му се изопнаха, а в очите му се яви сурова, пресметлива нотка. – Майев несъмнено знае, че сте тук. И ще използва кръвната клетва, когато ще ни удари най-тежко.

Майев. Една част от нея искаше да види кралицата, съумяла векове наред да владее стремлението и привързаността на воин като Лоркан. И да й каже две-три приказки.

Фенрис хвана дръжката на меча си и заяви със спокойствие, каквото Елида не беше виждала от него досега.

– Не знам как да постъпим.

Гавриел също беше в недоумение, вперил поглед в татуираните си ръце, сякаш очакваше да се натъкне на отговора там.

Накрая се обади Лоркан:

– Ако разбере, че се биете на наша страна, край с вас. Или ще ви убие, или по друг начин ще ви накара да съжалявате за избора си.

– Ами ти? – предизвика го Фенрис.

Лоркан плъзна очи към него, после ги върна към двамата воини.

– За мен всичко приключи още преди месеци. Вече просто чакам да видя как ще ми отмъсти.

Дали щеше да го убие. Или пак да го направи свой роб.

Коремът й се преобърна и едва се сдържа да не грабне ръката му, да го помоли да се спасява.

– Ще забележи, че сме намерили начин да заобиколим заповедта й да те убием – обади се накрая Гавриел. – Ако не ни убие, задето се бием срещу нея, то ще е заради това. Най-вероятно вече сме мъртви.

– Съмва се след половин час, ако случайно решите да опитате отново – подхвърли Лоркан.

Елида се напрегна. Но Фенрис рече:

– Точно това е замисълът й. – Елида притаи дъх, докато воинът вълк оглеждаше елфите пред себе си, братята си по оръжие. – Да ни раздели, защото знае, че обединени сме безспорна заплаха за нея.

– Не можем да се възправим срещу нея – изтъкна Гавриел.

– Така е – съгласи се Фенрис. – Но пък можем да помогнем на някой друг да го стори. – Той погледна към Роуан и додаде: – Когато миналата пролет ни призова да защитим Миствард, тръгнахме, преди Майев да е надушила. Избягахме.

– Достатъчно – изръмжа Лоркан.

Но Фенрис продължи, без да откъсва очи от Роуан.

– Като се върнахме, Майев ни наказа подобаващо. Върза Лоркан и позволи на Каирн да го бичува, когато си пожелае. Лоркан, незнайно защо, ни заповяда да не ти казваме. Но мисля, че Майев е разбрала какво сме направили заедно в Миствард и е осъзнала колко опасни можем да сме за нея.

Принцът извърна очи към Лоркан, без да прикрива състраданието си – състрадание, чийто отзвук Елида долови в собственото си сърце. Дори след такова наказание... Лоркан продължаваше да е верен на Майев. Елида докосна ръката му с пръсти. Останалите забелязаха, но имаха благоразумието да си замълчат. Особено когато Лоркан погали с палец опакото на ръката й.

Стана й чудно дали Роуан се досещаше, че Лоркан не им е заповядал да мълчат от стратегически подбуди, а навярно за да спести чувството за вина на принца. За да предотврати желанието му да отмъсти на Майев по начин, който несъмнено би навредил на самия него.

– Знаел ли си – попита го дрезгаво Лоркан, – че ще те накаже, преди да поемеш към Миствард?

Лоркан задържа погледа на принца.

– Всички бяхме наясно каква цена ще платим.

Гърлото на Роуан подскочи и той вдиша дълбоко, стрелвайки очи към стълбището, сякаш очакваше Елин да се появи оттам със спасението им в ръце. Нея обаче я нямаше и Елида се молеше, където и да беше сега кралицата, да почерпи така нужните им познания. Роуан се обърна към братята си.

– Можете да се досетите какъв ще е изходът от тази битка. Дори екипажът ни да се състоеше само от елфи, армадата на Майев пак щеше да ни превъзхожда.

Слънцето се раздвижваше отвъд далечната морска шир и в небето започнаха да се процеждат розови и лилави багри.

Гавриел отвърна:

– И преди са ни превъзхождали. – Надзърна към Фенрис, който кимна мрачно. – Ще останем, докато не получим друга заповед.

С последните си думи той надникна към Едион. В ашриверските очи на генерала изплува нещо, което много приличаше на благодарност.

Елида усети вниманието на Лоркан върху себе си и той не откъсна поглед от нея дори докато казваше на Роуан:

– Ще изпратиш Елида на брега, охранявана от толкова хора, колкото можеш да отделиш. Сториш ли го, мечът ми е твой.

Елида подскочи. Но преди да каже нещо, Роуан отговори:

– Дадено.

* * *

Роуан ги разпредели из целия флот, поверявайки на всеки от тях командването на няколко кораба. Фенрис, Лоркан и Гавриел изпрати в центъра и задния край, възможно най-далеч от очите на Майев. Двамата с Едион поеха фронтовата линия, а Дориан и Ансел – корабите зад нея.

Лизандра вече плуваше под вода в облика си на морски дракон, готова по негова заповед да атакува корпуса, носа и руля на корабите, които й беше посочил предварително. Роуан можеше да се обзаложи, че макар елфическите кораби да имаха защитни щитове, едва ли бяха пилели ценни сили по подводните им части. Лизандра щеше да ги удари неочаквано и безпощадно и да изчезне, преди да са осъзнали какво ги е нападнало изпод вода.

Зората пукна, ясна и слънчева, и обагри платната в златисто.

Роуан не си позволи да се замисля за Елин, където и да беше тя.

Минутите се нижеха, а от нея нямаше и следа.

Малка дъбова лодка се откъсна от флота на Майев и заплава към неговия кораб.

На борда й имаше само трима – и никой от тях не беше Майев.

Долови как хиляди очи от двете страни на опасно тясната ивица празна вода между армадите се впиват в приближаващата лодка. В него.

Воин с герба на Майев върху гърдите си стоеше изправен с удивително елфическо равновесие в лодката, докато двамата гребци я държаха на място.

– Нейно Величество очаква отговора ви.

Роуан бръкна в изчерпаните си запаси от сила, но по лицето му не трепна дори мускулче.

– Уведоми Майев, че Елин Галантиус не присъства, за да й даде отговор.

Елфът примигна и това беше единствената следа от учудване, която допусна върху лицето си. Лакеите на Майев бяха стриктно обучени, отлично запознати с наказанието за неопазване на тайните й.

– Принцеса Елин Галантиус получи заповед да се предаде – изтъкна елфът.

– Кралица Елин Галантиус не е на този кораб, нито на някой от другите във флота ни. Всъщност кралицата не е дори на брега, нито в съседните земи. Така че Майев е била толкова път за нищо. Ще оставим армадата ви невредима, ако сте съгласни да ни върнете жеста.

Елфът му се присмя.

– Думи на страхливец, съзнал, че врагът го превъзхожда числено. Думи на изменник.

Роуан му отвърна с бледа усмивка.

– Да видим какво има да ни каже Майев.

Елфът се изплю във водата. И лодката се върна в прегръдката на армадата.

За миг Роуан си спомни последните си думи към Дориан, преди да го изпрати да обгърне с щит поверените му кораби.

Моментът за извинения беше минал. Елин или щеше да се върне, или... не си позволяваше да обмисля другия вариант. Но поне можеха да й спечелят възможно най-много време. Да се спасят с бой – заради нея и заради бъдещето на армадата.

Лицето на Дориан бе разкрило същите мисли, когато стисна ръката му и промълви:

– Хич не е трудно да умреш за приятелите си, нали?

Роуан не си направи труда да го уверява, че ще оцелеят.

Кралят беше обучен в изкуството на войната, макар и още да не го беше упражнявал на практика. Вместо това му се усмихна мрачно и каза:

– Не, не е трудно.

Думите отново отекнаха в съзнанието му, докато изпращаше с поглед посланическата лодка. И за всеки случай, за да си открадне поне малко време, подсили допълнително щитовете им.

Слънцето се беше откъснало напълно от хоризонта, когато отговорът на Майев пристигна.

Но не с вестоносец в лодка.

Нахлу със залп стрели, толкова многобройни, че затулиха светлината в дъговидния си полет през небето.

– Щитове! – изрева Роуан не само на магьосниците, но и на войниците, които вдигнаха очукани щитове над главите си, за да се предпазят от черния дъжд.

Стрелите попаднаха в целта си и магията му се загърчи под ударите им. Върховете им бяха обвити в друга магия и Роуан стисна зъби в напън да я възпре. Откъм някои от другите кораби, където щитът му не беше толкова силен, се чуха писъци.

И армадата на Майев запълзя към тях.

64.

Тялото на Елин не беше тяло.

Осъзна го единствено защото в пустия, прибулен сумрак Манон имаше тяло. Почти прозрачно, призрачно тяло, но... все пак тяло.

Зъбите и ноктите на вещицата просветваха в смътната светлина, докато се взираше във виещите се сивкави мъгли.

– Какво е това място?

Огледалото ги беше пренесло... някъде.

– Знам колкото и ти, вещице.

Дали времето беше спряло отвъд мъглите? Дали Майев беше прекратила атаката си, научавайки, че я няма на кораба – или въпреки това ги беше нападнала? Елин не се съмняваше, че Роуан ще удържи фронта възможно най-дълго, както и че двамата с Едион ще поведат армията й. Но...

Независимо дали вещерското огледало беше Ключалката, която търсеха, очакваше да има поне някаква реакция към двата Ключа на Уирда в жакета й.

Но... нищо. Абсолютно нищо.

Елин извади Голдрин. Рубинът му проблесна смътно в мъглата – единственият цвят, единствената светлина.

– Не се отделяй от мен – каза й Манон. – И говори само когато е нужно.

Елин беше съгласна. Под краката им имаше твърда земя, но мъглата я скриваше – маскираше всяко доказателство, че вървяха по сбита пръст... носеше се само приглушеното стържене на подметките им...

– Накъде според теб? – прошепна Елин.

Но така и не им се наложи да решават.

Сучещата се мъгла притъмня и двете пристъпиха една към друга, заставайки гръб в гръб. Край тях се разля черна нощ – заслепи ги.

И тогава – бледа, забулена светлина изплува в мрака пред тях. Не, не пред тях. Приближаваше се. Кокалестото рамо на Манон се заби в нейното и телата им се притиснаха, образувайки непробиваема стена.

Но светлината мъждукаше и се разгръщаше, а в ядрото й се появяваха фигури. Придобиваха форма.

Щом цветното светило ги погълна и стана съвсем осезаемо, Елин проумя три неща.

Фигурите пред тях нито ги виждаха, нито ги чуваха, нито ги усещаха.

И се намираха в миналото. Преди хиляда години.

И пред тях стоеше Елена Галантиус, коленичила насред черен, пустеещ планински проход. Носът й кървеше, сълзите й се търкаляха по мръсното й лице и капеха по бронята й. Застанала бе пред обсидианов саркофаг.

По черната му повърхност с бледосин огън горяха Знаци на Уирда. А в средата му... Окото на Елена. Амулетът беше инкрустиран в камъка и златото му сияеше с девствен блясък.

В следващия миг, сякаш призрак дъхна отгоре му, Окото се замъгли – Знаците на Уирда също.

Елена протегна треперлива ръка и завъртя Окото три пъти в черния камък. То изщрака и скочи в отворената й длан, заключило саркофага.

Заключило го беше.

– Носила си Ключалката през цялото време – пророни Манон. – Но тогава огледалото...

– Струва ми се – отвърна шепнешком Елин, – че умишлено са ни подвели.

– Защо? – попита тихо вещицата.

– Май всеки момент ще разберем.

Спомен – това виждаха с очите си. Но какво толкова важно ги бяха изпратили да търсят точно когато целият свят рухваше край тях?

Елин и Манон се взряха мълчаливо в сцената пред себе си. И истината – най-сетне истината – започна да се изплита пред погледите им.

65.

Утро в Обсидиановите проходи

Ключалката беше изсякла саркофага от планината.

И с всяка искрица от силата си беше заточила Ераван в камъка, зазидала го беше вътре.

Усещаше как Мрачният владетел спи под черната плоча. Чуваше как армията му от изчадия пирува с човешка плът в долината под нея. Колко ли щеше да продължи клането, след като научеха, че Ераван е победен?

Не хранеше наивни надежди, че приятелите й са оцелели. Не и след толкова време.

Коленичила върху нащърбената черна скала, Елена се взираше в обсидиановия саркофаг, в изсечените в камъка символи. В началото сияеха, но вече започваха да гаснат, да се уталожват по местата си. Когато преди месеци открадна Ключалката от баща си, още не подозираше, не разбираше каква сила крие. И схващаше защо я е изковал. Знаеше само, че Ключалката може да се използва един-единствен път. И силата й... о, могъщата й, всепомитаща сила... беше спасила всички.

Гавин, който досега бе лежал окървавен зад нея, се свестяваше. Лицето му беше толкова обезобразено, че почти не виждаше красивите, свирепи черти под всичката кръв. Лявата му ръка висеше до тялото му, напълно безполезна – цената, която беше платил, отвличайки вниманието на Ераван, докато тя освобождаваше заряда на Ключалката. Но дори Гавин не знаеше плановете й. Не знаеше какво бе откраднала какво криеше от толкова месеци.

Елена не съжаляваше. Защото само така можеше да го спаси от сигурна смърт. И по-лошо.

Гавин огледа саркофага, празния, изящен амулет на Ключалката в дланта, отпусната върху бедрото й. Веднага го позна – беше го съзирал около врата на баща й през седмиците си в Оринт. Синият камък в средата му, някога пламтял със скрита сила, сега сякаш гаснеше. Почти напълно изчерпан.

– Какво си сторила?

Гласът му беше пресипнал от викане, докато бе търпял тормоза на Ераван. За да й спечели време да спаси народа им...

Елена стисна Ключалката в юмрука си.

– Затворен е. Не може да излезе.

– Ключалката на баща ти...

– Направено е вече – отвърна тя и обърна поглед към десетината древни, безсмъртни фигури от другата страна на саркофага.

Гавин подскочи и изсъска от болка при внезапното движение.

Бяха безформени. Просто сбор от светлина и сенки, вятър и дъжд, песен и спомени. Всичките самостоятелни, но и част от едно цяло, от едно съзнание.

Гледаха счупената Ключалка в ръцете й, угасналия камък.

Гавин опря чело в окървавената скала и извърна очи.

Костите на Елена потрепериха от близостта им, но тя не сведе лице.

– Потомката на сестра ни ни предаде – продума едната фигура, изваяна от море, небе и бури.

Елена поклати глава, мъчейки се да преглътне. Така и не успя.

– Спасих народа ни. Спрях Ераван...

– Глупачка – укори я привидението с много гласове, и животински, и човешки. – Нечистокръвна глупачка. Не помисли ли защо баща ти носи Ключалката със себе си, защо чака толкова години, събира сили? Той трябваше да освободи мощта й, да обедини трите Ключа на Уирда с портата им и да ни изпрати у дома, преди да я затвори завинаги. И нас, и Мрачния владетел. Ключалката беше изкована за нас. Обещана ни беше. А ти пропиля силата й.

Елена долепи длан в земята за опора.

– Баща ми притежава Ключовете на Уирда?

Дори не й беше загатнал... А Ключалката... мислеше я за просто оръжие. Оръжие, което беше отказал да използва в тази проклета война.

Те не й отговориха, но мълчанието им беше достатъчно потвърждение.

Тъничък, прекършен звук изпълзя от гърлото й.

– Съжалявам – пророни Елена.

Гневът им разтърси костите й, заплаши да спре сърцето в гърдите й. Фигурата от огън, светлина и пепел като че ли укроти яростта си за миг.

И си спомни.

Не беше виждала, нито говорила с майка си, откакто тя напусна тялото си, за да изкове Ключалката. Откакто Рианон Крочан помогна на Мала да влее същността си в нея, затваряйки могъщата сила на амулета в малкото вещерско огледало, превърнато в син камък, откъдето можеше да бъде освободена един-единствен път. Така и не споделиха с Елена защо го правеха. Не й довериха, че е нещо повече от оръжие, от което баща й ще има отчаяна нужда един ден.

Цената: смъртното тяло на майка й, животът, за който бе мечтала с Бранън и децата им. Оттогава бяха минали десет години. Десет години баща й чакаше Мала да се завърне, надяваше се да я види отново. Поне още веднъж.

Няма да ви помня, беше казала Мала на всички им, преди да отдаде живота си заради ключалката. Но ето я сега. Стоеше като остров от спокойствие сред бурята на останалите.

Сякаш си спомняше.

– Майко – прошепна умолително Елена.

Мала, носителката на светлината, извърна поглед от нея. Фигурата, която ги наблюдаваше с мъдри, нетрепващи очи, каза:

– Освободете го. Щом земните твари ни предадоха, нека им върнем услугата. Освободете Мрачния владетел от ковчега му.

– Не – замоли ги Елена, ставайки на крака. – Моля ви... умолявам ви. Кажете ми какво да направя, за да изкупя вината си, но моля ви, не го освобождавайте. Умолявам ви.

– Един ден ще се надигне от гробницата си – обеща фигурата, изтъкана от тъмнина и смърт. – Ще се събуди. Ти пропиля силата на нашата Ключалка за нелепост, а можеше да помогнеш на всички, ако само бе проявила търпение и прозорливост.

– Да се събуди тогава – продължи с умолителен, разтреперан глас Елена. – Нека някой друг наследи тази война, някой по-добре подготвен.

– Мерзавка – процеди фигурата с глас от стомана, щитове и стрели. – Само мерзавка би предала бремето другиму.

– Моля ви – прошепна Елена. – Вземете ми всичко. Всичко. Но не и това.

Като едно привиденията извърнаха погледи към Гавин.

Не...

Но майка й рече:

– Чакахме толкова време да се върнем у дома. Можем да почакаме още малко. Да победим над това... място още малко.

Не просто богове, а различни, още по-висши същества. За които времето беше течно, а телата – нематериални и гъвкави. Които можеха да съществуват на няколко места наведнъж, да се разстилат като хвърлени мрежи. Бяха могъщи, безкрайни и вечни както хората за еднодневките.

Не бяха родени в този свят. Навярно бяха попаднали в капан тук, минавайки през някоя Порта на Уирда. И бяха сключили сделка с баща й, с Мала, да ги изпратят у дома, ако вземат Ераван със себе си. А тя бе провалила всичко.

Фигурата с три лица каза:

– Ще чакаме. Но търпението ни има цена.

– Кажете ми я – отвърна Елена.

Ако вземеха Гавин, щеше да го последва. Тя не беше наследница на трона на баща си. За никого не беше важно дали ще си тръгне от планинския проход. Не знаеше дали ще понесе да го види отново, не и след безочливата си, горделива постъпка. Бранън я молеше да го изслуша, да почака. Тя обаче открадна Ключалката и избяга с Гавин, отчаяна да спаси родината си.

Триликата я огледа.

– Наследниците на Мала също ще пролеят кръв, за да изковат Ключалката наново. И ти ще ги водиш като агнета на заколение, за да платят цената за твоя избор да пропилееш силата й тук, по тази дребна битка. Ти ще покажеш на бъдещата потомка как да изкове нова Ключалка с дарбите си от Мала и как да използва ключовете, за да ни изпрати у дома. Първоначалната ни сделка остава в сила: ще вземем Мрачния владетел с нас. Ще го разкъсаме в нашия свят, където ще е просто прах и помен. А когато си тръгнем, ти ще покажеш на потомката как да затвори вратата след нас, така че Ключалката да я задържи завинаги. Като отдаде жизнената си сила до последна капка. Както беше готов да стори баща ти в подходящия момент.

– Моля те – пророни Елена.

Триликата рече:

– Разкажи на Бранън Дивия огън за случилото се тук; за цената, която един ден ще платят потомците му. Кажи му да се подготви.

Тя позволи на думите, на проклятието да попият в съзнанието й.

– Добре – прошепна.

Но фигурите вече ги нямаше. От тях бе останала само топлина, сякаш слънчев лъч бе погалил бузата й.

Гавин вдигна глава.

– Какво си сторила? – повтори той. – Какво им даде?

– Ти не... не чули?

– Само твоите думи – промълви дрезгаво той с мъртвешки бледно лице. – Техните – не.

Тя впери поглед в саркофага пред тях, чийто черен камък беше вкопан в пръста на прохода. Неподвижен. Трябваше да построят нещо около него, да го скрият от хорските очи.

– Цената ще бъде изплатена... по-късно – пророни Елена.

– Разкажи ми.

Подпухналите му, сцепени устни едва изричаха думите. Тъй като и бездруго вече беше навлякла проклятието върху себе си, върху потомството си, не смяташе, че има какво да загуби от една лъжа. Само още веднъж, за последно.

– Ераван ще се събуди отново... един ден. Когато настъпи моментът, ще помогна в борбата срещу него.

В очите му играеше съмнение.

– Можеш ли да вървиш? – попита тя, протягайки ръка да му помогне.

Изгряващото слънце обагряше черните планини в златисто и червено. Беше сигурна, че долината отвъд тях се къпеше в алено.

Гавин пусна дръжката на Дамарис със счупените си пръсти. Но не прие ръката й.

И не й каза какво бе усетил, докосвайки Меча на Истината, какви лъжи бе почувствал и разбудил.

Повече никога не продумаха за този ден.

Вечер в Храма на Сандриан, Каменните блата

Принцесата на Ейлве скиташе из Каменните блата от седмици, търсейки отговори на загадки отпреди хиляда години. Отговори, които можеха да спасят обреченото й кралство.

Ключове, порти и ключалки – портали, руини и предсказания. Това си шепнеше принцесата в седмиците на самотния й поход през блатата, докато ловуваше, за да оцелее, бореше се със зъбати, отровни зверове и четеше посланията на звездите за развлечение.

А когато най-сетне достигна храма, когато се изправи пред каменния олтар и сандъка – същия като този под Морат, но светъл, – тя й се яви.

– Ти си Нехемия – пророни.

Принцесата се завъртя. Изцапаните й, влажни кожени дрехи изскърцаха от рязкото движение, а златните украшения по краищата на сплетената й коса издрънчаха.

Преценяващ поглед и... очи, прекадено стари за лицето на осемнайсетгодишно момиче; очи, взирали се дълго в мрака между звездите, копнели да разгадаят тайните му.

– А ти си Елена.

Елена кимна.

– Защо си дошла?

Принцесата на Ейлве кимна с изящна брадичка към каменния сандък.

– Нали съм призована да го отворя? Да науча как да избавя народа ни и да платя цената?

– Не – отвърна тихо Елена. – Не ти. Не по този начин.

Стиснатите устни бяха единственият белег за недоволството на принцесата.

– Тогава по какъв начин трябва да пролея кръвта си, милейди?

От толкова време наблюдаваше и чакаше, и плащаше за грешките си. Прекадено много време.

А сега мракът се разсейваше... и щеше да изгрее ново слънце. Трябваше да изгрее.

– Потомците на Мала ще платят, не ти.

Гърбът й се скова.

– Не отговори на въпроса ми.

На Елена й се щеше да задържи думите, да ги заключи в себе си. Но такава беше цената на кралството й, на народа й. За това кралство и неговия народ. И други.

– В Севера кръвта на Мала се е разделила на две. От едната страна е родът Хавилиард, чийто принц носи очите на другаря ми и моята сурова магия... с жестоката й мощ. От другата страна е родът Галантиус, където кръвта й се е запазила най-истинска: в огън, живи въглени и пепел.

– Елин Галантиус е мъртва – обяви Нехемия.

– Напротив. – Не, беше я спасила и още плащаше за постъпката си от онази зимна нощ. – Просто се крие, забравена от свят, който се радва, че великата й сила е угаснала, преди да съзрее.

– Къде е тогава? И какво общо има всичко това с мен, милейди?

– Ти познаваш добре историята, играчите и залозите. Познаваш Знаците на Уирда и знаеш как да ги използваш. Разгадала си грешно загадките, решавайки, че ти трябва да дойдеш тук. Но това огледало не е Ключалката; то е просто вир от спомени. Изковано от трима ни с баща ми и Рианон Крочан. Изковано заради наследницата на това бреме, за да разбере някой ден. Да научи всичко, преди да вземе своето решение. Тази среща също ще окаже своето влияние за него. Ето защо си призована тук.

Мъдрото, младо лице чакаше безмълвно.

– Върви на север, принцесо – продължи Елена. – Върви в двора на врага си. Срещни се с когото трябва, уреди си покана, направи всичко нужно, за да влезеш в двора на врага си. Двете кръвни линии ще се слеят там. Вече са се устремили една към друга.

– Елин Галантиус пътува към Адарлан?

– Не Елин. Не и с това име, с короната си. Но ще я познаеш по очите – тюркоазени с ядро от злато. По белега на челото й – знака на безименния, знака на Бранън. Напътствай я. Помагай й. Тя ще има нужда от теб.

– А цената?

Елена ги мразеше.

Мразеше боговете, измислили това наказание. Мразеше себе си. Мразеше дълга си, всички тези ярки светлини...

– Повече никога няма да зърнеш Ейлве.

Принцесата се загледа в звездите, сякаш й мълвяха, сякаш отговорът бе изписан сред тях.

– Ще оцелее ли народът ми? – попита с тъничък, тих гласец.

– Не знам.

– Тогава ще го подготвя. Докато съм в Рифтхолд, ще обединя бунтовниците, ще настроя континента за война.

Нехемия откъсна очи от звездите. На Елена й се прииска да падне на колене пред младата принцеса, да й се примоли за прошка.

– Един от тях трябва да е готов да стори нужното – каза Елена.

Нямаше друг начин да обясни, да се извини.

Нехемия преглътна.

– Тогава ще помогна с каквото мога. В името на Ерилея. И народа ми.

66.

Едион Ашривер се учеше как да убива и да държи фронта в битка още откакто набра достатъчно сили да вдигне меч. Коронован принц Рое Галантиус лично се бе заел с обучението му и му поставяше стандарти, които някои биха нарекли твърде взискателни за младо момче.

Но Рое бе знаел, мислеше си Едион, докато стоеше на носа на кораба с въоръжените войници на Ансел от Брайърклиф зад себе си. Още тогава бе знаел, че Едион ще служи на Елин, и когато чужди армии оспорваха могъществото на Носителката на огъня... можеше да не се състоят от простосмъртни.

Рое – Евалин – бяха предвещали, че армията от безсмъртни, която сега се простираше пред тях, един ден ще навести тези брегове. И се бяха погрижили Едион да е готов, когато това се случи.

– Щитове – нареди той на мъжете, когато и вторият залп стрели заваля откъм армадата на Майев.

Магическата мантия около корабите им устояваше на нападението благодарение на Дориан Хавилиард и макар да се радваше, че им спестява кръвопролитията, след глупавия му номер с Елин и Манон, Едион стискаше зъби от яд при всяка цветна вълна, с която щитът откликваше на вражеските удари.

– Това са войници също като вас – продължи Едион. Не се подлъгвайте по заострените уши. И те кървят като нас. И умират от същите рани.

Не си позволи да погледне назад – към кораба, който баща му командваше и закриляше с щита си. Гавриел си бе мълчал, докато Фенрис разкриваше на армията им как да умъртвят бързо възстановяващ се елфически воин: трябваше да разсичат мускулите им, вместо да ги ръгат с мечовете. Срежеха ли някое сухожилие, можеха да повалят безсмъртния за достатъчно дълго, че да го убият.

На думи звучеше лесно. Ала войниците бяха пребледнели при мисълта за сражение с елфически воини. И то с право.

Работата на Едион не беше да им припомня явните факти, а да ги направи готови да умрат, да им покаже колко необходима е предстоящата битка. Страхът можеше да разбие всеки боеви строй по-бързо от вражеска атака.

Рое – истинският му баща – го беше научил на това. И Едион се беше уверил в правотата му по време на годините си в Севера; докато с Гибелния легион воюваха затънали до колене в кал и кръв.

Искаше му се те да бяха до него, не непознати войници от Пустошта.

Но нямаше да позволи на собствения му страх да подрони решимостта му.

Вторият залп на Майев се издигна нагоре и нагоре в небето. Стрелите летяха по-бързо и по-надалеч от тези на простосмъртните. Бяха по-точни.

Невидимият щит над тях потрепери, обсипан със сини и лилави отблясъци; стрелите изсъскваха при сблъсъка си с него и се плъзваха по повърхността му.

Ала вече се предаваше, защото върховете им бяха обгърнати с магия.

Войниците на палубата запристъпваха нервно, приготвяйки щитовете си, а бушуващият им страх покриваше сетивата на Едион като петмез.

– Просто дъждец, момчета – ухили им се той. – Мислех, че точно вие, копелета такива, сте свикнали с дъждове в Пустошта.

Чуха се няколко недоволни сумтежа, но металните им щитове спряха да треперят.

Едион се засмя, макар и насила. Превърна се във Вълкът от Севера, готов да пролива кръв по южните морета. Както го беше учил Рое дълго преди Терасен да падне под сянката на Адарлан.

Но нямаше да се повтори. Никога повече – и в никакъв случай нямаше да се дадат точно на Майев. Не и тук, без свидетели.

Напред, при фронтовата линия, магията на Роуан проблесна в бяло – беззвучен сигнал.

– Пригответе стрелите – нареди Едион.

Простенаха лъкове и стрелите се устремиха към небето. Още един проблясък.

– Стреляйте! – изрева Едион.

Светът притъмня под облак от стрели, летящи към армадата на Майев.

Буря от стрели, за да отвлекат вниманието им от истинската заплаха под вълните.

* * *

Водата беше по-тъмна тук и слънцето се процеждаше на тънки снопове между дебелите кореми на корабите, струпани на повърхността й.

Шумотевицата беше привлякла и други същества, кръвожадни хищници, дебнещи месото, което несъмнено щеше да завали след сблъсъка на двете армади.

Като видя проблясъка, Лизандра се гмурна надълбоко, заобикаляйки мършоядите, сливайки се с групичките им възможно най-добре, докато плуваше стремително.

Беше усъвършенствала морския дракон. Беше му дала по-дълги крайници и хватателни палци.

На опашката му – повече сила, по-добър контрол. Собствената й мисия през дългите дни на път. Да подобри нещо, което вече съществуваше. Да измени някое от творенията на боговете по свой вкус.

Лизандра достигна първия посочен от Роуан кораб. Обяснил и бе подробно къде и как точно да атакува. Затова само удари с опашка и рулят се разхвърча на парчета.

Крясъците я достигнаха дори под водата, а тя вече се беше завтекла към следващия белязан кораб.

Този път използва ноктите си – сграбчи руля и го изтръгна от носа. Сетне проби дупка в кила с топката в края на опашката си. Топка, не боздуган, защото шиповете му се бяха забивали в корабите при Залива на Черепа. Ето защо бе превърнала опашката си в таран.

Стрелите заваляха с по-голяма точност от тези на валгските войници, пронизвайки водата като сноповете слънчева светлина. Но Лизандра и за това се беше подготвила.

Върховете им отскачаха от люспи от паякова коприна. Беше опознала материала, изучавайки с часове крилете на Абраксос – търсейки начин да обгърне собствената си кожа в непробиваемата тъкан.

Тя разби следващия щурвал и още един. И още един.

Елфите я нападаха с бойни викове. Ала харпуните им бяха твърде тежки, а тя се гмуркаше прекадено надълбоко, прекадено бързо. Камшици от водна магия се стрелкаха след нея, за да я впримчат. Но тя се изплъзваше и на тях.

Дворът, който можеше да промени света, повтаряше си отново и отново, докато умората й натежаваше, докато обездвижваше кораб след кораб и пробиваше дупки в корпусите им.

Дала бе клетва пред този двор, пред това бъдеще. Пред Едион. И кралицата й. Нямаше да ги подведе.

И ако проклетата Майев искаше да воюва с тях, да ги нападне, когато бяха най-уязвими... Лизандра щеше да я накара да съжалява.

* * *

Магията на Дориан се бунтуваше, докато вражеската армада сееше хаос. Въпреки това той успяваше да задържи щитовете цели, кърпейки местата, пронизани от стрели. Но силата му започваше да го предава, твърде бързо изцедена – или заради някой номер на Майев, или заради магията по върховете на стрелите.

Дориан обаче стисна зъби и отново подчини магията на волята си, докато виковете на Роуан да не отстъпват ехтяха над водата – усилени от Гавриел по същия начин, по който бе подсилил собствения си глас в Залива на Черепа.

Въпреки че по корабите на Майев наставаше смут заради неочакваната подводна засада, армадата й се простираше чак до хоризонта.

Елин и Манон още не се бяха върнали.

Елф, обзет от бясна, смъртоносна паника, беше достатъчно ужасяваща гледка. Втори такъв значеше катаклизъм.

След като Елин и Манон влязоха в огледалото, Дориан подозираше, че само беснеенето на Едион бе изтръгнало Роуан от кръвожадната ярост, в която бе потънал. И само пулсиращата синина върху скулата му бе възпряла Роуан да му нанесе втора такава.

Дориан погледна към фронтовата линия, към елфическия принц, застанал на носа на кораба си с меч и брадва в ръце, с колчан стрели и лък през гърба и съвършено наточени ловджийски ножове навсякъде по тялото си. Май в крайна сметка не се беше опомнил.

Не, Роуан вече беше потънал в ледовит гняв, който караше магията на Дориан да трепери дори от това разстояние.

Долавяше силата на Роуан – също както бе усещал тази на Елин да се надига.

Когато Елин и Манон изчезнаха, принцът вече беше проникнал надълбоко в запасите си. През последния час, след като Едион съсредоточи страха и гнева си към предстоящата битка, се бе гмурнал още по-навътре. И сега силата му се вълнуваше край тях досущ като морето под краката им.

Дориан беше последвал примера му, уповавайки се на онова, което го беше научил. Вече лед обгръщаше вените му, сърцето му.

Едион му каза едно-единствено нещо, преди да замине за отредения му кораб от армадата им. След като приплъзна ашриверските си очи по него, задържайки ги върху синината, която той му беше направил, заяви:

– Страхът е смъртна присъда. Започне ли сражението, не забравяй, че не е нужно да оцелеем, а само да ги обезсилим достатъчно, че когато тя се върне... да ги изтреби до крак.

Когато. Не ако. Но намереше ли Елин телата им – стига морето да не ги погълнеше преди това... вероятно гневът й щеше да изпепели целия свят.

И може би така трябваше да стане. Може би този свят го заслужаваше.

Може би Манон Черноклюна щеше да й помогне. Може би двете щяха да властват заедно над останките.

Щеше му се да бе имал повече време да поговори с вещицата. Да я опознае не само телесно.

Защото макар и с унищожени щурвали... корабите пълзяха към тях.

Елфически воини. Родени и обучени да убиват.

Едион и Роуан изпратиха още един залп стрели по тях. Но вражеските щитове ги разбиха на парчета, преди да са достигнали целта си. Не ги чакаше нищо добро.

Той преглътна с разтуптяно сърце, докато корабите на Майев обкръжаваха уплашените им братя по оръжие и напредваха бавно към границата помежду им.

Магията му се загърчи.

Трябваше да се прицели внимателно. Да я използва добре.

Не вярваше да остане съсредоточена, ако я освободеше наведнъж.

Роуан го беше предупредил за това. Казал му беше да изчака, докато армадата ги наближеше достатъчно. Докато прекосеше границата. Докато принцът дадеше заповед за атака.

Но в тялото му вече се бореха огън и лед, напираха да излязат.

Продължи да наблюдава с гордо вдигната глава как все повече кораби застигат осакатените в предните редици и се изравняват с тях.

Дориан знаеше, че ще боли. Ще боли да разруши магията си, а после и тялото си. Ще боли да гледа как събратята му по оръжие падат един по един.

Роуан обаче удържаше корабите си на място, не им позволяваше да отстъпят.

Вражеският флот приближаваше неумолимо, разстилаше се да обхване цялата фронтова линия, тласкан от мощни ръце и масивни гребла. Стрелците бяха обтегнали тетивите и слънчевата светлина проблясваше по излъсканите брони на жадните за битка елфически воини. Отпочинали и готови настървени за сеч.

Майев нямаше да им даде втори шанс за капитулация. Щеше да ги смачка само и само да накаже Елин.

Дориан беше подписал смъртните им присъди, изпращайки Манон и Елин в света отвъд огледалото. Беше ги предал заради догадки.

Но Роуан от рода на Белия трън не ги беше предал. Защото, докато вражеските кораби се плъзваха измежду разбитите си спътници от предната линия, Дориан зърна, че над всеки от тях се развяваше един и същи флаг.

Сребрист с образа на пищящ ястреб.

А черните флагове с бухал по тях – флаговете на Майев – падаха един по един.

И когато изчезнаха напълно, елфическите кораби със сребристия флаг на рода на Белия трън откриха огън срещу собствената си армада.

67.

Роуан беше разказал на Енда за Елин.

Беше разказал на братовчед си за жената, която обичаше, за кралицата, чието сърце гореше с див огън. Беше му разказал за Ераван и заплахата от ключовете, за ламтежа на Майев по тях.

А после беше паднал на колене и се беше помолил на Енда за помощ.

Да не открива огън по армадата на Терасен.

А по тази на Майев.

Да не пропилява единствения им шанс за мир. За победа над мрака в лицето на Морат и Майев, за победа, преди да ги е погълнал. Да се бори не за поробилата ги кралица, а за онази, която ги бе спасила.

Ще си помисля, беше отвърнал Ендимион.

Получил отговора му, Роуан беше отлетял към кораба на една от братовчедките си. Принцеса Селен, най-младата му хитроумна братовчедка, го беше изслушала. Оставила го беше да й се моли. А после с лека усмивка му беше дала същия отговор. Ще си помисля.

И така Роуан кацаше от кораб на кораб. При братовчедите, които очакваше да чуят молбата му.

Измяна – за това им се молеше. Измяна и предателство, толкова тежки, че повече никога нямаше да се завърнат в родината си. Земите и титлите им щяха да бъдат иззети или унищожени.

И когато невредимите им кораби се изравниха с онези, които Лизандра вече беше застопорила, когато атакуваха с магия и стрели нищо неподозиращите сили на Майев, Роуан изрева на собствения си флот:

– Сега, сега, сега!

Греблата плеснаха във вълните и мъжете загребаха като побеснели към потъналата в хаос армада.

Всеки от братовчедите му се беше обърнал срещу Майев

Всеки един. Сякаш се бяха срещнали и бяха решили дружно да рискуват до пълен погром.

Роуан не бе имал собствена армия, която да предостави на Елин. На Терасен.

Затова й беше спечелил армия. Макар и Елин вече да беше взела всичко, което наистина искаше от него.

Сърцето му. Предаността му. Приятелството му.

И на Роуан му се прииска неговото Огнено сърце да беше сред тях, да види как родът на Белия трън атакува със страшна мощ флота на Майев и над вълните избухва буря от лед и вятър.

* * *

Лоркан не вярваше на очите си.

Не вярваше на очите си, когато една трета от армадата на Майев най-ненадейно откри огън срещу останалите й кораби.

Но веднага се досети – досети се, без дори да търси потвърждение, че флаговете над отцепническите кораби ще са сребристи.

Както и да ги беше привлякъл на тяхна страна, когато и да го бе сторил...

Белотрън бе успял. Заради нея.

Всичко заради Елин.

Роуан заповяда гръмко да разделят корабите на Майев помежду си, да се възползват от предимството си.

Лоркан, леко зашеметен, предаде заповедта му на собствените си кораби.

Майев нямаше да се примири с това. Щеше да заличи рода на Белия трън от лицето на земята.

При все това братовчедите му нападаха с лед и вятър собствения си флот, пронизваха със стрели и харпуни дърво и войници.

Вятър забрули косата му и Лоркан осъзна, че Белотрън напряга магията си до краен предел, за да тласне собствените им кораби в брана, преди братовчедите му да са загубили надмощието си. Глупци, всичките до един.

Глупци, и все пак...

Синът на Гавриел викаше името на Белотрън. Победен вик, дявол да го вземе. И мъжете го заповтаряха след него.

Тогава се извиси и гласът на Фенрис. На Гавриел. На червенокосата кралица. На краля от рода Хавилиард.

Армадата им се понесе към тази на Майев през море и платна и мечовете им проблеснаха на яркото утринно слънце. Дори ритъмът на греблата като че ли следваше победоносния напев.

Устремени към битката, към кървавата свада, всички ревяха името на принца.

Лоркан си даде секунда за размисъл върху всичко това – върху силата, подтикнала Роуан да заложи толкова на карта. И се зачуди дали именно тя не беше нещото, способно да хване и Майев, и Ераван неподготвени.

Но Майев – тя беше някъде в армадата си.

И щеше да им отмъсти. Да отвърне на удара, да ги накара да си платят...

Роуан заби армадата им в предните редици на вражеската, освобождавайки леда и вятъра си заедно със стрелите им.

И когато неговата магия изнемогнеше, тази на Дориан поемаше.

Невъзможната победа бе станала напълно възможна. Стига Белотрън и останалите да смогнеха да задържат позициите си, да устоят на ответния удар.

Лоркан заиздирва с поглед Фенрис и Гавриел сред кораба и войници.

И разбра, че Майев е отвърнала на удара, когато ги видя… щом съзря как се сковават един след друг. Как Фенрис скача във въздуха със засилка и изчезва. Белия вълк на Доранел мигновено изникна до Гавриел сред крясъците на смаяни от изненадващата му поява войници.

Той сграбчи ръката на Гавриел и в следващия миг изчезнаха заедно с напрегнати лица. Но преди от двама им да остане само слънчева светлина и морски пръски, Гавриел съумя да изпрати предупредителен поглед на Лоркан и да посоча нещо.

Лоркан извърна очи натам, съзнавайки колко бе рискувал с неподчинението си Гавриел.

И кръвта му изстина.

Майев позволяваше битката да се вихри във водите, защото тя самата си имаше друго занимание. Защото дори не се намираше във водата.

Беше на брега.

Натам бе посочил Гавриел. Не към плажа в далечината, а нагоре по брега – на запад.

Точно където бе оставил Елида преди няколко часа.

И Лоркан светкавично забрави битката, забрави обещанието си към Белотрън.

Защото първо на нея бе дал обещание.

Войниците имаха благоразумието да не се възпротивят когато той прехвърли командването на един от тях и скочи в близката лодка.

* * *

Елида не виждаше битката от скривалището си между пясъчните дюни. Но въпреки съскането на тревите край нея чуваше крясъците и тътена.

Опитваше да не се заслушва в глъчката на боя, а вместо това да се помоли на Анийт да помогне на приятелите й. Да опази Лоркан жив и да не допуска Майев до него.

Но Анийт кръжеше зад рамото й.

Виж – повтаряше й, както често правеше. – Виж, виж, виж.

Наоколо нямаше нищо, освен пясък, трева, вода и синьо небе. Никого, освен осемте войници, на които Лоркан бе заповядал да я пазят и които лежаха върху дюните – или облекчени, или разочаровани, задето пропускаха битката, вихреща се отвъд чупката на брега.

Гласът на богинята стана трескав.

Виж, виж, виж.

В следващия миг Анийт изчезна. Не – избяга.

Откъм блатата се носеха купести облаци и сякаш плаваха към източния хоризонт, откъдето слънцето започваше да се издига.

Елида стана и се подхлъзна леко върху стръмната дюна.

Вятърът брулеше тревите, а облаците лека-полека притуляха слънцето, карайки топлия пясък да посивее.

Нещо се задаваше.

Нещо, което знаеше, че Елин Галантиус черпи сили от слънчевата светлина. От Мала.

Устата на Елида пресъхна. Ако Върнън я намереше тук... този път нямаше да му се измъкне.

Войниците върху дюните зад нея се размърдаха, забелязали странния вятър, облаците. Усетили, че прииждащата буря не е природна стихия. Щяха ли да удържат атака на илкени достатъчно дълго, че да пристигне помощ? Или Върнън щеше да изпрати повече този път?

Но не Върнън донесе вятърът.

68.

Болеше я.

Болеше я да гледа Нехемия, млада, силна и мъдра. Да я слуша как говори с Елена в блатата сред същите онези руини.

Към тази болка се прибави и още една.

От това, че Елена и Нехемия се познаваха и бяха кроили планове заедно.

От това, че Елена бе започнала всичко още преди хиляда години.

От това, че Нехемия бе отишла в Рифтхолд да посрещне смъртта си.

Както и от ясното осъзнаване, че ще трябва да пречупи Елин – да я пречупи със смъртта си, за да остави асасинския живот и да се възкачи на трона си.

Пред Елин и Манон се разкри друга сцена. На потаен разговор в полунощ, дълбоко под стъкления дворец.

Кралица и принцеса се срещаха скришом. Както правеха вече месеци наред.

Кралицата искаше от принцесата да плати цената, която й бе предложила сред блатните руини. Да уреди собствената си смърт – да сложи начало на всичко. Нехемия беше предупредила Елена, че тя, Елин, ще рухне. По-лошо – ще пропадне в толкова дълбока бездна от гняв и отчаяние, че няма да успее да изпълзи от нея. Не и като Селена.

И имаше право.

Елин трепереше – трепереше в полувидимото си тяло, трепереше толкова силно, че очакваше плътта й всеки момент да се отлепи от костите й. Манон пристъпи по-близо до нея, навярно единствената утеха, която вещицата можеше да й предложи: подкрепа.

Отново впериха погледи във виещата се мъгла, където сцените — спомените — протичаха като в театър.

Елин не знаеше дали ще понесе още една истина. Още едно доказателство, че Елена бе предала двама им с Дориан на боговете заради нелепата грешка, която бе допуснала, недоразбирайки истинската цел на Ключалката, затваряйки Ереван в саркофага, вместо да остави Бранън да го довърши веднъж завинаги – и да изпрати боговете в света, който наричаха свой дом, за да повлекат и Мрачния владетел със себе си.

Да ги изпрати у дома... като отвореше Портата на Уирда с ключовете. И я запечаташе за вечни времена с новата Ключалка.

Безименна е цената.

Трябваше да използва собствената си сила, макар и изцедена до последна капка, да заложи собствения си живот за изковаването на новата Ключалка. Да използва ключовете един-единствен път – само веднъж, за да изпрати боговете и Ераван в техния свят, а после да затръшне портата завинаги.

Спомените се запрехвърляха един след друг.

Елена и Бранън си крещяха в стая, която Елин не беше виждала от десет години — кралските покои в двореца на Оринт. Нейните покои — или поне щяха да бъдат в един друг живот. Около гърлото на Елена блещукаше амулет: Окото. Първата и вече счупена Ключалка, която Елена, вече кралица на Адарлан, навярно носеше, за да й напомня за грешката й за обещанието й към разярените богове.

Свадата с баща и не стихна дълго време, докато принцесата не напусна кралските покои. А Елин знаеше, че Елена повече не се бе върнала в този бляскав дворец в Севера

Следващата сцена започна с вещерското огледало в незнайна каменна зала. Чернокоса красавица с корона от звезди стоеше пред Елена и Гавин и им обясняваше каква роля играе огледалото – че ще съхрани спомените в себе си. Рианон Крочан. Манон се взираше нетрепващо в нея и очите на Елин запрескачаха между двете жени.

Лицата им... бяха еднакви. Лицето на Манон и това на Рианон Крочан. Последните крочански кралици – всяка от своята епоха.

Сетне пред тях изплува образът на Бранън – заровил лице в дланите си, той ридаеше пред загърнато в покров тяло върху каменен олтар. Под плащеницата лежеше съсухреното тяло на старица.

Елена, жертвала безсмъртието си в името на човешки живот с Гавин. Бранън, още изглеждащ на трийсет.

И отново Бранън – огньовете на хиляда ковашки пещи озаряваха червеникавозлатистата му коса; беше оголил зъби над металния диск върху наковалнята и мускулите на гърба му се гърчеха под бронзовата му кожа, докато блъскаше и блъскаше, и блъскаше с чука.

Ковеше Амулета на Оринт.

Сложи два къса черен камък от двете му страни и ги заби в метала с яростен замах.

После изписа посланието на гърба му със Знаци на Уирда.

Послание за нея.

За истинската му наследница, стига Елена да понесеше наказанието си и да изпълнеше клетвата си към боговете. Наказанието и клетвата, които ги бяха разделили. С които Бранън не можеше да се примири. Не и докато имаше сила в тялото си.

Безименна е цената. Това бе изписано със Знаци на Уирда върху гърба на амулета. Онази, която носеше белега не Бранън, знака на безименния... тя щеше да е цената за края на всичко.

Посланието върху Амулета на Оринт беше единственото предупреждение, което можеше да й даде, единственото извинение за постъпката на дъщеря му, макар и да съдържаше тайна, толкова гибелна, че никой никога не биваше да я разбира.

Но щеше да й остави улики. За да довърши започнатото от тях.

Бранън бе изградил гробницата на Елена със собствените си ръце. Бе изсякъл посланието си към Елин в нея.

Загадки и улики. Само чрез тях му бе позволено да й явява истината, за да укрива ключовете от света, от силите, които биха ги използвали за власт и унищожение.

После изкова Морт... метала за чукалото, подарено му от Рианон Крочан, която погали бузата на краля, преди да напусне гробницата.

Рианон вече я нямаше, когато Бранън пъхна парчето черен камък под украшението в короната на Елена – втория Ключ на Уирда.

Когато остави Дамарис в Стойката му до втория саркофаг. За смъртния крал, когото ненавиждаше и бе търпял единствено заради дъщеря си. Макар и Гавин да му беше отнел дъщерята – дъщерята на душата му.

А за последния ключ... отиде в храма на Мала.

Още от самото начало именно там искаше да сложи край на всичко.

Бълбукането на лавата край храма беше песен в кръвта му, зов. Приветствие.

Само онези с дарби като неговите – нейните – можеха да стигнат до древния храм. Дори жриците не стъпваха на острова в сърцето на огнената река. Само наследницата му щеше да успее. Или носителят на ключ.

Затова Бранън скри последния под една каменна плоча.

А после влезе в реката от лава, в горящото сърце на възлюбената си.

И Бранън, крал на Терасен, Господар на огъня, не излезе

Елин не знаеше защо се учудва, че е способна да плаче в това си тяло. Че и в него имаше сълзи за проливане.

И ги изля за Бранън. Който знаеше какво обещание бе дала Елена на боговете – и с мъка бе склонил да предаде това бреме на някого от наследниците си.

Опитал бе да й помогне с каквото може. Да смекчи удара на клетвата, щом не беше способен да я отклони напълно. Да й даде шанс.

Безименна е цената.

– Не разбирам какво значи това – прошепна Манон.

Елин не намираше думи да й обясни. Дори на Роуан не бе успяла да каже.

Но тогава Елена им се яви, истинска колкото тях, и впери поглед в избледняващата златиста светлина на храма от чезнещия спомен.

– Съжалявам – обърна се към Елин тя.

После тръгна към нея, а Манон се скова и отстъпи встрани.

– Не виждах друг начин – продължи Елена.

В очите й се четеше искрена болка. Разкаяние.

– С причина ли избра мен, или просто искаше да спасиш безценната кръв на Гавин? – Гласът, изтръгнал се от гърлото на Елин, беше суров, злобен. – Защо да проливаш хавилиардска кръв, когато можеш просто да се върнеш към старите си навици и да предадеш бремето на друг?

Елена изтръпна.

– Дориан не беше готов. За разлика от теб. С Нехемия направихме този избор, за да се уверим, че всичко ще протече по план.

– По план – пророни Елин. – За да ме принудиш да почистя кашата, която ти забърка, защото си проклета крадла и страхливка?

– Боговете искаха да страдам – отвърна Елена. – И страдах. Знаейки, че ти ще трябва да се пребориш с всичко това. да носиш бремето... От хиляда години чувството за вина непрестанно раздира душата ми. Толкова лесно ми беше да се съглася, да си представя, че ще си просто някоя непозната, която няма да поиска да научи истината, а просто ще трябва да е на правилното място с правилната дарба, но... но ето че съм грешала. Жестоко съм грешала. – Елена вдигна ръце пред себе си с длани нагоре. – Мислех, че Ераван ще се надигне и светът просто ще се изправи срещу него. Не подозирах, че... че ще се спусне мрак... че народът ти ще страда. Ще страда, макар че аз опитах да опазя своя от същото страдание. А имаше толкова много гласове... толкова много, дори преди Адарлан да превземе земите ти. Точно тези гласове ме събудиха. Гласовете на онези, които се молеха за отговор, за помощ. – Очите на Елена се плъзнаха към Манон и обратно към нейните. – Гласове от всички кралства, от всички раси. Човеци, вещици, елфи... И всички се преплитаха в гоблен от блянове, всички се молеха за едно и също нещо... По-добър свят. Тогава се роди ти. Като оръжие срещу сгъстяващия се мрак с огъня си. Огънят на баща ми, могъществото на майка ми... най-сетне преродени. И беше толкова силна, Елин. Толкова силна и толкова уязвима. Не към външни заплахи, а към тази в собственото ти сърце, към самотата, която идва с такава мощ. Но някои знаеха какво носиш в себе си, какво можеш да дадеш на света. Родителите ти, дворът ти, прачичо ти... и Едион. Едион усещаше, че си Обещаната кралица, без да знае нищо и за теб, и за мен, и за онова, което сторих, за да спася народа си.

Думите й я блъскаха като камъни.

– Обещаната кралица – повтори Елин. – Но не на света. На боговете... на ключовете.

Обещана да изплати цената. Да се жертва, за да обедини ключовете и портата веднъж завинаги.

Деанна не се беше явила само за да й каже как да използва огледалото, а за да й напомни, че принадлежи на тях. Че има дълг към тях.

Елин пророни тихо:

– Онази нощ не оцелях в река Флорин по чист късмет, нали?

Елена поклати глава.

– Не сме...

– Не – озъби й се Елин. – Покажи ми.

Гърлото на Елена подскочи. Но мъглите притъмняха, обагриха се и въздухът край тях сякаш се пропи с мраз.

Трошене на клони, задъхано дишане, горчиви вопли, леки стъпки през къпинаци и шубрак. Приближаващ грохот от конски копита...

Елин застина на място, когато пред очите й изникна познатата, заскрежена гора, точно такава, каквато си я спомняше. Когато тя самата се появи, толкова малка и крехка, със съдрана, окаляна бяла нощница, чорлава коса и очи, лъснали от ужас и дълбока скръб, която я бе прекършила напълно. Устремила се беше трескаво към буйната река отвъд дърветата, към моста...

Вече виждаше стълбовете на моста и гората на другия бряг. Убежището й...

Манон изруга тихо, когато Елин Галантиус скочи на моста, осъзнавайки твърде късно, че е разрушен... и полетя към бушуващата, полузамръзнала река отдолу.

Елин беше забравила колко време пропадаше като камък. Колко свирепа беше черната река с озарени от ледовитата лунна светлина пенести бързеи.

Мрак и тишина обгърнаха образа пред тях, а реката продължаваше да влачи и премята гневно Елин.

– Толкова много смърт – прошепна Елена, докато гледаха как вледеняващата вода я върти и подхвърля като кукла. – Толкова много смърт и толкова много угасени светлини. – Продължи тя с пресекващ глас. – А ти беше така малка. И се бореше... бореше се с всички сили.

И наистина – раздираше водата с пръсти, риташе и се мяташе, мъчеше се да изскочи на повърхността, да си поеме въздух, а долавяше как дробовете й се предават, как напрежението расте...

Амулетът на Оринт около врата й засия и край нея като водни мехурчета зашумяха зеленикави символи.

Елена се свлече на колене, загледана в подводното сияние на амулета.

– Искаха да те взема още тогава. Амулетът на Оринт беше у теб, всички те мислеха за мъртва, а врагът бе зает с клането. Можех да те взема, да ти помогна да намериш другите два ключа. Беше ми позволено да ти помагам. А щом ги откриехме, трябваше да те принудя да изковеш Ключалката наново. Да влееш себе си до последна капка в нея и да накараш портата да се появи, за да върнеш ключовете в нея и да сложиш край на всичко, като изпратиш боговете в техния свят. Още тогава имаше достатъчно сила. Изковаването щеше да ти коства живота, но ти и бездруго беше почти мъртва. Затова ми позволиха да се явя телесно, да те спася.

Елена си пое насечена глътка въздух, наблюдавайки как една фигура се гмурва във водата. Среброкоса красавица с древна рокля. Тя хвана Елин през кръста и започна да я издига към повърхността.

Изскочиха от водата, тъмна, грохотна и свирепа, и Елин едва смогна да се вкопчи в дънера, към който я тласна Елена, да впие нокти в подгизналото дърво и да не го пуска, докато я носеше по течението, все по-надълбоко в нощта.

– Колебаех се дали да им се подчиня – пророни Елена. – Беше се вкопчила в онзи дънер с все сила. Току-що ти бяха отнели всичко – всичко, – но ти продължаваше да се бориш. Не се предаваше. Боговете ми казаха да побързам, защото дори тогава вече линееха и едва успяваха да ме задържат в телесна форма. Казаха ми просто да те взема, но... аз се поколебах. Изчаках да стигнеш до речния бряг.

Кал, тръстики и дървета се издигнаха над нея; по стръмния бряг на реката още белееха преспи сняг.

Гледайки как самата тя се изкачва по хълма бавно, болезнено, Елин усещаше призрачната, ледена кал под ноктите си, чувстваше съсипаното си, премръзнало тяло, трепереше върху земята.

Вече я сковаваше гибелен студ, когато Елена изпълзя на брега.

И скочи към нея, крещейки името й, докато студът и уплахата проникваха все по-надълбоко в тялото й...

– Мислех, че трябва да те спася само от удавяне – прошепна Елена. – Не осъзнавах, че толкова време на студа...

Елин наблюдаваше с посинели устни как собствените й крехки гърди се надигат и спадат, надигат се...

И застиват напълно.

– Ти умря – промълви Елена. – Умря на онзи бряг. Толкова се бори за живота си, а аз не успях да ти помогна. И точно тогава не ме беше грижа, че отново прекрачвах обещанието си към боговете. Не можех да мисля за друго... – По лицето й се търкулнаха сълзи. – Не бях способна да мисля за друго, освен за цялата тази несправедливост. Дори не беше поживяла, не бе имала шанс... И всички онези хора, които се молеха за по-добър свят... Теб нямаше да те има, за да им го осигуриш

О, богове!

– Елена – прошепна Елин.

Кралицата на Адарлан зарида в дланите си, докато някогашният й образ разтърсваше Елин отново и отново. Мъчеше се да я свести, да съживи малкото тяло, отказало се от живота.

– Не можех да го позволя – продължи с пресеклив глас Елена. – Не можех да се примиря с това. Не ме интересуваха боговете... а ти.

Светлина заискря по пръстите на Елена, плъзна се нагоре по ръката й и се разля по цялото й тяло. Огън. Тя прегърна Елин и топлината й разтопи снега край тях, изсуши заскрежената й коса.

Сините устни на малката Елин порозовяха. Застиналите й гърди се надигнаха леко.

Мракът бавно отстъпи място на сивкава утринна светлина.

– Опълчих им се.

Елена я остави сред тръстиките и стана, оглеждайки реката, света.

– Знаех чие имение е близо до речния бряг, но достатъчно далеч от дома на родителите ти, че да го търпят, стига собственикът му да не им създаваше грижи.

Елена, вече само бледа светлинка, изтръгна Аробин от дълбокия му сън в някогашното му жилище в Терасен. Сякаш в транс, кралят на асасините нахлузи ботушите си с лъснали на смътната светлина червени коси, яхна коня си и заязди към гората.

Още беше млад. Едва с няколко години по-възрастен от нея сега.

Конят на Аробин спря, като че невидима ръка бе дръпнала юздата му, и някогашният й господар плъзна поглед по буйната река, по дърветата, без дори да предполага, че търсеше нещо.

Но Елена се криеше сред тръстиките, макар и невидима като слънчевата светлина, когато очите на Аробин попаднаха върху малката, мърлява фигура, лежаща в несвяст на речния бряг. Той скочи от коня си с котешка ловкост, коленичи в калта, отмятайки пелерината си, и провери дали момичето диша.

– Знаех що за човек е, каква ще те направи. Какво обучение ще получиш при него. Но беше по-добре, отколкото да умреш. А оцелееше ли, заякнеше ли, превърнеше ли се в силна жена, се надявах, че ще дадеш на онези хора, които мечтаеха за по-добър свят... поне шанс да го изградят. Ще им помогнеш... преди боговете отново да си поискат дължимото.

Ръцете на Аробин се поколебаха, когато забеляза Амулета на Оринт.

Той го изхлузи от врата й и го пъхна в джоба си. После внимателно я вдигна на ръце и я отнесе до коня си.

– Беше толкова млада – повтори Елена. – И най-много мислех не за мечтателите, не за дълга... а за теб. Исках да ти дам време. За да поживееш поне мъничко.

– На каква цена, Елена? – попита дрезгаво Елин. – Как те наказаха заради това?

Елена се обгърна с ръце, докато Аробин яхваше коня с Елин в обятията си и сцената избледняваше, отново обвита от виеща се мъгла.

– Когато изпълня дълга си – рече немощно Елена, – аз също ще си отида. Заради времето, което ти дадох, след края на играта душата ми пак ще се слее с мрака. Повече няма да видя Гавин, нито децата си, нито приятелите си... Ще изчезна. Завинаги.

– Знаеше ли го, преди...

– Да. Повтаряха ми го множество пъти. Но просто не можех. Не можех да те оставя.

Елин падна на колене пред кралицата. И пое мокрото от сълзи лице на Елена между дланите си.

– Безименна е цената – каза Елин с пресекващ глас.

Елена кимна.

– Огледалото си беше най-обикновено огледало. Начин да те доведем тук. За да разбереш постъпките ни. – Просто дрънкулка от метал и стъкло, беше казала Елена, когато Елин я призова в Залива на Черепа. – Е, вече си тук и видя всичко. Вече разбираш каква е цената. Да изковеш Ключалката наново, да върнеш трите ключа в портата...

Белегът върху челото на Елин засия, нагорещявайки кожата й. Белегът на Бранън.

Знакът на безименния.

– Кръвта на Мала трябва да бъде изчерпана... силата ти трябва да бъде изчерпана. Всяка капка магия и кръв. Ти си цената за новата Ключалка, за обединяването на ключовете с портата. За да стане Портата на Уирда отново цяла.

– Знам – промълви тихо Елин.

Вече се беше досетила. И се подготвяше, доколкото бе възможно. Подготвяше нужното за останалите.

– Имам два ключа – заяви тя на кралицата. – Ако намеря третия, ако го открадна от Ераван... ще дойдеш ли с мен? Ще ми помогнеш ли да сложа край на всичко веднъж завинаги?

Ще дойдеш ли с мен, за да не съм сама?

Елена кимна, но прошепна:

– Съжалявам.

Елин свали ръце от лицето на кралицата. И си пое дълбока, треперлива глътка въздух.

– Защо не ми каза още от самото начало?

Имаше смътното чувство, че Манон преценява безмълвно всяка тяхна дума зад гърбовете им.

– Току-що се беше измъкнала от робията – отвърна Елена. – Едва се беше взела в ръце и държеше да покажеш, че още си силна, непокътната. Можех само да те направлявам, да те побутвам в правилната посока. Огледалото беше изковано и скрито, за да ти разкрие един ден всичко това. Защото аз не можех, не и когато ми беше позволено да ти се явявам само за по няколко минути.

– Защо ме прати във Вендлин? Майев е не по-малка заплаха от Ераван.

Ледниковосините й очи най-сетне срещнаха нейните.

– Знам. Майев отдавна цели да си върне всички ключове. Баща ми вярваше, че не я води само стремежът към завоевания. Но и нещо по-тъмно, по-зло. Не знам защо започна да издирва ключовете чак когато ти се появи. Но те изпратих във Вендлин, за да се изцериш. И да намериш... него. Онзи, който те чакаше от толкова време.

Сърцето на Елин се пропука.

– Роуан.

Елена кимна.

– Той беше глас в празнотата, таен, мълчалив мечтател. Спътниците му също. А елфическият принц...

Елин сдържа надигащия се в гърлото й вопъл.

– Знам. От доста време знам.

– Исках да вкусиш и тази радост – прошепна Елена. – Макар и за кратко.

– Вкусих я – намери сили да отвърне Елин. – Благодаря ти.

Като чу тези думи, Елена покри лицето си с ръце и потръпна. Но след миг впери очи в Елин, а после ги плъзна към Манон, която още ги наблюдаваше безмълвно.

– Силата на вещерското огледало угасва; няма да ви задържи тук още дълго. Моля те, нека ти покажа какво трябва да се направи. Как да сложите край на всичко. След това няма да ме виждате, но... Ще бъда с вас. До края, няма да ви изоставя нито за миг.

Манон просто сложи ръка върху меча си, а Елин преглътна и отвърна:

– Покажи ми тогава.

И Елена й разкри. А когато приключи, Елин не продума и дума. Манон крачеше напред-назад, ръмжейки тихо.

Елин не се съпротивлява, когато Елена се наведе да я целуне по челото, на мястото, където цял живот бе носила прокълнатия белег. Като дамгосано добиче, обречено да свърши в кланицата.

Белегът на Бранън. Знакът на копелето... на Безименния.

Безименна е цената. И за да им спечели бъдеще, щеше да я плати.

Беше направила каквото може, за да им подсигури помощ, дори след като тя си отидеше. Само това можеше да им даде последния си дар за Терасен. За онези, които обичаше със сърцето си от див огън.

Елена помилва бузата й. Сетне древната кралица изчезна заедно с мъглите.

Заля ги слънчева светлина, толкова ослепителна, че двете изпъшкаха и се блъснаха една в друга. Посрещнаха ги соленият мирис на морето, тътенът на вълните и шумоленето на крайбрежни треви. А отвъд тях, в далечината: бумтежът и глъчката на свирепа битка.

Намираха се в покрайнините на блатата, на самия бряг, а стълкновението се случваше на километри навътре в морето. Явно някак се бяха придвижили в мъглите...

Мек женски смях пропълзя през тревите. Елин го познаваше.

И веднага осъзна, че не те се бяха придвижвали през мъглите.

Неведоми сили или боговете, които ги наблюдаваха, ги бяха довели точно тук.

Сред пясъчните дюни на тюркоазеното море и мъртвите, още кървящи войници с герба на Брайърклиф върху броните си. Пред елфическата кралица Майев.

Елида Локан стоеше на колене пред нея – и един елф притискаше меч до гърлото й.

69.

Едион се беше изправял лице в лице със страховити армии, със смъртта повече пъти, отколкото можеше да преброи, но това...

Дори с плана на Роуан... вражеската армада ги превъзхождаше числено.

Битката между кораби ставаше твърде опасна, а магьосниците вече следяха Лизандра и не й позволяваха да атакува изпод вода.

Затова сега се биеше ожесточено рамо до рамо с Едион в облика си на призрачен леопард, поваляйки всеки елфически воин, опитал да се качи на кораба им, успял да се промъкне през унищожителната магия на Роуан и Дориан.

Баща му беше изчезнал. Фенрис и Лоркан също. За последно беше мярнал Пумата на квартердека на един от корабите под негово командване, с меч във всяка ръка, готов да коли. Сякаш усетил погледа му, той го обгради със стена от златна светлина.

Едион не посмя да го накара да махне щита си, който се свиваше и свиваше, докато не го обгърна като втора кожа.

Само след минути Гавриел изчезна – изпари се сякаш. Но магическият му щит остана около Едион.

Това бе началото на внезапния преврат в битката, след което заеха отбранителни позиции, тъй като численото превъзходство и безсмъртните сили на враговете започваха да надделяват над човешкия им флот.

Едион не се съмняваше, че Майев има пръст в тази работа, но проклетата кучка не беше негова грижа.

Не, негова грижа беше армадата, която ги обграждаше отвсякъде; враговете им – опитни воини, които не падаха лесно. Негова грижа беше и това, че бойната му ръка го болеше, щитът му беше огънат и надупчен от стрели, а още не се виждаше краят на вражеския флот.

Не си позволи да се замисля за Елин, да се чуди къде ли е. Елфическите му инстинкти се изостриха от грохота, с който магиите на Роуан и Дориан се устремиха към небето само за да се забият със страшна сила в единия фланг на врага.

Няколко кораба се пръснаха на парчета; воини се давеха под тежестта на броните си.

Приливът на магическа сила разклати и техния кораб, а Едион се възползва от краткото затишие в боя, за да огледа Лизандра. Кръвта от собствените му рани и тези на враговете му се сливаше с потта, обливаща кожата му.

– Искам да се махнеш оттук – нареди той на хамелеонката. Лизандра извърна козинеста глава към него и бледозелените й очи се присвиха леко. Кръвта от зъбите й капеше по дървените дъски на палубата.

Едион впи очи в нейните.

– Превърни се в птица, в пеперуда, в риба – не ме интересува. Ако видиш, че падаме, бягай оттук. Това е заповед.

Тя изсъска сякаш му казваше: „Не приемам заповеди от теб.“

– Реално погледнато, аз те превъзхождам по чин – изтъкна и плъзна меч по шита си, разсичайки две щръкнали от метала стрели. Поемаха към поредния кораб, пълен с отпочинали елфически воини. – Така че ще избягаш. Или ще ти сритам задника в Отвъдното.

Лизандра закрачи към него. По-малодушен мъж би отстъпил пред толкова гигантски хищник. Някои от войниците му това и сториха.

Едион обаче не мръдна от мястото си дори когато Лизандра се надигна на задни крака, стовари грамадните си предни лапи върху раменете му и доближи окървавеното си котешко лице до неговото. Мокрите й мустаци потрепнаха.

Призрачният леопард побутна нежно с муцуна едната му скула, шията му.

После се върна с тихи стъпки на мястото си, газейки в локви кръв.

А когато благоволи да надникне към него, докато плюеше кръв по палубата, Едион пророни:

– Следващия път го направи в човешки вид.

Тя просто изви пухкавата си опашка в отговор.

Корабът им се килна към последния им нападател. Температурата спадна рязко или от магията на Роуан и Дориан, или от тази на някой от белотрънските благородници. Имаха късмет, че магьосниците от флота на Майев произхождаха главно от рода на Роуан.

Едион се приготви, стъпвайки здраво на крака, докато вятър и лед брулеха вражеските линии. Елфически воини, навярно някогашни подчинени на Роуан, закрещяха. Ала двамата с Дориан не спряха безпощадната си атака. Удряха свирепо линия след линия от флота на Майев.

Все повече кораби се изливаха покрай тях и нападаха Едион и другите. Ансел от Брайърклиф удържаше левия фланг и... още се крепяха. Въпреки че армадата на Майев беше далеч по-многобройна от тяхната.

Първият елфически воин, който успя да проникне през парапета на кораба им, се устреми право към Лизандра.

И това беше последната му грешка.

Тя скочи, изплъзвайки се от меча му, и заби челюсти във врата му.

Чу се трошене на кости и плисна кръв.

Едион се спусна към следващия войник отвъд парапета, заобикаляйки абордажните куки, които летяха във високи дъги откъм вражеския кораб и се вкопчваха в палубата на техния.

Обзе го познатото убийствено спокойствие, но не изпускаше от око хамелеонката, която поваляше войник след войник, и тя обгърната от златистия щит на баща му.

Смъртта го обливаше като пороен дъжд.

Ала не се замисляше още колко кораба остават. Колко разбиваха Роуан и Дориан. Навсякъде около тях потъваха отломки, задръствайки обагреното с кръв море.

А Едион продължаваше да убива.

Да убива.

И убива.

* * *

Дъхът на Дориан прогаряше гърлото му, магията му отслабваше, а слепоочията му пулсираха болезнено, но той не спираше да сее ледена смърт, докато войниците край него се бореха и падаха мъртви.

Толкова много. Толкова много опитни воини, малцина от които бяха надарени с магия – и с нейна помощ проникваха отвъд защитната им линия.

Не смееше да надникне към приятелите си. Чуваше единствено бойни възгласи и свирепи ревове, писъците на умиращите прашене на дърво и свистене на скъсани въжета. Над тях се струпваха облаци, затулящи слънцето.

Магията му пееше, вледенявайки кораби, войници; къпеше ги в смъртта им. Но въпреки това започваше да чезне. Дориан не помнеше кога бе започнало всичко.

Връхлитаха ги още врагове. А Манон и Елин ги нямаше.

Роуан удържаше фронтовата линия, стиснал оръжията си в ръце, готов да покоси всеки войник, достатъчно глупав да го атакува. Но вече твърде много преодоляваха магията им. Заливаха ги на все по-мощни талази.

В мига, в който мисълта прелетя през главата му, Едион огласи вълните с вик на болка.

Последва го яростен рев. Дали Едион...

Медният привкус на кръв обля устата на Дориан – магията му се изчерпваше. Още един вик, дълбок и грохотен, разсече света. Дориан напрегна сили, свиквайки магията си навярно за последен път.

Ревът отново отекна, докато от небето с бясна скорост връхлиташе гигантска сянка.

Уивърн. Уивърн с лъскави криле.

А зад него, втурнали се към елфическия флот със зверски възторг, летяха още дванайсет.

70.

Лизандра познаваше този рев.

Но в следващия миг Абраксос проби гъстите облаци, придружаван от още дванайсет уивърна с ездачи на гърбовете. Вещици от клана на Железни зъби.

– Не стреляйте! – провикна се Роуан от няколко кораба разстояние към стрелците, които бяха насочили малкото си оставащи стрели към златокосата вещица, летяща до Абраксос, чийто бледосин уивърн извисяваше глас в боен писък.

Другите вещици и зверовете им нападнаха ожесточено елфическия флот, разсичаха сбитите им редици, късаха абордажните им въжета, за да спечелят малко време на тяхната армада. Как знаеха кого да атакуват, на чия страна да се сражават...

Абраксос и единайсет от спътниците му направиха плавен вираж на север, сетне се хвърлиха към изпадналия в смут вражески флот. Златокосата ездачка обаче се стрелна към кораба на Лизандра и небесносиният й уивърн кацна грациозно на носа му.

Вещицата беше красива, с превръзка от сплетена черна кожа през челото.

– Къде е Манон Черноклюна? – провикна се тя.

_ A ти коя си? – попита Едион със стържещ глас.

Но в следващия миг я позна, навярно спомнил си онзи ден в храма на Темис...

Вещицата се ухили, разкривайки бели зъби, въпреки че по пръстите й проблясваше желязо.

– Астерин Черноклюна, на вашите услуги. – Тя огледа воюващите кораби. – Къде е Манон? Абраксос ни...

– Дълга история, но е наблизо – надвика врявата Едион. Лизандра ги доближи, преценявайки с поглед вещицата, сестринството, което сееше разруха сред елфическите редици. – Ако с Тринайсетте спасите задниците ни, вещице – рече Едион, – ще ти кажа каквото искаш.

Тя се усмихна зловещо и килна глава настрани.

– В такъв случай ще поразчистим терена.

След това Астерин и уивърнът й излетяха, шмугвайки се между вълните, право към сражаващото се сестринство.

Щом ги наближиха, останалите уивърни и вещици се оттеглиха от боя, издигнаха се във въздуха и се престроиха в боен ред. Същински чук, готов да удари от небето.

Елфите осъзнаха какво ги чака. Започнаха да изпъват крехки щитове, да ги обстрелват трескаво с осуетен от паниката прицел. Но уивърните бяха покрити със собствена броня – непроницаема и красива.

Тринайсетте нападнаха южния фланг на врага със злобен смях.

На Лизандра й се искаше да й беше останала сила, колкото да се преобрази – за последно. Да се присъедини към тях във величавото им опустошение.

Тринайсетте събраха изпадналите в смут кораби помежду си и ги разбиха на парчета, използвайки всяко оръжие в арсенала си – уивърни, мечове, железни зъби. Който успееше да им се измъкне, бе даряван с жестоката милост на магиите на Роуан и Дориан. А който се измъкнеше и на тях...

Лизандра срещна окървавения поглед на Едион. Генералът принц й се подсмихна по типичния си вироглав начин, изпълвайки тялото й с тръпка, по-първична от жаждата за кръв.

– Не бива да оставяме вещиците с лошо впечатление, нали?

Лизандра отвърна на усмивката му и отново се хвърли в мелето.

* * *

Нямаше още много.

Магията на Роуан бе обтегната до точката на пречупване. Паниката тътнеше глухо в дъното на съзнанието му, но той продължаваше да вилнее, да коли с мечовете си всеки, който се промъкнеше през вятъра и леда му и суровата, необуздана сила на Дориан. Фенрис, Лоркан и Гавриел бяха изчезнали преди час или цяла вечност, несъмнено призовани от Майев, но армадата удържаше. Които и да бяха хората на Ансел от Брайърклиф, не се плашеха от елфически воини. И не за пръв път проливаха кръв. Същото важеше и за екипажа на Ролф. Нито един мъж не дезертира.

Тринайсетте не преставаха да беснеят над потъналия в суматоха елфически флот. Астерин Черноклюна раздаваше команди високо над тях и дванайсетте вещици разбиваха вражеските редици със свирепа, ловка решимост. Ако едно сестринство се сражаваше така, то цяла армия от тях...

И така, докато оцелелите кораби не решиха да постъпят по-умно от мъртвите си спътници и да бият отбой. Роуан стисна зъби. Ако Майев беше дала заповед за отстъпление...

Е, жалко. Много, много жалко. Собственоръчно щеше да изпрати кораба й в мастилено черните й дълбини.

Когато Астерин отново прелетя над него, приготвяйки Тринайсетте за нова атака, той й подсвирна силно. Тя стори същото в отговор. И Тринайсетте се спуснаха след отстъпващата армада.

Битката започна да стихва. Червените вълни край тях люшкаха останките от разбити кораби и трупове.

Роуан даде заповед на капитана да запази строя и да остане в готовност, в случай че някой от вражеските кораби имаше неблагоразумието все пак да се прицели.

С олюляващи се крака и ръце, толкова разтреперани, че се чудеше дали, ако остави оръжията си, ще смогне да ги вдигне отново, Роуан се преобрази в ястреб и излетя нависоко в небето.

Братовчедите му се бяха обединили с Тринайсетте в преследването на флота, избягал от бойното поле. Стърпя се да не преброи оцелелите кораби. Но все пак се извиси още по-нависоко и заобхожда с птичи поглед армадата.

Един от корабите липсваше.

Онзи, на който беше плавал, работил и воювал в предишни битки и пътешествия.

От „Славей“, личния боен кораб на Майев, нямаше и следа.

Нямаше го сред отстъпващия флот, който се защитаваше от благородниците от Белия трън и Тринайсетте.

Нямаше го и сред потъващите останки от кораби във водата.

Кръвта на Роуан замръзна. Въпреки това полетя стремглаво към кораба на Едион и Лизандра, чиято палуба беше потънала в толкова кръв, че образува вълнички в нея, като кацна.

Едион също бе окъпан в кръв – своя и чужда. Лизандра прочистваше стомаха си, пълен с нея. Роуан склони краката си да заобикалят труповете на мъртви елфи. Не смееше да се заглежда в лицата им.

– Върна ли се Елин? – попита моментално Едион и изтръпна от болката в бедрото си.

Роуан огледа раната на своя събрат. Трябваше да го излекува възможно най-скоро – веднага щом магията му се възстановеше. На такова място дори елфическата кръв на Едион нямаше да го предпази за дълго от инфекция.

– Не знам – отвърна той.

– Намери я! – изръмжа му генералът.

Откъсна очи от Роуан само за да зърне как Лизандра си възвръща човешкия облик и обхожда с поглед раните, обсипали кожата й.

Плътта на Роуан сякаш се сви по костите му. И имаше чувството, че подът ще се изплъзне изпод краката му, когато Дориан се появи на парапета с пребледняло, изнурено лице, несъмнено изразходвал магия си докарай, за да стигне с лодка до тях, и рече задъхано:

– Брегът. Елин е на брега, където оставихме Елида. Всички са там.

Но това беше на километри от тях. Как, по дяволите, бяха стигнали дотам?

– Откъде знаеш? – попита Лизандра, връзвайки косата си с кървави пръсти.

– Усещам нещо там – отвърна Дориан. – Огън, сенки и смърт. Лоркан, Елин и някой друг. Някой древен. Могъщ. – Роуан се приготви да чуе и останалото, но ужасът все пак го блъсна жестоко, когато Дориан добави: – И мисля, че е жена.

Майев ги беше докопала.

Не беше изпратила корабите си в битка за победа или завоевание.

А за да отклони вниманието им. Докато тя самата се прокрадваше до истинската плячка.

Нямаше начин да пристигнат навреме. Ако той полетеше сам към брега с изцедената си до краен предел магия, едва ли щеше да й е от помощ. Имаха по-голям шанс, Елин имаше по-голям шанс, ако отидеха заедно.

Роуан се завъртя към хоризонта зад тях – към уивърните, унищожаващи остатъка от вражеския флот. По вода щяха да стигнат твърде бавно; на магията си не можеше да разчита. Но с уивърн... С уивърн можеше и да се получи.

71.

Кралицата на елфите беше точно такава, каквато Елин я помнеше. Разкроена тъмна роба, красиво бледо лице под ониксова коса, червени устни, застинали в мистериозна усмивка... На главата й нямаше корона, защото и живите, и мъртвите знаеха какво представляваше тя.

Въплъщение на сънищата и кошмарите им; тъмната страна на луната.

А коленичила пред Майев, с острието на каменолик воин, опряно в шията й, Елида трепереше. Стражите й, мъже с герба на Ансел върху гърдите, навярно бяха избити още преди да извикат. Ако съдеше по полуизвадените им оръжия, дори не бяха имали късмета да се съпротивляват.

Зървайки Елида, Манон бе застинала като мъртвец с извадени железни нокти.

Елин извика половинчата усмивка на лицето си и заключи съдраното си, кървящо сърце надълбоко в гърдите си.

– Е, мен ако питаш, в Доранел се представи по-впечатляващо, но поне блатата отразяват отлично истинската ти природа. Идеалният нов дом за твоя милост. Определено си струваше да бия толкова път, за да ги завладея.

От билото на хълма, спускащ се към плажа, ги наблюдаваше малка групичка елфически воини. Мъже и жени, всичките въоръжени и непознати. Масивен, изящен кораб се полюшваше в спокойния залив отвъд.

Майев се позасмя.

– Радвам се да установя, че обичайното ти ведро настроение не е било помрачено от тези тъмни дни.

– Как иначе, при положение че толкова много от красивите ти мъжаги ми правят компания?

Майев килна глава и гъстата й, тъмна коса се разля върху едното й рамо. Сякаш в отговор, откъм дюните изникна Лоркан, задъхан, с изцъклени очи и изваден меч. Вперил ужасен поглед в Елида. Във воина, опрял острие в бялата й шия. Майев му прати лека усмивка, но извърна взор към Манон.

Докато вниманието й бе отклонено, Лоркан застана до Елин така, сякаш бяха съюзници в тази битка и щяха да се борят рамо до рамо. Тя не му каза нищо. Майев обаче заговори вещицата:

– Лицето ти ми е познато.

Въпросното лице остана студено, равнодушно.

– Пусни момичето.

Тънък смях, придружен от въздишка.

– Ах – Стомахът на Елин се сви, когато древните й очи се обърнаха към Елида. – Бранена от кралица, вещица и... помощник-командира ми.

Елин се напрегна още повече. Имаше чувството, че Лоркан не дишаше.

Мейев се заигра с кичур от провисналата коса на Елида. Наследницата на Перант потрепери.

– Момичето, което Лоркан Салватер ме призова да спася.

Вълната от сила на Лоркан в деня, когато флотът на Ансел бе дошъл… Елин знаеше, че е призоваване. Както тя самата беше призовала Валгите в Залива на Черепа. Нарочно не им беше обяснила чия е армадата, за да се порадва на изненадата им, а той бе призовал Майев, за да се пребори с корабите, които бе сметнал за вражески. За да спаси Елида.

– Съжалявам – каза простичко Лоркан.

Елин не знаеше дали говори на нея, или на Елида, чиито очи се разшириха от възмущение. Елин обаче отвърна:

– И мислеше, че не знаех? И че не съм взела предпазни мерки?

Лоркан сбърчи вежди. Елин сви рамене.

Майев продължи:

– Лейди Елида Локан, дъщеря на Кал и Мериън Локан. Нищо чудно, че вещицата напира да те вземе за себе си, щом нейната кръв тече във вените ти.

Манон изръмжа предупредително.

Елин провлачи към елфическата кралица:

– Е, едва ли си докарала древния си задник чак дотук, за да си поприказваме. Да действаме по същество. Какво искаш в замяна на момичето?

Познатата змийска усмивка изви устните на Майев.

* * *

Елида трепереше; всяка кост, всяка пора от тялото й трепереше от ужас пред безсмъртната кралица, извисяваща се над нея, пред воина, опрял меч в гърлото й. Останалите стражи от свитата на кралицата стояха на разстояние, но все към тях надничаше Лоркан с изопнато лице, докато и собственото му тяло едва не потръпна от трудно спотаявания гняв.

На тази кралица ли бе отдал сърцето си? На тази бездушна змия със смразяващ поглед? Която бе убила войниците без окото й да мигне?

Кралицата, която Лоркан бе призовал заради нея. Беше извикал Майев, за да спаси нея...

Дъхът на Елида ставаше все по-насечен в гърлото й. Предал ги беше. Предал бе Елин заради нея...

– Какво да поискам в замяна на момичето? – замисли се Майев, пристъпвайки към тях, изящна като лунен лъч. – Дали да не попитам помощник-командира си? Не се спря, Лоркан. Толкова си зает през последните месеци.

Той сведе глава и пророни с дрезгав глас:

– Правя всичко за вас, Ваше Величество.

– Тогава къде е пръстенът ми? Къде са ключовете ми?

Пръстен. Елида можеше да се обзаложи, че говори за златния пръстен на нейната ръка, скрит под другата докато ги стискаше пред себе си.

Лоркан кимна с брадичка към Елин.

– У нея са. Двата ключа.

Късове лед задрънчаха в тялото на Елида.

– Лоркан.

Острието се притисна още повече към гърлото й.

Елин само впери студен поглед в Лоркан.

Той не извърна очи към нито една от двете, като че дори не присъстваха.

– Елин притежава два от ключовете и вероятно знае къде Ераван е скрил третия.

– Лоркан – повтори умолително Елида.

Не – не би го направил... не би ги предал отново...

– Мълчи! – изръмжа й той.

Майев пак сведе поглед към Елида. Древната, вечна тъмнина в него беше задушаваща.

– Колко интимничите с него, милейди. Колко фамилиарно му говорите.

Елин изсумтя тихо – единственият й предупредителен сигнал.

– Нямаш ли си по-важна работа от тормоза над човеци? Пусни момичето и да уредим нещата по забавния начин.

По пръстите й танцуваха пламъци.

Не. Магията й беше изчерпана почти до краен предел. Използваше ли капка от нея, щеше да рухне.

Но Елин пристъпи напред, избутвайки Манон с тялото си принуждавайки я да се отмести. И се ухили кръвнишки.

– Искаш ли да потанцуваме, Майев?

В този миг стрелна поглед през рамо към Манон, сякаш й казваше: „Бягай! Грабни Елида веднага щом поваля стража На Майев... и бягай!“.

Древната кралица отвърна на усмивката й.

– Не мисля, че си подходящ танцов партньор точно в момента. Магията ти е почти изразходена. Да не вярващ, че съм тук само защото Лоркан ме призова? Кой според теб подшушна на Морат, че си тук? Естествено, глупаците не се досетиха, че когато пропилееш всичките си сили по техните армии, аз ще те чакам. Гасенето на пожарите, които заповядах на армадата ми да запали по брега на Ейлве, те изтощи достатъчно. А Лоркан значително ме улесни, като ми издаде точното ти местонахождение и ми спести усилието да те издирвам сама.

Капан. Огромен, дяволски капан. Предвиден да изцежда силите на Елин ден след ден – седмица след седмица. Тя обаче вдигна вежди.

– Довела си цяла армада само за да запалиш няколко пожара?

– Доведох цяла армада, за да проверя дали ще отвърнеш подобаващо на удара. И очевидно точно това е сторил принц Роуан.

В сърцето на Елида изплува надежда. Но тогава Майев добави:

– Армадата беше просто допълнителна мярка. В случай че илкените не успееха да изтощят енергията ти изцяло. Сметнах, че няколкостотин кораба ще са добри подпалки, докато аз дойда.

Беше жертвала собствения си флот – или поне част от него, за да се докопа до целта си. Същинска лудост. Кралицата беше напълно умопомрачена.

– Направете нещо – изсъска Елида към Лоркан, към Манон. – Направете нещо.

Никой от двамата не откликна.

Пламъците, лумнали около пръстите на Елин, вече обгръщаха цялата й ръка, плъзваха нагоре към рамото й. Тя каза на древната кралица:

– Много си се разприказвала.

Майев надникна към стража си и той издърпа Елида назад, без да откъсва меча си от гърлото й.

Елин се озъби на Манон.

– Отдръпни се!

Вещицата пристъпи назад, но очите й останаха върху стража, държащ Елида, и тя поглъщаше всяка подробност от действията му.

– Нали не се надяваш на победа? – подхвърли Майев, сякаш започваха игра на карти.

– Поне ще се позабавляваме до края – изчурулика Елин в отговор, вече обгърната в огън от глава до пети.

– О, нямам намерение да те убивам – измърка Майев. После и двете избухнаха.

Червенозлатист пламък изригна от Елин – посрещна го стена от мрак.

Сблъсъкът разтърси света.

Дори Манон падна по задник.

Лоркан обаче не чакаше.

Воинът над Елин окъпа косата й с кръв, когато Лоркан преряза гърлото му.

Двамата стражи зад него умряха един след друг с брадва в лицето Елида подскочи и без да обръща внимание на болката в крака си, хукна към Манон, водена от чист, сляп инстинкт – Лоркан обаче сграбчи яката на туниката й.

– Глупачка – озъби й се той, докато тя се мяташе в хватката му.

– Дръж момичето – заповяда тихо Майев, без дори да надникне към тях. – Не си и помисляй да избягаш с нея.

Той се закова на място, стисвайки я още по-силно.

Майев и Елин нападнаха отново.

Светлина и мрак.

Пясък се засвлича по дюните, а морската вода се разлюля.

Чак сега Майев се осмеляваше да нападне Елин.

Защото с пълната й огнена мощ...

Елин бе способна да я надвие.

Но в този миг, с изчерпани сили...

– Моля те – прошепна Елида на Лоркан.

Той обаче я държеше здраво, поробен от заповедта на Майев, наблюдавайки с еднаква бдителност сблъсъка на кралиците и свитата от елфи, които не смееха да го доближат, след като видяха какво причини на братята им.

– Бягай – пророни Лоркан в ухото й. – Ако ти е мил животът, бягай, Елида. Избутай ме, заобиколи някак повелята й. Блъсни ме и бягай.

За нищо на света. Предпочиташе да умре, вместо да избяга като страхливка, докато Елин се бореше за всички тях, докато...

Тъмнината погълна пламъка.

И дори Манон изтръпна, когато Елин отхвръкна назад.

Тънка като хартия огнена стена възпираше мрака. Стена, която трепереше...

Помощ. Трябваше им помощ...

Майев я връхлетя отляво, но Елин вдигна ръка и отклони удара й с пламък.

Ала не зърна заплахата отдясно. Елида изкрещя, опита да я предупреди, но твърде късно.

Черен камшик шибна Елин.

И тя се строполи на земята.

Елида не знаеше дали някога бе чувала по-ужасяващ звук от този, с който коленете на Елин Галантиус пронизаха пясъка.

Майев не пропиля шанса си.

Вълни тъмнина заблъскаха Елин отново и отново. Тя отклоняваше повечето, но някои я достигаха.

И Елида се усещаше толкова безсилна, докато Елин пищеше.

Докато мрачната, древна сила я удряше като чук наковалня.

Елида продължи да умолява Манон, която вече беше на няколко стъпки от нея.

– Направи нещо.

Манон не й обръщаше внимание, вперила поглед в битката пред тях.

Елин запълзя назад. От дясната й ноздра се стичаше кръв и капеше по бялата й риза.

Майев запристъпва към нея, докато тъмнината се усукваше около тялото й като мъгла.

Елин се помъчи да стане.

Опита, но краката й я предадоха. Кралицата на Терасен дишаше тежко и огънят й мъждукаше като гаснещи въглени край нея.

Майев я посочи с пръст.

Черен камшик, по-бърз от пламъците на Елин, изскочи от него и се уви около гърлото й. Елин вкопчи пръсти в него и се замята с оголени зъби, докато огънят й ту лумваше, ту угасваше.

– Защо просто не използваш ключовете, Елин? – подкани я Майев. – Така със сигурност ще ме победиш.

Използвай ги – примоли й се Елида. – Използвай ги.

Но Елин не потърси силата им.

Черният бич се стегна около врата й.

Пламъците й изригваха и прегаряха.

В следващия миг тъмнината се разгърна и наново я приклещи в хватката си, докато Елин не запищя в агония...

Някъде отблизо долетя гърлено, кръвожадно ръмжене – единственото предупреждение, преди гигантски вълк да изскочи от високата трева, преобразявайки се в движение. Фенрис.

Само миг по-късно голяма пума се преметна през една от дюните, огледа се и също се преобрази. Гавриел.

– Пусни я – изръмжа Фенрис на злата кралица, пристъпвайки към нея. – Пусни я веднага.

Майев обърна глава към него, докато черният камшик продължаваше да шиба Елин.

– Виж ти кой реши да се появи. Още двама предатели – Тя заглади с длан една гънка по разкроената си рокля – Колко храбро от твоя страна, Фенрис, да се отзовеш възможно най-късно на заповедта ми да се явите на този плаж. – Тя изцъка с език. – Приятно ли ти беше да се правиш на всеотдаен поданик, докато въздишаше по младата Огнена кралица?

Сякаш в отговор, тъмнината стисна Елин отново и тя изпищя.

– Спри – озъби се Фенрис.

– Майев, моля те – обади се Гавриел, вдигайки длани към нея.

– Майев? – озадачи се кралицата. – Не „Ваше Величество“? Да не би Пумата да е забравил обноските си? Явно така ти влияе онова необуздано копеле, синът ти.

– Не го намесвай – отвърна Гавриел с плашещо спокойствие.

Но Майев позволи на тъмнината около Елин да се отвори като завеса.

Кралицата се беше свила настрани; вече и двете й ноздри кървяха, задъханата й уста също.

Фенрис скочи към нея. И помежду им се спусна черна стена.

– Не ставай глупав – рече гальовно Майев.

Елин се бореше за въздух с премрежени от болка очи. Очи, които се плъзнаха към Елида. Кървавата й, напукана уста оформи същата дума като преди: Бягай.

Но Елида нямаше да избяга. Не можеше.

Елин се помъчи да се надигне на разтрепераните си ръце. И Елида осъзна, че в тялото й не е останала нито капка магия.

Нито искрица огън. Нито един жив въглен.

И единственият начин, по който Елин можеше да приеме съдбата си, да се примири с нея, беше да си отиде в битка. Също като Мериън.

Само хрипливият й дъх се чуваше над бумтежа на вълните зад тях. Дори боят в далечината бе утихнал. Сражението бе приключило – или всички бяха мъртви.

Манон още стоеше като истукана.

– Моля те. Моля те – продължаваше да я зове Елида.

Майев се усмихна на вещицата.

– С теб нямам работа, Черноклюна. Ако не се месиш, си свободна да си вървиш.

– Моля те – не се отказа Елида.

Златните очи на Манон бяха сурови. Студени. Тя кимна на Манев.

– Съгласна съм.

Нещо в гърдите на Елида се разпадна.

Гавриел се обади от отсрещния край на тесния им кръг.

– Ваше Величество, моля ви. Оставете Елин Галантиус да води своята си война. Нека просто да се приберем у дома.

– У дома? – учуди се Майев. Черната стена между Фенрис и Елин се спусна, но воинът не опита да прекоси границата. Просто се взираше в Елин, навярно по същия начин, по който и Елида. Не откъсна поглед от нея, докато Майев не попита Гавриел: — Нима още наричаш Доранел свой дом?

– Да, Ваше Величество – рече овладяно Гавриел. – И то с чест.

– Чест… – повтори умислено Майев. – Да, ти и твоята чест сте неразделни, нали? Тогава защо не почете клетвата си към мен, Гавриел?

– Винаги съм я почитал.

– Наредих ли ви да умъртвите Лоркан при първа възможност?

– Изникнаха... обстоятелства, които ни попречиха. Пробвахме.

– Но се провалихте. А не е ли редно да наказвам онези, които ме предават, и то въпреки кръвната си клетва пред мен?

Гавриел сведе глава.

– Разбира се. И ще изтърпим наказанието си. А аз ще понеса и наказанието, което сте предвидили за Елин Галантиус.

Елин вдигна немощно глава и премрежените й от болка очи се изцъклиха. Напрегна се да проговори, но думите й се бяха разпаднали, гласът й – рухнал от пищене. Елида обаче позна думата, която устните й пророниха безмълвно. Не.

Не заради нея. Елида се питаше безмълвно дали жертвата на Гавриел не беше заради Елин, но и заради сина му. За да не се сблъсква Едион със страданието на кралицата си.

– Елин Галантиус – провлачи замислено Майев. – Всички само за Елин Галантиус говорят. Обещаната кралица. Е, Гавриел – злокобна усмивка, – щом си толкова отдаден на двора й, защо не се присъединиш към него?

Фенрис се напрегна, готов да скочи пред тъмната й сила, за да защити приятеля си.

Майев обаче каза:

– Прекъсвам кръвната ти клетва, Гавриел. Напускаш службата си към мен без почести, позорно. Освен това ти отнемам титлата.

– Кучка такава – озъби й се Фенрис, докато Гавриел се мъчеше да диша.

– Ваше Величество, умолявам ви... – процеди Гавриел, стисвайки рамото си, където невидими нокти продраха две линии в кожата му и кръвта му оплиска тревата.

Кръвта на Майев също покапа по земята, след като две подобни резки се отвориха и върху нейната ръка.

– Сторено е – рече просто тя. – Нека светът разбере колко струва честта ти. Предаде кралицата си заради чужда, заради копелето си.

Гавриел залитна назад и се срути в пясъка, долепил ръка до гърдите си. Фенрис изръмжа с вълчо изражение, но Майев се засмя тихо.

– О, иска ти се да сторя същото и с теб, нали, Фенрис? Но нима има по-голямо наказание за един истински изменник от това да те обрека на вечна служба към мен?

Той изсъска запъхтяно и Елида се зачуди дали няма да се нахвърли на кралицата, решен да я убие.

Майев се обърна към Елин и й заповяда:

– Стани!

Елин опита. Ала тялото й я предаде.

Майев изцъка с език и невидима ръка вдигна Елин на крака. Замъглените й от болка очи се избистриха, а като съзря кралицата да приближава, ги изпълни студен гняв.

Асасин, напомни си Елида. Елин беше асасин и ако Майев я доближеше достатъчно...

Но Майев спря. Невидимите ръце прерязаха портупеите на Елин. И Голдрин се стовари на земята. После кинжалите й започнаха да изскачат от ножниците си

– Толкова много оръжия – отбеляза Майев, докато невидимите ръце обезоръжаваха Елин с брутална ловкост,

Дори скритите под дрехите й ножове изпопадаха, порязвайки я междувременно. Под ризата и панталоните й разцъфнаха кървави петна. Защо стоеше така...

Набираше сили. За последния си удар. Последният си отпор.

Нека кралицата я мисли за безсилна.

– Защо? – попита дрезгаво Елин.

Печелеше време.

Майев подритна един паднал кинжал, чието острие бе изцапано с кръвта на Елин.

– Защо изобщо се занимавам с теб? Защото не мога да ти позволя да се жертваш за изковаването на нова Ключалка, нали разбираш? Не и при положение, че вече си се сдобила с онова, което ми е необходимо. Отдавна знам, че ти ще ми го дадеш, Елин Галантиус, и предприемам нужните стъпки, за да си го подсигуря.

– Кое? — пророни безсилно Елин.

– Още ли не си се досетила? – учуди се Майев. – Защо исках майка ти да те доведе при мен, защо миналата пролет те карах да правиш онези неща?

Никой от околните не смееше да мръдне.

Майев изсумтя – изтънчен, женствен звук на триумф.

– Бранън открадна ключовете от мен, след като аз ги взех от Валгите. Бяха моя собственост, а той ми ги отне. После се събра с онази твоя богиня и смеси огъня й със собствената си кръв, за да не посмея да докосна земите и потомците му. Но кръвта се разрежда през поколенията. Затова знаех че рано или късно пламъците му ще угаснат и ще дойде време да си отмъстя.

Елин се отпусна в ръцете, които я крепяха.

– И тъмната сила ми разкри миг от бъдещето. Видях, че мощта на Мала отново ще се възвиси. И че ти ще ме отведеш до ключовете. Само ти – единствената, на която Бранън оставяше улики, която можеше да открие и трите. Видях коя си, какво си. Видях кого обичаш. Видях другаря ти.

Шумоленето на морския бриз през високите треви остана единственият звук.

– Каква власт ще имате двамата с принц Роуан. А потомците ви... – Тя се подсмихна ехидно. – С Роуан можете да властвате над целия континент, ако пожелаете. Но децата ви... децата ви ще управляват империя, способна да покори света.

Елин затвори очи. Елфите клатеха бавно глави – отказваха да повярват.

– Не знаех кога ще се родиш ти, но когато принц Роуан от рода на Белия трън дойде на този свят, когато достигна зрялост и стана най-силният чистокръвен елф в кралството ми... теб още те нямаше. Досетих се обаче какво трябва да сторя. Да те хвана в лапите си. Да те подчиня на волята си, така че набереш ли достатъчно сила и опит, да намериш ключовете, да ми ги дадеш без дори да се замислиш.

Раменете на Елин затрепериха. Изпод затворените й клепачи шурнаха сълзи.

– Беше толкова лесно да подръпна правилните нишки в деня, когато Роуан видя Лирия на пазара. Да го пратя по другия път, да подлъжа инстинктите му. Лека промяна в съдбата.

– О, богове! – пророни Фенрис.

– И така другарят ти откри друга – продължи Майев. – И му позволих да се влюби, да й направи дете. Чак тогава го сразих. Никой не попита как онази вражеска войска мина точно покрай неговия дом в планината.

Коленете на Елин поддадоха напълно. Само невидимите ръце държаха изправено разтърсваното й от вопли тяло.

– И така Роуан положи кръвната клетва по своя воля. А аз зачаках да се родиш, когато съзрееш... Тогава щях да направя така, че пътищата ви да се пресекат; и само погледнехте ли се, щеше да паднеш в ръцете ми. Каквото и да поисках от теб, щеше да ми го дадеш. Дори ключовете. Заради другаря си. И почти го стори онзи ден в Доранел.

Елин стъпи бавно на земята, с такава болка, че Елида настръхна. Но кралицата вдигна глава и оголи гневно зъби.

– Ще те убия – изръмжа Елин срещу елфическата кралица.

– Точно това каза и на Роуан, когато се срещнахте, нали? – Бледата усмивка остана на лицето й. – Колко карах майка ти да те доведе при мен, за да се запознаеш с него, за да станеш моя, усетеше ли Роуан връзката помежду ви, но тя все отказваше. А всички знаем до какво я доведе това. През следващите десет години чувствах, че си жива. Някъде. Но когато ти дойде при мен... когато двамата с бъдещия ти другар се погледнахте един друг само с омраза... Признавам, не очаквах такова развитие. Не можех да повярвам, че съм прекършила Роуан от рода на Белия трън до такава степен, че да не разпознае собствената си другарка; че и ти си толкова заслепена от собствената си болка. А когато знаците започнаха да се проявяват, връзката каранам убеди Роуан, че му принадлежиш. Ти обаче не й се поддаваше. Кажи ми, Елин, от колко време знаеш, че той е другарят ти до живот?

Елин не отвърна; в очите й кипяха ярост, скръб и отчаяние.

– Остави я на мира – прошепна Елида.

Лоркан я стисна предупредително.

Майев не й обърна внимание.

– Е? Кога разбра?

– В храма на Темис – призна Елин, надничайки към Манон. – В мига, в който стрелата прониза рамото му. Преди месеци.

– И криеш от него, за да му спестиш чувството на вина заради Лирия, мъката по загубата й... – Майев изцъка с език. – Каква благородна лъжкиня.

Елин впери поглед в нищото и очите й сякаш се изпразниха.

– Трябваше и той да е тук – продължи Майев, сбърчила чело към хоризонта. – Все пак онзи ден в Доранел ви пуснах само за да ме отведете при ключовете. Освободих дори него, за да си помислиш, че ви се е разминало. Нямахте представа, че всъщност ви пращам на мисия. Но щом го няма... ще трябва да продължим без него.

Елин се напрегна. Фенрис изръмжа предупредително.

Майев сви рамене.

– Ако е някакво успокоение, Елин, нека те уверя, че с принц Роуан щяхте да живеете заедно хиляда години. Повече дори.

Светът започна да се върти по-бавно и Елида чуваше тътена на кръвта си, когато Майев добави:

– Дарбите на сестра ми Маб се запазиха през поколенията. Пълната сила, хамелеонството, елфическото безсмъртие. По всяка вероятност ти остават около пет години до Обезсмъртяването.

Елин направи гримаса. Майев не изцеждаше магията и физическите й сили, а духа й.

– Може да отпразнуваме заедно Обезсмъртяването ти – продължи Майев. – Определено нямам намерение да те губя заради Ключалката. Да губя ключовете, защото те, Елин, са създадени да бъдат използвани.

– Майев, моля те – пророни Фенрис.

Майев огледа съвършените си нокти.

– Най-ироничното в случая е, че дори не е имало нужда да си другарка на Роуан. Нито пък да го пречупвам. Е, ако не друго, беше поне интригуващо изпитание на силите ми. Но тъй като се съмнявам да тръгнеш с мен покорно, без най-малкото да опиташ да умреш преди това, ще ти предложа един избор.

Елин като че ли свика силите си за предстоящото, а Майев вдигна ръка и извика:

– Каирн.

Гавриел и Фенрис се сковаха. Локан почти подивя зад Елида, мъчейки се да я извлачи незабележимо назад, да заобиколи някак заповедта си.

Красив воин с кестенява коса се откъсна от свитата и тръгна към тях. Красив, ако се изключеше садистичната жестокост, обсебила сините му очи. И мечовете от двете му страни, камшикът, навит върху единия му хълбок, злокобната му усмивка. Беше я зървала и преди – върху лицето на Върнън. Върху толкова много лица в Морат.

– Позволете ми да ви представя най-новия член на кадъра ми. Каирн, запознай се с Елин Галантиус.

Каирн застана до кралицата си. А погледът, който отправи към нейната кралица, накара стомаха на Елида да се преобърне. Садист – да, сигурна беше, че това е подходящата дума за него, без дори да е чула гласа му.

– С Каирн – продължи Майев – имате нещо общо помежду си владеете едно и също умение. Разбира се, ти самата си разполагала едва с няколко години да научиш изкуството на изтезанията, но... Каирн може да ти покаже какво е усвоил в многовековния си опит.

Фенрис бе пребледнял от гняв.

– Майев, умолявам те...

Вълна от мрак се заби в тялото му, поваляйки го на колене, притискайки главата му в земята.

– Достатъчно – изсъска Майев.

Когато върна очи към Елин, отново се усмихваше.

– Както казах, предлагам ти избор. Можеш или да тръгнеш доброволно с мен и да се запознаеш по-отблизо с Каирн, или…

Погледът й се плъзна към Лоркан. Към Елида.

И сърнето й спря, когато Майев заяви:

– Или ще взема не само теб, но и Елида. Сигурна съм че двамата с Каирн ще се разбират чудесно.

72.

Тялото я болеше.

Всичко я болеше. Кръвта, дъхът, костите.

Не й бе останала нито капка магия. Нищо не можеше да я спаси.

– Не – пророни тихо Лоркан.

Елин обърна глава и движението запрати стрели от агония по гръбнака й. Въпреки това погледна към Елида и към Лоркан, принуден да я държи на място с пребледняло от ужас лице, докато очите му прескачаха между нея, Каирн и Майев. Манон правеше същото – преценяваше шансовете им колко бърза трябваше да е, за да се отдалечи достатъчно.

Добре. Добре – Манон щеше да измъкне Елида. Вещицата само чакаше Елин да предприеме нещо, без да съзнава, чене й бяха останали сили. Дори за последен удар.

А и тъмната хватка още стискаше костите й толкова здраво, че само едно агресивно движение... само едно – и щеше да ги строши.

Майев се обърна към Лоркан.

– На кое казваш „не“, Лоркан? На това да вземем Елида Локан с нас, ако Елин реши да се съпротивлява, или на великодушното ми предложение да я оставя на мира, ако Нейно Величество тръгне доброволно?

Кос поглед към Каирн, кестенявия елфически воин до Майев, й беше достатъчен да проумее що за същество е. Избила бе много като него през годините. Беше познавала Рурк Фаран. Представяше си какво би причинил на Елида... Лоркан също знаеше. А ако действаше с позволението на самата Майев...

– Тя е невинна — отвърна накрая Лоркан. – Вземи кралицата и ни пусни да си вървим.

Манон пък се осмели да повиши тон на Майев.

– Тя принадлежи на Железни зъби. Щом нямаш работа с мен, значи, нямаш и с нея. Не намесвай Елида Локан във всичко това.

Игнорирайки думите на вещицата, Майев провлачи към Лоркан:

– Заповядвам ти да останеш на място. Заповядвам ти да наблюдаваш безучастно. Заповядвам ти да не помръдваш и не продумваш до следващо нареждане. Същата заповед важи и за теб, Фенрис.

И Лоркан се подчини. Фенрис също. Телата им просто се вцепениха.

Елида се извърна към Лоркан.

– Можеш да спреш това, да се съпротивляваш...

Той дори не я погледна.

Елин знаеше, че Елида ще се опълчи. Не разбираше, че Майев играе тази игра от векове и бе очаквала точно този момент да я улови в капана си.

Като обърна очи към кралицата, тя й се усмихваше. И Елин знаеше, че бе играла, заложила беше всичко и бе загубила.

Майев кимна в знак на потвърждение.

Неизреченият въпрос танцуваше в очите на Елин, докато Елида крещеше на Лоркан, на Манон, умоляваше ги да помогнат. Но вещицата не отстъпваше от заповедта си. От мисията си.

Майев прочете въпроса в очите на Елин и каза:

– Ще нося ключовете в едната си ръка, а Елин, носителката на огъня, в другата.

Първо трябваше да я пречупи. Да я убие или да я...

Каирн се ухили насреща й.

Стражите на Майев влачеха нещо откъм лодката, с която бяха пристигнали до плажа от кораба, чиито тъмни платна вече се разпъваха.

Елида се извърна към Майев, която не благоволи да я погледне дори.

– Моля те, моля те...

Елин просто кимна на елфическата кралица. В жест на примирение и покорство.

Майев сведе глава с триумфална усмивка по червените си устни.

– Лоркан, пусни я.

Воинът свали ръце до тялото си.

И тъй като победата беше нейна, Майев освободи костите на Елин от тъмната си хватка. Позволи й да се обърне към Елида и да каже:

– Върви с Манон. Тя ще се погрижи за теб.

Елида заплака и отблъсна Лоркан от себе си.

– Тръгвам с теб, ще дойда с теб...

И наистина щеше. Щеше да понесе Каирн и Майев... Но Терасен се нуждаеше от храброст като нейната. За да оцелее, за да се надигне от прахта, Терасен се нуждаеше от Елида Локан.

– Кажи на другите – промълви Елин, преравяйки съзнанието си за подходящите думи. – Кажи на другите, че съжалявам. Кажи на Лизандра да не забравя обещанието си и че завинаги ще съм й благодарна. На Едион кажи, че... Кажи му, че не е виновен той и че... – Гласът й пресекна. – Щеше ми се да бе могъл да положи кръвната клетва, но сега Терасен ще търси от него закрила, редиците ни не бива да се разпадат.

Елида кимна, докато сълзите й се стичаха по опръсканото й с кръв лице.

– А на Роуан кажи...

Душата на Елин се пръсна на парчета, когато забеляза желязната кутия, която стражите на Майев носеха помежду си. Древен железен ковчег. Голям, колкото да побере един човек. Изкован специално за нея.

– Кажи на Роуан – продължи тя, потискайки напиращите вопли, – че съжалявам, задето го излъгах. Но времето ни и бездруго е било назаем. Дори преди днешния ден знаех, че е така, но въпреки това ми се искаше да ни бе отредено повече. – Мъчеше се да надвие треперещата си уста. – Кажи му, че трябва да се бори. Трябва да спаси Терасен и да не забравя клетвата си пред мен. И му кажи, че... че съм му благодарна, задето извървя с мен тъмния път обратно към светлината.

Елфите отвориха капака на ковчега и извадиха от него дълги, тежки вериги.

Един от тях подаде на Майев изящно изкована желязна маска. Тя я огледа в ръцете си.

Маската, веригите, кутията... всичките бяха изковани отдавна. Преди векове. За да удържат и прекършат избрания потомък на Мала.

Елин надникна към Лоркан, чиито тъмни очи бяха вперени в нейните.

И в тях проблясваше благодарност. Задето бе пощадила младата жена, на която бе отдал сърцето си, макар и още да не го знаеше.

Елида се примоли на Майев за последно.

– Не го прави.

Елин знаеше, че е безполезно. Затова каза на Елида:

– Радвам се, че те срещнах. И съм горда, че те познавам. Майка ти също би се гордяла с теб, Елида.

Майев свали маската и рече мудно на Елин:

– Разправят, че Огнената наследница не се прекланяла пред никого. – Змийската усмивка отново изкриви устните й. – Е, сега ще се преклониш пред мен.

Тя посочи към пясъка.

И Елин се подчини.

Коленете й изреваха от болка, когато се свлече на земята.

– По-ниско.

Тя се преви, докато челото й не се опря в пясъка. Но не си позволи да го почувства, не разреши на душата си да го почувства.

– Чудесно.

Елида ридаеше, молеше се без думи.

– Съблечи си ризата.

Елин се поколеба, вече проумяла какво предстои.

Защо Каирн носеше камшик на колана си.

– Съблечи си ризата.

Тя измъкна ризата от талията на панталона си, изхлузи я през глава и я хвърли на пясъка до себе си. Сетне свали и разтегателното парче плат от гърдите си.

– Варик, Хейрон.

Двама елфи пристъпиха напред.

Елин не се съпротивлява, когато я хванаха за ръцете, за да я вдигнат от земята, и ги разпериха широко. Морският въздух целуваше гърдите й, пъпа й.

– Десет удара с камшика, Каирн. Нека Нейно Величество разбере какво я очаква, като се приберем, ако не ми сътрудничи.

– С удоволствие, милейди.

Елин впи поглед в кръвожадните очи на Каирн и изпълни вените си с лед, когато воинът взе камшика от колана си. И огледа със свирепа усмивка голото й тяло. Платното, върху което щеше да рисува с кръв и болка.

Полюшвайки маската на върховете на пръстите си, Майев рече:

– Ще бъдеш ли така добра да броиш, Елин?

Елин не отвърна.

– Брой, или ще започваме отново с всеки неотброен удар. Ти решаваш колко време ще продължи боят. Освен ако не предпочиташ Елида Локан да го понесе вместо теб.

Не. За нищо на света.

Никой нямаше да понася болката й вместо нея. Никой.

Когато Каирн тръгна бавно към нея, наслаждавайки се на всяка стъпка, когато пусна камшика да се влачи по пясъка, тялото й я предаде. И затрепери неудържимо.

Тя познаваше тази болка. Знаеше какво ще е чувството как ще звучи.

Още я усещаше и чуваше в кошмарите си.

Точно затова Майев бе избрала да я бичува за наказание, затова го бе причинила на Роуан в Доранел.

Каирн спря. Елин усети как оглежда татуировката на гърба й. Любящите думи на Роуан, изписани на Древния език.

Той изсумтя. И Елин долови как тръпне от нетърпение да ги заличи.

– Започни! – нареди Майев.

Каирн вдиша рязко.

И макар да очакваше удара, макар да стискаше пясъка под себе си в шепи, нищо не можеше да я подготви за оглушителното изплющяване, за жилещата болка. Въпреки това не си позволи да проплаче, а само изсъска през зъби.

Ударът с камшик от надзирател в Ендовиер беше едно нещо.

А този от чистокръвен елф...

Задницата на панталона й се пропи с кръв, докато сцепената й кожа пищеше от болка.

Елин обаче знаеше как да устои. Как да понесе агонията.

– Кой удар подред беше това, Елин?

Не. Нямаше да брои за тази шибана кучка...

– Започни отначало, Каирн! – заповяда Майев.

Доволен смях. А след него изплющяване и онази болка... и Елин изви гръб; сухожилията на врата и едва не се скъсаха, докато пръхтеше през стиснати зъби. Елфите от двете й страни я стискаха достатъчно силно, че да посинят ръцете й.

Майев и Каирн зачакаха.

Елин отказваше да проговори. Да заброи. Предпочиташе да умре.

– О, богове – ридаеше Елида.

– Отначало! – нареди Майев през воплите на момичето.

И Каирн удари отново.

И отново.

И отново.

И отново.

Започваха отначало повече от девет пъти, преди Елин най-сетне да изпищи. Камшикът бе шибнал вече разцепена плът, стигайки чак до кокал.

И отново.

И отново.

И отново.

И отново.

Каирн се задъхваше. А Елин отказваше да проговори.

– Отначало – повтори за кой ли път Майев.

– Ваше Величество – обади се плахо единият от елфите, които я държаха. – Струва ми се разумно да продължите по-късно.

– Има предостатъчно плът – озъби му се Каирн.

Първият добави:

– Наближават други. Още са далеч, но наближават.

Роуан.

Чак тогава Елин простена. Време – беше печелила време...

Майев издаде тих звук на недоволство.

– Ще продължим по-късно. Пригответе я.

Елин с трудност вдигна глава, когато елфите я изправиха. От движението я прониза такава болка, че пред очите й се спусна тъмнина. Но тя я пребори – сключи зъби и изрева беззвучно срещу агонията, срещу мрака.

На няколко стъпки от нея Елида се строполи на колене, сякаш се канеше да моли, докато тялото й не рухнеше, но Манон я хвана.

– Тръгваме – каза вещицата и я затегли настрани към сушата.

– Не – изплю Елида, мятайки се в ръцете й.

Лоркан изцъкли очи, но заповедта на Майев не му даваше да помръдне, да стори каквото и да било, когато Манон извади Ветросеч и я блъсна в главата с дръжката му.

Момичето полетя надолу като камък. Манон веднага я преметна през рамо и каза на Майев:

– Успех.

Тя погледна към Елин – само веднъж. После извърна очи.

Майев не й обърна внимание и я остави да поеме към блатата. Лоркан щеше да изскочи от кожата си.

Сякаш с всички сили се бореше с кръвната клетва.

Но Елин не я беше грижа.

Елфите почти я влачеха към Майев.

Към желязната кутия. И веригите. И желязната маска.

Огнени спирали, малки слънца и живи въглени бяха изковани върху тъмната й повърхност. Подигравка със силата, която бе създадена да удържа – силата, която Майев се бе постарала да изцеди до последно, преди да я заключи. Иначе нямаше начин да успее.

Всеки сантиметър, в който краката й се тътреха по пясъка, отнемаше цяла вечност; и част от секундата. Панталонът й бе наквасен с кръв. Едва ли беше възможно да изцери раните си с всичкото това желязо край себе си. Само Майев можеше да ги излекува, и то когато сметнеше за добре.

Но със сигурност нямаше да я остави да умре. Не и докато не откриеше Ключовете на Уирда.

Време – благодарна беше за времето, което Елена й бе предоставила.

Време да срещне всеки от тях, да опознае поне малка част от света, да послуша приказна музика, да танцува, да се смее, да изпита истинско приятелство. Благодарна беше за Роуан.

Благодарна.

Затова Елин Галантиус избърса сълзите си.

И не се съпротивлява, когато Майев сложи красивата желязна маска на лицето й.

73.

Манон вървеше, без да спира.

Не смееше да надзърне назад. Боеше се древната, безсърдечна кралица да не разчете в очите й, че Елин не притежава Ключовете на Уирда, че ги бе пъхнала в джоба на Манон, когато я бутна, минавайки покрай нея. Елида щеше да я намрази заради това – всъщност вече я мразеше.

Но ако това беше цената – така да бъде.

Само един поглед от Елин й беше достатъчен да схване какво се очакваше от нея.

Да отнесе ключовете надалеч от Майев. Да отведе Елида.

Бяха изковали желязна кутия за кралицата на Терасен.

Елида започна да се свестява тъкмо когато се отдалечиха достатъчно, за да не ги чуят. Загърчи се в ръцете й и Манон я пусна зад една дюна, стисвайки тила й толкова силно, че момичето замръзна при натиска на железните нокти в кожата й.

– Мълчи – изсъска Манон и Елида се подчини.

Двете се наведоха и надникнаха през високите треви. Само миг – само миг можеше да погледат, за да разберат накъде ще поведе Майев кралицата на Терасен.

Лоркан оставаше застинал на място, както му бе наредила. Гавриел беше почти в безсъзнание; дишаше тежко в тревата, сякаш изтръгвайки кръвната клетва от тялото му, кралицата го бе ранила жестоко.

Фенрис – Фенрис гледаше с искрена омраза Майев и Каирн. От камшика на Каирн още капеше кръв, докато войниците на елфическата кралица завързваха маската върху лицето на Елин.

Накрая оковаха китките й.

Глезените й.

Врата й.

Никой не излекува съдрания й гръб – не плът, а кърваво парче месо, преди да я вкарат в желязната кутия. Накараха я да легне върху откритите си рани.

А после я затвориха с капака. И я заключиха вътре.

Елида повърна в тревата и Манон сложи ръка върху гърба й.

Елфите понесоха ковчега надолу по дюните, към лодката и кораба в далечината.

– Фенрис, върви! – заповяда Майев, посочвайки „Славей“.

Фенрис се задъха, но не успя да се противопостави на командата й и тръгна след елфите. Погледът му попадна върху захвърлената в пясъка бяла риза. Беше оплискана с кръв от бичуването.

В следващия момент изчезна, сякаш мина през врата във въздуха и вятъра.

Останала насаме с Лоркан, кралицата го попита:

– И си направил всичко това заради мен?

Той не помръдна.

– Говори – нареди му Майев.

Лоркан въздъхна разтреперано и каза:

– Да. Да, извърших го заради теб. Всичко.

Елида стисна в шепи тревата и Манон се зачуди дали няма да й пораснат железни нокти, с които да раздере всичко от ярост. От омраза.

Майев спря до окървавената риза на Елин и погали скулата на Лоркан.

– Нямам нужда – пророни ласкаво тя – от самомнителни слуги, убедени в собствената си правота.

Той се скова от думите й.

– Ваше Величество...

– Отнемам ти кръвната клетва. Отнемам ти имуществото и титлите. И ти като Гавриел си освободен позорно от службата си към мен. Заради неподчинението и измяната ти те низвергвам от Доранел. Престъпиш ли границите на кралството ми, ще бъдеш убит.

– Ваше Величество, умолявам ви...

– Върви да умоляваш някой друг. Аз нямам нужда от воин, на когото не мога да се доверя. Отменям заповедта за убийството ти. Струва ми се по-лошо наказание да живееш в срам.

От китката му шурна кръв, сетне и от нейната. Земята се обагри в червено.

Лоркан се свлече на колене.

– Не търпя компанията на глупци – обяви Майев и го остави в пясъка.

Сякаш му беше нанесла жесток удар, същия като на Гавриел. И Лоркан не можеше да помръдне, да мисли и диша. Но все пак пробва да пълзи. Към Майев. Копелето се опита да пълзи.

– Трябва да вървим – пророни Манон.

Потърсеше ли Майев ключовете... Трябваше да вървят.

Откъм хоризонта проехтя рев.

Абраксос.

Сърцето й задумка от щастие, но...

Елида остана в тревата. Остана да гледа как Лоркан пълзи към кралицата, която крачеше по плажа с развяна зад гърба й черна рокля.

Как лодката с железния ковчег потегля към чакащия кораб. Майев седеше до него с ръка върху капака му. В името на здравия й разум Манон се молеше Елин да не будува през цялото време, което щеше да прекара вътре.

В името на света им се молеше кралицата на Терасен да оцелее.

Макар и само за да умре, спасявайки всички им.

74.

Имаше толкова много кръв.

Беше плискала чак до мястото, където Лоркан коленичеше сега, и вече се просмукваше в пясъка, лъщейки под слънцето.

Беше опръскала ризата й, захвърлена и забравена до него. Беше изцапала дори ножниците на мечовете и кинжалите й, разпилени наоколо като кости.

Какво бе направила Майев...

Какво бе направила Елин...

В гърдите му зееше дупка.

И имаше толкова много кръв.

От небето се чу плясък на криле, оглушителен рев, но той нямаше сили да вдигне глава. Нямаше желание.

Гласът на Елида разсече света; крещеше на някого.

– Корабът... корабът току-що изчезна; тръгна си, без да разбере, че ние сме взели...

Радостни възгласи – женски победоносни викове.

Грохотни, забързани стъпки.

В следващия миг силна ръка се вкопчи в косата му и дръпна главата му назад. Усети студено острие до шията си и лицето на Роуан, пропито с необуздан, смъртоносен гняв, изникна в полезрението му.

– Къде е Елин?

В гласа му разпозна паника – искрена паника, защото Белотрън бе видял разхвърляните оръжия и ризата й.

– Къде е Елин?

Какво беше направил, какво беше направил...

Болка проряза гърлото на Лоркан и топла кръв закапа надолу по шията му, по гърдите му.

– Къде е съпругата ми? – просъска Роуан.

Лоркан се олюля, коленичил в пясъка.

Съпруга.

Съпруга.

– О, богове – ридаеше Елида, дочула гласовете им. Воплите й сякаш отразяваха звука на собственото му разбито сърце. – О, богове...

И за пръв път от векове насам Лоркан заплака.

Роуан впи острието на кинжала си още по-надълбоко в гърлото му, макар и лицето на Лоркан да се обливаше в сълзи.

Какво бе направила онази жена...

Елин бе знаела, че Лоркан я е предал и е извикал Майев, че не й оставаше много.

И се беше омъжила за Белотрън... за да има Терасен крал. Навярно се бе съгласила именно защото бе наясно, че Лоркан я е предал, че Майев идва...

А Лоркан не й помогна.

Съпругата на Белотрън.

Другарката му.

Елин бе позволила да я бичуват и оковат, бе тръгнала доброволно с Майев, за да не попадне Елида в лапите на Каирн. И постъпката й бе колкото саможертва заради Елида, толкова и дар към него.

Поклонила се бе на Майев.

Заради Елида.

– Моля те – каза Роуан с пресеклив глас.

Воинското му спокойствие се пропукваше.

– Майев я взе – отговори му Манон, приближавайки.

Гавриел, който се беше надигнал на колене, макар че още се олюляваше от прекъсването на кръвната му клетва, пророни дрезгаво:

– Използва клетвата, за да ни възпре, да ни попречи да й помогнем. Дори на Лоркан.

Въпреки това Роуан не махна ножа си от врата му.

Лоркан бе сгрешил. Жестоко бе сгрешил.

И не съжаляваше напълно, не и ако Елида беше в безопасност, но...

Елин отказа да брои. Каирн изля цялата си сила в онзи камшик, а тя не им достави удоволствието да брои.

– Къде е корабът? – попита Едион, а после изруга, видял окървавената риза.

Грабна Голдрин и трескаво забърса с жакета си кървавите пръски от ножницата му.

– Изчезна – повтори Елида. – Просто... изчезна.

Белотрън го изгледа отвисоко с плувнали в агония и отчаяние очи. А Лоркан прошепна:

– Съжалявам.

Роуан свали ножа и пусна косата му. Залитна стъпка назад. Дориан беше коленичил в тревата до Гавриел и около тях сияеше бледа светлина. Лекуваше раните по ръцете му. За душевната, която Манон бе нанесла и на него, и на Лоркан, прекъсвайки позорно кръвните им клетви, нямаше лек.

Манон се приближи, вече обградена от сестрите си. Всичките подушиха кръвта. Златокосата изруга тихо.

Манон им разказа за Ключалката.

За Елена. За цената, която трябваше да плати на боговете. Която Елин трябваше да плати.

Но после Елида пое нишката, облегната на Лизандра, която гледаше кръвта и ризата така, сякаш бяха труп; разказа им какво се беше случило сред дюните. Каква жертва бе направила Елин.

Каза на Роуан, че той е другарят на Елин. Каза му за Лирия.

Разказа им за бичуването и за маската, и за кутията.

Като приключи, всички я съзерцаваха безмълвни. Докато Едион не се озъби на Лизандра:

– Знаела си.

Лизандра не трепна дори.

– Тя ме помоли... онзи ден на кораба. Помоли ме да й помогна. Каза ми каква подозира, че е цената за победата над Ераван и обезвреждането на ключовете. Какво трябва да сторя?

– Какво би могла да... – подхвана злобно Едион.

Лизандра вирна брадичка.

Роуан промълви:

– Елин е щяла да умре, за да изкове новата Ключалка, с която да запечата ключовете в портата и така да прокуди Ераван от нашия свят. Но никой няма да разбере. Освен нас. Защото ти си щяла да носиш нейната кожа до края на живота си.

Едион прокара ръка през окървавената си коса.

– Но потомците ви с Роуан не биха приличали на...

Лизандра го погледна умолително.

– Ти щеше да се погрижиш за това, Едион. С мен.

Със златистата си коса и ашриверски очи... Ако ги предадеше на потомството им, децата на хамелеонката щяха да минават за кралски наследници. Елин искаше Роуан да се възкачи на трона, а Едион щеше да е тайният баща на бъдещите принцове и принцеси.

Едион подскочи като ударен.

– И когато възнамерявахте да ни разкриете плана си? Преди или след като се озовях в едно легло с проклетата си братовчедка?

– Няма да ти се извинявам – рече кротко Лизандра. – Служа на нея. И съм готова да прекарам остатъка от живота си в неин образ, за да не е била напразна саможертвата й.

– Върви по дяволите! – нападна я Едион. – Върви по дяволите, лъжлива кучко!

Лизандра изръмжа с нечовешки глас.

Роуан просто взе Голдрин от ръцете на генерала и тръгна към морето с вееща се сребриста коса.

Лоркан стана и отново се олюля. Елида му даде опора.

И по бледото й, изопнато лице нямаше нищо от младата жена, която бе опознал през изминалите седмици. Нито в суровия й глас, когато му каза:

– Дано прекараш остатъка от жалкия си, безсмъртен живот в страдание. И сам. Дано живееш с разкаяние и вина в сърцето и никога да не намериш покой.

После тръгна към Тринайсетте. Златокосата вещица вдигна ръка и Елида се пъхна под нея, влизайки в убежище от криле, нокти и зъби.

Лизандра се спусна да помогне на Гавриел, който поне не се дръпна при вида на все още яростната й гримаса, а когато Лоркан надникна към Едион, младият генерал вече го наблюдаваше.

Наблюдаваше го с омраза в очите. Чиста омраза.

– Дори преди да получиш заповедта си, не предприе нищо да й помогнеш. Ти извика Майев тук. Никога няма да го забравя.

После закрачи към плажа – към Роуан, коленичил в пясъка.

* * *

Астерин беше жива.

Тринайсетте бяха живи. И сърцето на Манон преливаше от радост – истинска радост, докато гледаше веселите им лица с усмивка.

Докато стояха с уивърните си на една дюна с изглед към морето, тя попита Астерин:

– Как?

Астерин галеше косата на Елида, която плачеше на рамото й.

– Кучките на баба ти добре ни погониха, но в крайна сметка успяхме да ги изкормим. През последния месец не сме спирали да те издирваме. Но накрая Абраксос намери нас и като че ли знаеше къде си, затова го последвахме. – Тя зачопли едно петно засъхнала кръв върху бузата си. – И очевидно ви спасихме кожите.

Но не навреме, помисли си Манон, гледайки как Елида плаче тихо, как човеците и елфите или стояха бездейно, или спореха.

Не навреме, за да предотвратят това. За да спасят Елин Галантиус.

– И сега какво? – попита Сорел, докато превързваше ранената си ръка, облегната на уивърна си.

Тринайсетте погледнаха с очакване Манон.

Тя се осмели да попита:

– Чухте ли думите на баба ми, преди... всичко останало?

– Сенките ни казаха – отвърна Астерин с танцуващи очи.

– И?

– И какво? – изсумтя Сорел. – Наполовина крочанка си голяма работа.

– Кралица на крочаните.

И наследница на Рианон Крочан. Не бяха ли забелязали Древните приликата им?

Астерин сви рамене.

– Пет века чистата кръв на Железни зъби не успя да ни отведе у дома. Може пък ти да сполучиш.

Дете не на войната... а на мира.

– С мен ли сте? – попита ги тихо Манон. – Ще ми помогне те ли да направя каквото трябва, за да се върнем в Пустошта?

Елин Галантиус не се беше примолила на Елена за друга орис. Беше отправила само една молба към древната кралица: Ще дойдеш ли с мен? По същата причина, поради която Манон задаваше на сестрите си този въпрос.

Тринайсетте вдигнаха пръсти до челата си като една. И като една ги свалиха.

Манон извърна поглед към морето. В гърлото й бе заседнала буца.

– Елин Галантиус се отказа от свободата си, за да спаси вещица от Железни зъби – обяви Манон. Елида се изправи, откъсвайки лице от рамото на Астерин. Манон продължи: – Задължени сме й до живот. И нещо повече. Време е да станем по-добри от прамайките ни. Всички сме деца на тази земя.

– Какво си намислила? – попита Астерин със светнали очи.

Манон надникна зад тях. Към севера.

– Ще открия крочаните. И заедно с тях ще съберем армия. За Елин Галантиус. И народа й. И нашия народ.

– Никога няма да ни се доверят – обади се Сорел.

– В такъв случай просто ще ги очароваме както ние си знаем – провлачи Астерин.

Няколко от сестрите им се подсмихнаха; други запристъпваха нервно.

Манон отново попита Тринайсетте:

– С мен ли сте?

И този път, когато всички докоснаха с пръсти челата си, тя им отговори със същото.

* * *

Роуан и Едион седяха мълчаливо на плажа. Гавриел се беше посъвзел от наказанието на Майев и сега двамата с Лоркан стояха на върха на близката скала и разговаряха тихо; Лизандра, в образа си на призрачен леопард, седеше сама сред танцуващите треви; а Дориан просто ги наблюдаваше от върха на една дюна.

Онова, което беше направила Елин... за което ги беше излъгала...

Кръвта по пясъка започваше да засъхва на места.

Ако с Елин беше свършено, ако наистина платеше с живота си, успееше ли да се освободи...

– Двата ключа не са у Майев – заяви Манон, промъкнала се неусетно до Дориан. Сестрите й чакаха отзад, обградили закрилнически Елида. – В случай че се тревожите.

Лоркан и Гавриел се обърнаха към тях. Сетне и Лизандра.

Дориан се осмели да попита:

– Къде са тогава?

– У мен – отвърна простичко Манон. – Елин ги пъхна в джоба ми.

О, Елин. Елин. Толкова беше подлудила Майев, привличайки цялото й внимание към себе си, че древната кралица не се беше сетила да провери дали ключовете са у нея, преди да изчезне.

Беше я сполетяла толкова жестока, непоносима съдба, но Елин беше намерила начин да им помогне. Макар и за последно.

– Затова не можах да й се притека на помощ – обясни Манон. – Трябваше да изглеждам незаинтригувана. Равнодушна. – Едион се беше обърнал към тях от мястото си на плажа, долавяйки всяка дума благодарение на елфическия си слух. Манон каза на всички им: – Съжалявам. Съжалявам, че не можах да й помогна.

Тя бръкна в джоба на кожената си дреха и подаде на Дориан Амулета на Оринт и парче черен камък. Той се скова от смайване.

– Елена каза, че потомците на Мала можели да сложат край на всичко това. А кръвта й тече и във вашия род.

Златните й очи бяха уморени – натежали. Дориан осъзна, че му отправя въпрос.

Елин не бе очаквала да види Терасен отново.

Беше се омъжила за Роуан с ясното съзнание, че в най-добрия случай й остават месеци живот с него, дни – в най-лошия. Но държеше да даде на Терасен законен крал. Който да брани земите й.

Измислила бе план за всеки от тях – само не и за себе си.

– Мисията ни не приключва тук – промълви Дориан.

Манон поклати глава. И той знаеше, че не говори само за ключовете и за войната, когато отвърна:

– Не, не приключва тук.

Той взе ключовете от ръката й. Те пулсираха и сияеха, затоплийки дланта му. Чуждо, ужасяващо присъствие, а в същото време... единственото, което ги делеше от погрома.

Не, мисията им не завършваше тук. В никакъв случай. Дориан прибра ключовете в джоба си.

И пътят, който сега се простираше пред него, свръщайки към непознати, гладни сенки... вече не го плашеше.

75.

Роуан се беше оженил за Елин едва преди два дни.

Едион и Лизандра бяха единствените свидетели на церемонията им преди съмване. Капитанката, още сънена, ги венча бързо и тихо и подписа клетва за мълчание.

Имаха петнайсет минути да консумират брака си в каютата.

Едион още носеше официалните документи; у капитанката бяха останали копията.

Роуан стоеше на колене в пясъка от половин час и скиташе безмълвно по пътеките на бушуващите си мисли. Едион му правеше компания, вперил празен поглед в морето.

Роуан бе знаел.

Една част от него бе знаела, че Елин е другарката му. Но отбягваше мисълта от почит към Лирия, от страх. В Залива на Черепа скочи пред нея, защото дълбоко в себе си знаеше. Знаеше, че свещената връзка не би й позволила да нарани другаря си и че това можеше да е единствената сила, способна да я подтикне да си възвърне обратно контрола от Деанна. И дори след като му доказа, че е бил прав... Той отмести очи от доказателството, защото все още не се чувстваше готов, и го прокуди от съзнанието си.

Елин бе знаела с абсолютна сигурност. Знаела беше, че той е нейният другар. И не го бе притискала, не бе настоявала да го признае, защото го обичаше, а Роуан не се и съмняваше, че би предпочела да изтръгне собственото си сърце вместо да му причини болка и страдание.

Неговото Огнено сърце.

Неговата спътница, приятелка, любовница. Неговата съпруга.

Неговата другарка.

А проклетата кучка я беше затворила в желязна кутия. Беше я наказала безпощадно, проливайки толкова от кръвта й, колкото рядко бе виждал след бичуване. А после я беше оковала и я бе тикнала в същински железен ковчег... ранена, кървяща.

За да я удържи. Да я пречупи. Да я изтезава.

Неговото Огнено сърце, заключено в мрака.

Опитала бе да му каже. Точно преди да ги нападнат илкените.

Опитала беше да му каже, че онзи ден на кораба не бе повърнала, защото е бременна, а защото бе осъзнала, че я чака неминуема смърт. Както и че цената на това да затвори портата завинаги, да изкове нова Ключалка, беше животът й. Безсмъртният й живот.

Голдрин лежеше до него и рубинът му сияеше смътно под яркото слънце. Роуан взе две шепи пясък и остави златистите зрънца да се изнижат между пръстите му, позволявайки на вятъра да ги отнесе към морето.

Времето ни и бездруго е било назаем.

Елин не очакваше да й се притекат на помощ.

Тя, която се бе притекла на помощ на всички тях, която ги бе събрала. Беше се погрижила всичко да си дойде на мястото, след като отдадеше живота си. След като пожертваше хиляда години, за да ги спаси.

И несъмнено бе вярвала, че ще вземат правилното решение, мъдрото решение, и няма да тръгнат след нея; че ще поведат армиите си към победата – армиите, които тя им бе осигурила, съзнавайки, че няма да е с тях до края.

Вярвала бе, че няма да го види повече.

Но Роуан не можеше да се примири с това.

Отказваше да се примири.

Нямаше да се примири, че след като той бе намерил нея, а тя – него, и заедно бяха преодолели толкова тъга, болка и отчаяние, някой щеше да ги раздели. Нямаше да се примири със съдбата, на която бе орисана, нито с това, че животът й бе цената за спасението на света. Нейният или този на Дориан.

Нямаше да се примири нито за миг.

Чуха се стъпки по пясъка и той долови мириса на Лоркан, преди да погледне към него. За част от секундата се замисли дали да не сложи край на живота му на мига.

Защото знаеше, че в този ден – точно в този ден би го надвил. Нещо се беше пречупило в Лоркан и ако го нападнеше сега, щеше да го убие. Навярно дори нямаше да се съпротивлява истински.

Гранитното лице на Лоркан беше сурово, но очите му... В тях се четеше агония. И разкаяние.

Другите също се спуснаха по дюните и Едион се изправи на крака. Само Тринайсетте останаха настрана.

Всички впериха погледи в Роуан, още коленичил в пясъка.

Морето се люлееше под избистрящото се синьо небе.

Той изстреля онази съкровена връзка в света, разпери я широко като мрежа. Запрати я с магията си, с душата си, с пропуканото си сърце. За да я издирва.

Бори се – призова я, пускайки думите по връзката им. Връзката на единението им, която навярно се бе изтъкала още когато станаха каранам, скрити под огън, лед и надежда за по-светло бъдеще. – Бори се с нея. Идвам. Дори да ми отнеме хиляда години. Ще те намеря, ще те намеря, ще те намеря.

Отговориха му само сол, вятър и вода.

Роуан стана. И бавно се обърна към спътниците си.

Но вниманието им бе приковано към корабите, задаващи се откъм запад – откъм бойното поле. Корабите на братовчедите му, придружени от разредения флот на Ансел от Брайърклиф и трите кораба на Ролф.

Те обаче го накараха да застине на място.

Очите му привлече онзи, който тъкмо заобикаляше източния нос на брега – галера. Плаваше към тях, носена от призрачен, неестествено бърз вятър.

Роуан се приготви за предстоящото. Формата на неизвестния кораб беше чужда за всеки от флотовете. Но веднага загриза паметта му.

Един кораб се отцепи от тяхната армада и се понесе към брега. На борда му бяха Ансел от Брайърклиф и Енда.

Роуан и другите обаче наблюдаваха мълчаливо как непознатата галера преваля пенестите вълни и плъзва корем по пясъка.

Как моряците с маслинова кожа я издърпват навътре в плажа.

Широкоплещест младеж изскочи ловко от нея и морският бриз развя леко къдравата му тъмна коса.

Кожата му не излъчваше нито капка страх, докато крачеше към тях – дори за успокоение не посегна към изящния меч на хълбока си.

– Къде е Елин Галантиус? – попита леко задъхано непознатият, впервайки поглед в тях.

Акцентът му...

– Кой си ти? – изръмжа Роуан.

Но младежът вече беше достатъчно близо, че Роуан да види цвета на очите му. Тюркоазено – със сърцевина от злато.

Едион пророни сякаш в транс:

– Галан.

Галан Ашривер, коронован принц на Вендлин.

Като съзря принца воин, младият мъж отвори широко очи.

– Едион – рече дрезгаво с нещо като страхопочитание и скръб, изписана по лицето му. Ала побърза да прикрие и двете, възвръщайки си самонадеяния фасон, преди да попита отново: – Къде е тя?

Никой не му отговори. Едион зададе въпрос на свой ред.

– Какво правиш тук?

Галан сбърчи тъмни вежди.

– Очаквах да ви е уведомила.

– За какво? – попита твърде тихо Роуан.

Галан бръкна в джоба на износената си синя туника и извади намачкано писмо, което изглеждаше така, сякаш бе четено и препрочитано стотици пъти. Той го подаде безмълвно на Роуан.

Докато разгръщаше хартията, Роуан усети мириса й по нея. Едион надникна над рамото му.

Писмото на Елин до принца на Вендлин беше кратко. Свирепо. Големите букви се ширеха по страницата, сякаш едва бе сдържала гнева си.

ТЕРАСЕН ПОМНИ ЕВАЛИН АШРИВЕР.

А ТИ?

БИХ СЕ В МИСТВАРД ЗА ТВОЯ НАРОД.

ВЪРНИ МИ ПРОКЛЕТАТА УСЛУГА.

Писмото завършваше с координати на това място.

– Беше изпратено лично до мен – обясни кротко Галан. – Не до баща ми. Само до мен.

До армадата, която Галан управляваше – блокадоразбивач във войната срещу Адарлан.

– Роуан – обади се предупредително Лизандра.

Той проследи погледа й.

Но не до Ансел и Енда, които вече пристигаха, заобикаляйки отдалече Тринайсетте и вдигнали въпросително вежди към Галан.

А до малката групичка хора, облечени в бяло, появили се на дюните зад тях. Бяха оплескани с кал и видът им бе такъв, като че те също бяха прекосили блатата, за да стигнат дотук.

И Роуан се досети.

Досети се кои са, преди дори да са доближили плажа.

Ансел от Брайърклиф бе пребледняла, разпознавайки многопластовите им, свободни одежда. А когато високият мъж в средата свали качулката си, за да покаже бронзовото си лице със зелени очи, още младо и красиво, кралицата на Пустошта прошепна:

– Илиас.

Илиас, син на Немия господар на Тихите асасини, впери смаян поглед в Ансел и гърбът му се скова. Но Роуан пристъпи към него, привличайки вниманието му. Илиас присви очи. И също като Галан прокара преценяващ поглед по всички им, издирвайки златокосата жена, която не беше сред тях. Накрая се взря в Роуан, навярно усетил кой е оста, около която се въртеше групата им.

И попита с глас, прегракнал от немота.

– Идваме да изпълним дълга си към Селена Сардотиен... към Елин Галантиус. Къде е тя?

– Вие сте сесиз суикаст – поклати глава Дориан. – Тихите асасини от Червената пустиня.

Илиас кимна. И отново надникна към Ансел, която се обърна към Роуан, все още зашеметена от недоумение.

– Явно приятелката ни е изискала отплата не само от нас, но и от другите си длъжници.

И сякаш думите й бяха сигнал, защото още облечени в бяло фигури изпълниха дюните зад тях.

Десетки. Стотици.

Роуан се зачуди дали всеки един асасин от прочутата пустинна крепост не беше дошъл да изпълни дълга си към младата кралица. Само тяхната група беше достатъчно опасен легион.

А Галан...

Роуан се обърна към коронования принц на Вендлин.

– Колко си довел? – попита го той.

Галан се поусмихна в отговор и посочи към източния хоризонт.

Над чийто ръб вече изплуваха бели платна. Кораб след кораб, след кораб, всеки с кобалтовия флаг на Вендлин.

– Предайте на Елин Галантиус, че Вендлин не е забравил Евалин Ашривер – каза Галан на двама им с Едион. – Нито Терасен.

Едион падна на колене в пясъка, докато армадата на Вендлин се разгръщаше пред тях.

Кълна се, че колкото и далеч да стигна, колкото и да ми коства, поискаш ли помощта ми, ще дойда. – Такова обещание беше дала Елин на Дароу. – Да напомня на някои хора, че са ми задължени. Да събера армия от асасини, крадци, изгнаници и обикновени граждани.

Така и беше направила. Беше удържала на всяка своя дума.

Роуан преброи корабите, прииждащи откъм хоризонта. Преброи и тези в собствената им армада. Добави и корабите на Ролф – и на мисенианците, които бе отишъл да свика от Севера.

– Свещени богове – пророни Дориан, докато армадата на Вендлин обгръщаше все повече и повече от морето пред тях.

Едион ридаеше мълчаливо и по лицето му се лееха сълзи. Къде са съюзниците ни, Елин? Тя бе преглътнала упрека му – преглътнала го беше, защото не бе искала да ги разочарова, в случай че планът й пропаднеше. Роуан сложи ръка на рамото му.

Всичко за Терасен, беше се зарекла в деня, когато им бе разкрила кроежите си да докопа богатствата на Аробин. И Роуан знаеше, че всяка нейна стъпка дотук, всеки план и замисъл, всяка тайна и рискована мисия...

Беше за Терасен. За тях. За един по-добър свят.

Елин Галантиус бе събрала армия, с която можеше не само да надвие Морат, но и да разтърси звездите.

Знаела бе, че няма да я поведе. Но въпреки това щеше да удържи на обещанието си към Дароу: Кълна се в кръвта си, в името на семейството си, че няма да обърна гръб на Терасен, както ти обърна гръб на мен.

Освен това... ако Каол Уестфол и Несрин Фалик успееха да съберат войска на южния континент...

Едион най-сетне вдигна очи към него, разширени от същото прозрение.

Шанс. Съпругата му, другарката му им беше спечелила шанс за победа в тази война.

И не вярваше, че ще й се притекат на помощ.

– Галан?

Роуан застина като мъртвец от гласа, който отекна сред дюните. От златокосата жена, носеща кожата на възлюбената му.

Едион скочи на крака, готов да изръмжи, когато Роуан го стисна за ръката.

Лизан дра, в облика на Елин, както им бе обещала, се понесе към тях с широка усмивка на лице.

Тази усмивка... Тя проби дупка в сърцето му. Лизандра беше овладяла усмивката на Елин – дяволитата й наслада, примесена с остра като бръснач жестокост.

Актьорската й игра, усъвършенствана в същата пъклена дупка, където и Елин бе шлифовала своята, беше безупречна, докато говореше с Галан. Докато говореше с Илиас, прегръщайки го като стара негова приятелка и облекчена съюзничка.

Едион трепереше до него. Но светът нямаше да долови разликата.

Съюзниците им, враговете им не биваше да узнават, че безсмъртният огън на Мала е бил отвлечен. Затворен в железен ковчег.

Галан попита жената, която мислеше за братовчедка си.

– Е, накъде? –

Лизандра погледна него, после и Едион без нито следа от разкаяние, вина или съмнение по лицето си.

– На север. Към Терасен.

Стомахът на Роуан натежа като олово. Лизандра обаче извърна очи към него и каза с непоклатим, спокоен глас:

– Принце, искам да намериш едно нещо, преди да се присъединиш към силите ни в Севера.

Намери я, намери я, намери я, умоляваше го сякаш хамелеонката.

Роуан кимна, останал без думи. Лизандра го хвана за ръката и я стисна в знак на благодарност – любезно, сдържано сбогуване между кралица и консорта й; сетне отстъпи от него.

– Хайде – обърна се към Галан и Илиас, привиквайки ги с ръка към пребледнялата Ансел и свъсения Енда. – Налага се да обсъдим някои неща, преди да потеглим.

И отново останаха в тесен кръг.

Едион, отпуснал ръце до тялото си, ту ги свиваше в юмруци, ту ги отваряше, загледан в хамелеонката, която, облякла кожата на Елин, водеше съюзниците им към плажа. За да ги остави насаме.

Имаха армия, която да поведат към Морат, с която да се бият за победата...

Зад гърба му се долови шумолене в пясъка и Лоркан се появи от едната му страна.

– Ще дойда с теб. Ще ти помогна да я измъкнеш.

– Ще я намерим заедно – обади се дрезгаво Гавриел.

Чувайки думите на баща си, Едион изтръгна очи от Лизандра. Но си замълча – не му беше продумал, откакто бяха акостирали.

Елида ги доближи с накуцване и изрече със също толкова пресипнал глас:

– Заедно. Отиваме заедно.

Лоркан погледна преценяващо наследницата на Перант, но тя умишлено го пренебрегна. Очите му просветнаха, когато каза на Роуан:

– Фенрис е с нея. Ще усети, че сме тръгнали по дирите й, и ще се постарае да ни оставя следи.

Стига Майев да не заключеше и него. Но Фенрис се съпротивляваше на кръвната клетва още от деня, в който я бе положил. И ако сега само той стоеше между Каирн и Елин... Роуан не си позволи да се замисля за Каирн. За онова, което Майев вече му беше заповядала да направи и което предстоеше. Фенрис щеше да се бори за Елин. И Елин щеше да се бори за себе си.

Елин не знаеше какво е примирение.

Роуан се обърна към Едион и воинът принц отмести вниманието си от Лизандра, колкото да отвърне на погледа му. Веднага разбра посланието в него и сложи ръка върху дръжката на Меча на Оринт.

– Аз тръгвам на север. С нея. За да ръководя войските, да се уверя, че всичко върви по план.

Роуан стисна китката му.

– Редиците ни трябва да удържат. Спечели ни колкото можеш повече време, братко.

Едион сключи пръсти около неговата с пламнали очи. Роуан знаеше колко го боли. Но ако светът вярваше, че Елин се завръща на север, то поне един от генералите й трябваше да е до нея, за да командва армията й. А тъй като Гибелният легион се подчиняваше на Едион...

– Върни ни я, принце – каза той на Роуан с пресеклив глас. – Доведи я у дома.

Роуан задържа погледа на своя събрат и кимна.

– Ще се видим пак. С всички вас.

Не си пиля дъха да увещава генерала, че трябва да прости на хамелеонката. Самият той не знаеше какво да мисли за плана на Елин и Лизандра. Каква роля очакваха той да изиграе в него.

Дориан пристъпи напред, но надникна към Манон, която се взираше в морето, сякаш знаеше накъде е отплавал корабът на Майев, прикрит от същата мантия, с която бе обгърнала Фенрис и Гавриел в Залива на Черепа – с която бе скрила армадата си от очите на Ейлве.

– Вещиците политат на север – заяви Дориан. – И аз тръгвам с тях. За да видя дали мога да сторя онова, което се иска от мен.

– Остани с нас – предложи му Роуан. – Ще намерим начин да се справим с ключовете, Ключалката и боговете... с всичко.

Дориан поклати глава.

– Ако вие тръгвате след Майев, ключовете трябва да са възможно най-далеч. Ако успея да намеря третия... Така ще съм ви по-полезен.

– И вероятно ще умреш – намеси се остро Едион. – Ние потегляме към кървавите бойни полета на Севера, но ти се впускаш в още по-големи опасности. Морат ще ви чака.

Роуан му стрелна предупредителен поглед. Генералът обаче нехаеше. Не, в момента сновеше по опасен остър ръб, който лесно можеше да стане смъртоносен. Особено при положение, че Дориан имаше пръст в раздялата им с Елин.

Кралят на Адарлан отново надникна към Манон, която му се усмихна леко. И усмивката смекчи лицето й, накара го да оживее.

– Няма да позволя да умре – рече вещицата и плъзна поглед по всички им. – Тръгваме да търсим крочаните, да съберем войската им, каквато и да е тя.

Вещерска армия, която щеше да се изправи срещу легионите на Железни зъби.

Надежда – безценна, крехка надежда се пробуди в кръвта на Роуан.

Манон просто кимна за сбогом и се заизкачва по скалата към сестринството си.

Роуан пък кимна на Дориан, който обаче сведе глава в поклон – не просто жест между приятели, а между крале.

Принц-консорт, хрумна му да се поправи. Беше неин принц-консорт.

Макар и да се беше омъжила за него, за да му даде законното право да спаси Терасен и да го издигне от прахта. Да командва армиите, които им бе набавила на цената на всичко.

– Като изпълним мисията си, ще дойда при вас в Терасен, Едион – заяви кралят на Адарлан. – Кълна се, Роуан, че когато се върнете, когато и двамата се върнете, ще има за какво да се борите.

Едион като че ли се замисли. Претегли думите и изражението по лицето му. После пристъпи напред и прегърна краля. Бърза, груба прегръдка, която учуди Дориан, но поне скръбта в очите на генерала бе стихнала леко. Той сведе мълчалив поглед към Дамарис, прибран в ножницата на Дориан. Мечът на първия и най-велик крал на Адарлан. Едион като че ли съпостави древното оръжие с носителя му. И накрая кимна, по-скоро на себе си, отколкото на друг. Въпреки това Дориан повтори жеста в знак на благодарност.

След като генералът закрачи към корабите, умишлено заобикаляйки Лизандра – Елин, която се помъчи да го заговори, Роуан попита краля:

– Вярваш ли на вещиците?

Той кимна.

– Ще ви оставят два от уивърните си да бранят кораба ви до крайбрежието на континента. После ще се върнат при нас, а вие ще продължите накъдето... накъдето е нужно.

Майев можеше да я е отвела къде ли не, да е прехвърлила кораба си с магия в другия край на света.

– Благодаря ти – каза Роуан на Дориан.

– Не благодари на мен – усмихна се кралят. – Благодари на Манон.

И ако оцелееха, ако си върнеше Елин, щеше да й благодари.

Прегърна Дориан, пожела му успех и го изпрати с поглед нагоре по дюната, до белокосата вещица, която го чакаше там.

Лизандра вече даваше инструкции на Галан и Илиас как да натоварят двестате Тихи асасина на вендлинските кораби, докато Едион слушаше със скръстени ръце. Ансел беше потънала в разговор с Ендимион, който като че ли не знаеше как да подходи към червенокосата кралица с вълча усмивка. Ансел обаче, изглежда, нямаше търпение да повилнее. На Роуан му се искаше да намери време да благодари на всички тях – на Енда и на всеки от братовчедите си.

Бяха готови за отчаяния си набег към Севера. Точно както го бе замислила Елин.

Нямаше да си дадат нито почивка, нито време. Не разполагаха с нито миг за губене.

Уивърните заразмахваха криле. Дориан се качи на седлото зад Манон и я хвана през кръста. Вещицата каза нещо, което го накара да се засмее. Искрено.

Той вдигна ръка за сбогом и видимо изтръпна, щом Абраксос излетя.

Последваха го още десет уивърна.

Ухилената златокоса вещица Астерин и една от сестрите й на име Бриар – стройна, с черна коса и зелени очи – чакаха Гавриел, Лоркан и Елида, яхнали уивърните си. За да ги отведат до кораба, с който щяха да поемат по море.

Лоркан понечи да спре Елида, докато вървеше към уивърна на Астерин, но тя не му обърна внимание. Дори не го погледна, преди да поеме ръката на Астерин, която я вдигна на седлото. И макар Лоркан да го прикриваше добре, Роуан долови съкрушението по каленото му от вековни изпитания лице.

Когато излетяха, Гавриел изруга уплашено от мястото си зад златокосата вещица, а Роуан се заизкачва бавно по пясъчния хълм, закрепвайки древната ножница на Голдрин за портупея си.

Окървавената й риза още се търкаляше на билото му до локвата от кръвта й, просмукваща се в пясъка. Не се и съмняваше, че Каирн я е оставил нарочно.

Роуан се наведе да я вземе и прокара палци по мекия й плат.

Вещиците вече изчезваха на хоризонта; спътниците му достигаха кораба си, а останалите товареха по лодките армията, призована от другарката му.

Роуан доближи ризата до лицето си, вдиша мириса й. И почувства как нещо потрепна в него – усети връзката им.

Той пусна ризата и остави вятъра да я отнесе навътре в морето, надалеч от това окървавено място, смърдящо на болка.

Ще те намеря.

Сетне се преобрази, излетя в небето и се понесе по стремглавия, свиреп вятър, който сам бе призовал. Лазурното море се ширеше от дясната му страна, а зеленикавосивкавата плетеница на блатата – от лявата. Докато се сливаше с вятъра, следвайки приятелите си, които летяха успоредно на крайбрежието, Роуан запечати мириса й и кроткия трепет на връзката им в паметта си.

Кроткият трепет, който можеше да се закълне, че е доловил в отговор – досущ като пърхащото сърце на жив въглен.

И с разтърсващ света писък принц Роуан Белотрън Галантиус, консорт на кралицата на Терасен, тръгна да издирва съпругата си.

БЛАГОДАРНОСТИ

Винаги ми е трудно да събера в няколко страници огромната си благодарност към хората, които не само се трудят неуморно, за да направят тази книга реалност, но и ме даряват с безценна подкрепа и приятелство. Не знам какво бих правила без тях в живота си и благодаря на вселената всеки божи ден, че ги имам.

На съпруга ми Джош: Дори когато светът ни се превърне в повей забравена пепел между звездите, ще продължавам да те обичам. Благодаря ти за смеха в дните, когато не вярвах, че мога да се усмихна; задето държеше ръката ми, когато имах нужда да си припомня, че съм обичана; задето си мой най-добър приятел и безопасен пристан. Ти си най-голямата радост в живота ми и дори в хиляда страници не бих успяла да изразя колко те обичам.

На Ани: Не би ме изненадало, ако вече си се научила да четеш. Ти си другата голяма радост в живота ми, а с безусловната ти любов и неуморна палавост уединената ми работа никога не е самотна – нито за миг. Обичам те, кутренце.

На Тамар Ридзински: Безкрайно благодарна съм ти за мъдростта, тарикатството и гениалността още от мига, в който ми се обади преди толкова много години. Но точно тази година съм ти още по-благодарна за приятелството. Благодаря ти, че пазиш гърба ми независимо от всичко. Голяма късметлийка съм да имам човек като теб в своя ъгъл.

На Кат Ондър: Работата ми с теб е толкова висок връх в кариерата ми. Благодаря ти от все сърце за остроумните и прозорливи коментари, задето винаги подкрепяш книгите ми и превръщаш цялата ни работа в истинска забава. Невероятно горда съм, че те имам за свой редактор и приятел.

На Маргарет Милър: Признателна съм ти за помощта и насоките през годините – с твоята подкрепа израснах като писател и не знам как да ти се отблагодаря. На Каси Хоумър: Откъде да започна с благодарностите? Наистина не знам как бих се справяла без твоята помощ. Невероятна си.

На несравнимите ми, страхотни екипи в „Блумсбъри“ и „Си Ей Ей“ – Синди Лох, Кристина Гилбърт, Джон Касир, Катлийн Фарар, Найджъл Нютьн, Ребека Макнели, Натали Хамилтън, Соня Палмисано, Ема Хопкин, Иън Ламб, Ема Брадшоу, Лизи Мейсън, Кортни Грифин, Ерика Бармеш, Емили Ритър, Грейс Ули, Ешани Агравал, Емили Клопфер, Алис Григ, Елиз Бърнс, Джени Колине, Линет Ким, Бет Елър, Кери Джонсън, Кели де Грут, Ашли Постън, Луси Макей-Сим, Мелиса Кавоник, Даян Ейрънсън, Дона Марк, Джон Кандел, Никълъс Чърч и целия ми екип по защита на авторските права в чужбина: благословена да работя с толкова великолепна група хора и не мога да си представя книгите ми да попаднат в по-добри ръце от вашите. Благодаря, благодаря, благодаря за всичко.

На родителите ми: Благодаря ви за безрезервната любов и задето държите вкъщи смущаващо голям брой от книгите ми. На родителите на съпруга ми: Благодаря ви, че се грижите за Ани, когато пътуваме, и че винаги сте готови да ни помогнете. На прекрасното ми семейство: Обичам ви всичките.

На Луис Анг, Саша Алсберг, Вилма Гонзалез, Алис Фанчианг, Чарли Боутър, Никола Уилксинсън, Дамарис Кардинали, Алекса Сантиаго, Рейчъл Доминго, Нели Грабовски, Джесика Рейгъл, Джейми Милър, Лора Ашфърт, Стеф Браун и Тринайсетте на Маас: Благодаря ви толкова толкова много за добрината, великодушието и приятелството. За мен е чест, че ви познавам.

И на читателите ми: Благодаря ви за писмата, рисунките, татуировките (!!), музиката – благодаря ви за всичко. С думи не мога да изразя благодарността си, нито колко значи подкрепата ви за мен. Заради вас усърдният труд си струва.

6. КУЛАТА НА ЗОРАТА

ПЪРВА ЧАСТ

Градът на боговете

1

Каол Уестфол, бивш капитан на кралската стража, понастоящем Ръка на новокоронования крал на Адарлан, в последно време се убеждаваше кой бе най-омразният за него звук на света.

Колелата.

Трополенето на колелата по дървения под на кораба, с който плаваше сред бурните води през последните три седмици. А сега и глухото им дрънчене по лъснатия зелен мрамор и живописните мозайки из бляскавия дворец в Антика, собственост на хагана на Южния континент.

Понеже нямаше какво друго да прави, освен да седи в стола си на колела, който бе започнал да възприема и като свой затвор, и като единствено средство за придвижване из света, Каол запечатваше в съзнанието си всеки сантиметър от огромния дворец, кацнал върху един от безчетните хълмове на столицата. Всеки сантиметър, изграден с материали от различно кътче на хаганската могъща империя в нейна прослава.

Излъсканият зелен мрамор, по който се търкаляше сега количката му, беше добит в някоя от каменоломните в югозападната част на континента. Червените колони, изсечени като великански дървета, чиито най-горни клони се протягаха по високия сводест таван на необятната приемна зала, бяха докарани от североизточните пясъчни пустини.

Мозайките, вградени тук-там в зеления под, бяха дело на занаятчия от Тигана — още един от любимите градове на хагана, разположен в планинския южен край на континента. Всяка изобразяваше сцена от богатото, жестоко, но славно минало на хаганата: вековете от съществуването на номадския, коневъден народ, обитавал тревистите степи на изток; въздигането на първия хаган — военачалник, обединил разпилените племена в единна, завоевателна сила, която се впуснала да превзема континента парче по парче, изковавайки с далновидност и брилянтна стратегия днешната всемогъща империя. Майсторът бе предал в мозайките си и тривековната история след това: големия брой хагани, разширили империята, разпределяйки богатствата от стотина завладени земи по цялата си територия, изграждайки безброй мостове и пътища, за да свържат частите една с друга, управлявайки просторния континент с размах и трезва мисъл.

Вероятно мозайките пресъздаваха облика на империята, в каквато бе могъл да се превърне и Адарлан, размишляваше Каол, докато тихият говор на придворните отекваше по изсечените колони и позлатените куполи напред. Е, ако над Адарлан не властваше марионетка, поставена в ръцете на крал демон, решен да превърне света им в пиршество за пълчищата си.

Каол извърна глава към Несрин, която буташе количката му с каменно изражение на лице. Единствено тъмните й очи, стрелкащи се към всеки минувач, всеки прозорец, всяка колона, разкриваха поне някакъв интерес към внушителния дом на хагана.

Запазили бяха най-хубавите си дрехи за днешната среща и новоназначеният капитан на стражата наистина изглеждаше превъзходно в пурпурнозлатистата си униформа. А откъде Дориан бе изровил една от униформите, които Каол някога бе носил с такава гордост, той самият нямаше представа.

Първоначално бе възнамерявал да се облече в черно просто защото цветът… Открай време не се възприемаше в цветни дрехи с изключение на червеното и златистото, които символизираха кралството му. Черното пък вече принадлежеше на обсебените от Валгите войници на Ераван. Именно намъкнати в изцяло черните си униформи бяха тормозили Рифтхолд. С тях залавяха, изтезаваха и колеха хората му.

А накрая ги закачваха да висят по портите на двореца.

Едва бе намирал сили да надзърне към антиканските стражи, които подминаваха по пътя насам, и онези по улиците, и тези в самия дворец — изправени гордо, застанали нащрек с мечове на гърбовете и бойни ножове на хълбоците. Дори сега потискаше импулса си да надникне към обичайните им постове в залата, към местата, по които и той самият би разпределил войниците си. И към капитанското, онова, което, без съмнение, би заел той, откъдето би следил срещата с чуждоземните посланици.

Несрин отвърна на погледа му с нетрепващи абаносови очи. Дългата до раменете й черна коса се полюшваше леко с всяка нейна стъпка. По красивото й, сериозно лице нямаше и следа от тревога. Нищо по него не подсказваше, че им предстои среща с един от най-могъщите мъже на света, способен да промени съдбата на собствения им континент във войната, която със сигурност вече се разразяваше из цял Адарлан и Терасен.

Каол обърна глава напред, без да отрони и дума. Стените, колоните и сводестите врати имаха уста, уши и очи, беше го предупредила Несрин.

Именно тази мисъл го възпря да докосва каквото и да било по дрехите, на които окончателно се бе спрял: светлокафяв панталон, стигащи до коляното кафеникави ботуши, бяла копринена риза, почти скрита от тъмния му тюркоазен жакет. Жакетът беше що-годе семпъл и за високата му цена говореха само изящните месингови катарами по предницата и деликатният блясък на финия златист конец по ръбовете. Не носеше меч на кожения си колан и чувстваше липсата на успокоителната му тежест като фантомна болка в отсечен крайник.

Или крака.

Две задачи. Имаше две задачи в двореца, а още не знаеше коя ще се окаже по-неизпълнима.

Да убеди хагана и шестимата му евентуални наследници да се включат във войната срещу Ераван с многобройната си армия…

Или да открие лечител в Торе Сесме, който да го вдигне на крака.

Да го оправи, додаде наум с немалък прилив на отвращение.

Мразеше тази дума. Почти колкото трополенето на колелата. Да го оправи. Макар и точно това да очакваше от легендарните лечителки, просто му се гадеше от този израз.

Затова прогони и него, и мисълта от съзнанието си, докато Несрин продължаваше да следва почти безмълвната група слуги, които ги водеха чак от пристанището, през лъкатушещите, прашни калдъръмени улици на Антика и нагоре по стръмния булевард към куполите и трийсет и шестте минарета на двореца.

Ленти от всевъзможни бели платове — от коприна до фина вълна и лен — висяха от безброй прозорци, фенери и входове. Навярно заради скорошната смърт на някакъв държавник или далечен роднина на хагана, обяснила му беше тихо Несрин. Ритуалите за почитане на мъртъвците бяха разнородни и често смесица от множеството кралства и земи, вече обединени под господството на хаганата, но белият плат бе древна реликва от вековете, когато народът на хагана скитал из степите и полагал мъртъвците си под вечно бдящото, открито небе.

Но градът далеч не изглеждаше в траур, докато минаваха през него. Хората крачеха забързано в какви ли не облекла, търговците хвалеха стоките си, дякони, подаващи се от дървени и каменни храмове — всеки бог си имал свой дом в Антика, беше го просветлила Несрин, — привикваха хората от улиците. А над всичко това, дори над двореца, се извисяваше сияйна кула от светъл камък, разположена върху един от южните хълмове.

Торе. Кулата, обитавана от най-вещите простосмъртни лечителки на света. Каол се бе постарал да не я гледа твърде втренчено през прозорците на каретата, въпреки че гигантската кула се виждаше от почти всяка улица, от всяко ъгълче на Антика. Слугите не казаха нищо за нея, дори не споменаха за господстващото й присъствие, което сякаш засенчваше и двореца на хагана.

Слугите така или иначе не бяха особено разговорливи по пътя насам и все пак не пророниха и дума за траурните знамена, брулени от сухия вятър. Мълчаха и мъжете, и жените — всичките с тъмни, лъскави, прави коси, до един облечени със свободни панталони и разкроени жакети в кобалтовосиньо или кървавочервено, обточени с бледозлатисто. Платени прислужници, но потомци на робите, притежавани някога от хаганския род. Докато предишната владетелка, жена с буден, новаторски дух, не забранила робовладелството като една от множеството мерки за усъвършенстване на империята. Тя освободила робите си, ала ги задържала като платени слуги заедно с децата им. А ето че сега и техните внуци служеха на хаганата.

Никой от тях не изглеждаше недохранен или мизерстващ и никой не показа и капка страх, докато съпровождаха Каол и Несрин от кораба до двореца. Настоящият хаган явно се отнасяше добре с прислугата. Каол се надяваше и наследникът му, все още необявен, да усвои подхода му.

За разлика от политиката в Адарлан и Терасен, тук хаганът сам избираше наследника си — не го предопределяха редът на раждане и полът. Отглеждането на възможно най-много потомци подсигуряваше на хагана по-голям избор, но пък и беше нож с две остриета. Съперничеството между евентуалните наследници… бе същински кървав спорт, в който всеки се стремеше да докаже на родителя си, че е най-силен, най-мъдър, най-подходящ за трона.

Законът повеляваше хаганът да държи на неприкосновено, тайно място запечатан документ, посочващ наследника му, в случай че го застигнеше смърт, преди да е обявил името му. В него можеха да се внасят промени по всяко време, но беше създаден така, че да се избягва нещото, от което се страхуваше владетелят още откакто първият хаган бе съединил кралствата и териториите на континента: срив. Не под напора на външни сили, а заради вътрешна война.

И онзи първи владетел бе постъпил мъдро. През тристагодишната история на хаганата не беше избухнала нито една гражданска война.

Когато Несрин го прекара с количката през шпалира от слуги, които спряха между две гигантски колони и сведоха глави в галантен поклон, когато живописната, богато украсена тронна зала се разгърна пред тях с десетките си посетители, струпани около златния, блеснал под обедното слънце подиум, Каол се зачуди коя ли от петте фигури пред трона щеше да управлява империята един ден.

Единственият звук в залата бе шумоленето на дрехите на петдесетината придворни — Каол ги преброи скришом само за няколко секунди, — събрани от двете страни на бляскавия подиум, образувайки стена от коприна, плът и бижута, почти същински булевард, по който Несрин забута количката му.

Шумоленето на дрехи и трополенето на колелата. Дори скърцаха, макар че ги беше смазала тази сутрин, но няколкоседмичното плаване се беше отразило на метала. Всяко скрибуцане пронизваше ушите му, подобно на нокти, стържещи по камък.

Независимо от това държеше главата си високо вдигната. Раменете — изправени.

Несрин спря на почтително разстояние от подиума и стената от петимата хагански потомци, всичките в разцвета на силите си, мъже и жени, застанали между тях двамата и баща си.

Върховният дълг на принцовете и принцесите беше да бранят императора. Най-лесният начин да докажат предаността си, да повлияят на избора му. А петимата пред тях…

Каол придоби непроницаемо изражение и отново ги преброи. Наистина бяха само петима. Не шестима, както го беше подготвила Несрин.

Но вместо да огледа залата за липсващия хагански потомък, той се поклони дълбоко. Беше упражнявал движението множество пъти през последната седмица от морското им пътешествие, докато въздухът постепенно се стопляше, превръщайки се във все по-сух и сгорещен от слънцето. Още му бе странно да го върши в седнало положение, ала въпреки това Каол се поклони ниско, докато не впери очи в безполезните си крака, в съвършено чистите си кафяви ботуши, където се криеха безчувствените му, неподвижни стъпала.

Когато дочу шумоленето на дрехи от лявата си страна, разбра, че Несрин беше застанала до него и също се покланяше.

Останаха така, колкото траеше поемането на три глътки въздух — поне толкова време се изискваше по думите на Несрин.

Каол го използва, за да свика самообладанието си, да прогони от ума си бремето, увиснало на плещите и на двама им.

Някога умело бе запазвал непоклатимо хладнокръвие. Все пак беше служил на бащата на Дориан години наред, приемайки заповедите му с абсолютен стоицизъм. А преди това бе понасял собствения си баща, чиито думи раняваха също толкова дълбоко, колкото и юмруците му. Преданият настоящ лорд на Аниел.

Титлата „лорд“ пред името на Каол вече беше същинска подигравка. Подигравка и заблуда, която Дориан бе отказал да премахне без значение на протестите му.

Лорд Каол Уестфол, Ръка на краля.

Мразеше го. Повече от скрибуцането на колелата. Повече от тялото, което не усещаше от хълбоците си надолу, чиято неподвижност продължаваше да го изненадва дори седмици по-късно.

Той беше лорд на нищото. Лорд на клетвопрестъпниците. Лорд на лъжците.

И когато надигна торс, срещайки вирнатите в крайчетата очи на белокосия мъж върху трона, когато отпуснатата кафеникава кожа на хагана се сбърчи в лека, лукава усмивка… Каол се запита дали не бе прочел мислите му.

2

Несрин имаше чувството, че в нея вече съществуват две страни.

Онази, която се зовеше капитан на адарланската кралска стража, която положи клетва пред краля да уреди изцеряването на мъжа в количката до нея, както и да свика армия с помощта на мъжа в трона пред нея. Тази част от Несрин държеше главата й гордо изправена, раменете й — изопнати, ръцете й — на не дотам заплашително разстояние от изящния меч на хълбока й.

А другата част…

Другата част бе съзерцавала как високите кули, минаретата и куполите изникват на хоризонта, докато плаваха към града на боговете, как лъскавата Торе се извисява гордо над всичко… и бе преглъщала сълзите си. Същата тази част още от пристанището бе доловила аромата на печени червени чушки, свежия дъх на джинджифил и примамливата сладост на кимиона, осъзнавайки до мозъка на костите си, че е у дома. Както и че, макар да беше отдала живота си в служба на Адарлан, на тамошното си семейство, мястото, където някога бе живял баща й, където дори родената й в Адарлан майка се бе усещала по-спокойна… Тук бе нейният народ.

Цветът на кожата в различните нюанси на кафявото и бронзовото, изобилието от лъскава черна коса — също като нейната. Очите с какви ли не форми — вирнати в краищата, големи, заоблени, тесни, и оттенъците — от абаносово и кестеняво до рядко срещаното лешниково и зелено. Нейният народ. Смесица от всевъзможни кралства и земи, да, но… Тук никой не съскаше презрително по улиците. Тук никой не замеряше деца с камъни. Тук племенниците й не биха се чувствали различни. Нежелани.

И тази част от нея… Независимо от изправените й рамене и вирната брадичка, коленете й трепереха пред човека — пред силата — на трона.

Несрин не се бе осмелила да каже на баща си къде отива и защо. Само че кралят на Адарлан я праща на мисия и може да се позабави.

Баща й не би повярвал. Тя самата почти не вярваше.

Хаганът представляваше легенда, разказвана с притаен глас пред камината им в зимните вечери; потомците му — предания, предавани отново и отново, докато месеха безчет хлябове за пекарната. Предците им — приказки за лека нощ, които или трябваше да я приспят, или да я накарат да будува, скована от ужас.

Хаганът беше оживял мит. Божество, подобно на останалите трийсет и шест, които властваха над града и империята.

В Антика имаше толкова храмове, посветени на тези богове, колкото и паметници на различните хагани. Повече дори.

Затова и го наричаха града на боговете — заради живия бог, възкачил се на трона от слонова кост върху златния подиум.

Подиум от чисто злато, точно като в легендите, разправяни от баща й.

А шестимата потомци на хагана… Несрин можеше да разпознае всеки от тях, без да е нужно да се представят.

След старателното проучване, което Каол беше провел на кораба им, не се съмняваше, че и той може.

Ала на тази среща не на тях се падаше първата дума.

Защото, колкото тя бе запознала бившия капитан с родината си през изминалите седмици, толкова и той я беше запознал с дворцовия протокол. Не че Каол имаше особено пряка връзка с него, но все пак достатъчно го беше наблюдавал през годините на служба към краля.

Наблюдател в игра, в която сега му предстоеше да се превърне в основен играч. Игра с неописуемо висок залог.

Зачакаха мълчаливо хаганът да проговори.

Несрин се бе постарала да не зяпа твърде отявлено, докато се придвижваха из двореца. Не беше стъпвала в него по време на малкото си посещения в Антика през годините назад. Същото важеше за баща й, за неговия баща — и изобщо за всичките й предци. Дори в град на боговете, това бе най-свещеният храм. И най-смъртоносният лабиринт.

Хаганът не помръдна в трона си от слонова кост.

По-нов, по-широк трон отпреди стотина години, когато седмият хаган беше изхвърлил предишния, защото едрото му тяло не се побирало в него. Историята разказваше, че преял и препил до смърт, но поне имал благоразумието да назове наследника си, преди да се стисне за гърдите и да увисне мъртъв… на същия този трон.

Урус, настоящият хаган, беше на не повече от шейсет и изглеждаше в далеч по-добро здравословно състояние. Макар че тъмната му коса отдавна беше станала по-бяла от резбования му трон, а сбръчканата му кожа бе осеяна с белези, свидетелстващи за всичките му битки през последните дни от живота на майка му… Ониксовите му очи, тесни и вирнати в краищата, искряха като звезди. Будни и всевиждащи.

Върху снежнобялата му глава не бе поставена корона. Боговете, намиращи се сред простосмъртните, не се нуждаеха от символи на божествената си власт.

Лентички бяла коприна се полюшваха по прозорците зад него и сякаш изпращаха мислите на хагана и семейството му към душата на починалия — несъмнено някой големец — в единението му с Всевечното синьо небе и Спящата земя, които хаганът и всичките му предци все още почитаха вместо пантеона от трийсет и шест богове, прославяни от обитателите на града.

И другите, онези от новите територии на хаганата, които още не бяха приобщени към божествената свита. Вероятно имаше поне неколцина такива богове, защото мъжът на трона пред тях бе прибавил шепа презморски кралства към границите им през трийсетгодишното си управление.

По едно кралство за всеки пръстен с лъскав скъпоценен камък, красящ белязаните му пръсти.

Воин с богата премяна. Окичените му ръце се свлякоха от страничните облегалки на резбования трон, сглобен от бивните на могъщите зверове, обитаващи централните степи, и се сключиха в скута му, обгърнат с едри дипли обточена в златисто синя коприна. Несрин мигновено позна индиговата боя от забулените в изпарения, тучни земи, простиращи се на запад. От Балрун, родината на предците й, преди любопитството и стремежът към успех да подтикнат прадядо й да довлече семейството си през планини, равнини и пустини до града на боговете в сухия север.

Родът Фалик поколения наред се препитаваше с търговия, съставена от не особено изтънчени стоки, а най-обикновени сукна и подправки. Чичо й продължаваше да търгува с все същото и благодарение на множество далновидни вложения се бе превърнал в сравнително богат човек, чието семейство обитаваше красива къща в града. Безспорно израстване спрямо професията на пекар — пътя, който баща й си беше избрал, напускайки тези брегове.

— Рядко се случва нов крал да изпрати толкова знатна особа в земите ни — отбеляза накрая хаганът, и то на техния език, не на халха, езика на Южния континент. — Приемам го като знак на уважение.

Акцентът му толкова наподобяваше този на баща й, само че в тона му липсваше неговата топлина, хуморът му. Така говореше мъж, въздавал заповеди цял живот, борил се свирепо за короната си. И екзекутирал двама от братята и сестрите си, които не понесли загубата с достойнство. Що се отнасяше до тримата оцелели… единият живееше в изгнание, а другите двама се бяха врекли във вярност на брат си. Позволявайки на лечителките от Торе да ги лишат от наследство.

Каол килна глава.

— За мен е чест, Велики хагане.

Не „величество“ — това обръщение беше за крале и кралици. За мъжа пред тях не съществуваше достатъчно възвишена дума, а само титлата, носена от най-първия в рода му: Велик хаган.

— За вас — повтори умислено хаганът и тъмните му очи се плъзнаха към Несрин. — Ами спътницата ви?

Несрин едва се сдържа да не падне наново в поклон. Сега осъзнаваше, че Дориан Хавилиард бе точната противоположност на този човек. Елин Галантиус обаче… Тя се зачуди дали младата кралица нямаше повече общо с хагана, отколкото с Хавилиард. Или щеше да има, ако оцелееше достатъчно дълго. Ако се случеше да достигне до трона си.

Несрин прогони размислите си, когато Каол извърна очи към нея с видимо напрегнати рамене. Не заради въпроса, не заради обкръжението им, а просто защото напънът да вдигне поглед към могъщия крал воин… щеше да му коства много.

Несрин леко наклони глава.

— Аз съм Несрин Фалик, капитан на кралската стража на Адарлан. Постът, който лорд Уестфол заемаше, преди крал Дориан да го назначи за своя Ръка в началото на лятото.

Благодарна беше, че годините в Рифтхолд я бяха научили да не се усмихва, да не показва страх, да говори хладнокръвно, плавно… дори когато коленете й трепереха.

Тя продължи:

— Това е родината на семейството ми, Велики хагане. Антика все още притежава част от душата ми. — Несрин постави ръка върху сърцето си и мазолите й закачиха фината материя на златистопурпурната й униформа. Цветовете на империята, която множество пъти бе подлагала семейството й на гонения и нападки. — Честта, която ми оказвате да ме приемете в двореца си, е най-голямата в живота ми.

Навярно беше така.

Ако намереше време да посети роднините си в тихия, обгърнат в градини квартал „Руни“, обитаван главно от търговци като чичо й, те несъмнено щяха да го сметнат за неповторима чест.

Хаганът се поусмихна.

— Тогава ми позволете да ви приветствам в истинския ви дом, капитане.

Несрин не погледна Каол, но долови раздразнението му. Не знаеше какво точно го бе предизвикало: правото й да нарече тези земи свой дом или официалното звание, което едно време бе принадлежало на него.

Тя просто се поклони в знак на благодарност.

Хаганът пак се обърна към Каол.

— Предполагам, че идвате, за да ме привлечете във войната си.

Каол отвърна с леко рязък тон:

— Идваме по повеля на краля си. — В последната дума се четеше нотка на гордост. — За да очертаем началото на нова ера, посветена на процъфтяваща търговия и мир.

Една от дъщерите на хагана — млада жена с коси като буйни нощни потоци и очи като тъмен огън — си размени ироничен поглед с мъжа от лявата й страна, навярно с три години по-голям от нея.

Хасар и Сартак, значи. Третата и вторият по възраст сред потомците. И двамата носеха свободни панталони, бродирани туники и изящни кожени ботуши до коленете. Хасар не изпъкваше с красота, но очите й… Огънят в тях, когато надникна към по-големия си брат, я превръщаше в достатъчно забележителна.

Сартак беше командир на рукините, ездачите на могъщите руки.

Северната въздушна кавалерия на хаганския народ от дълги години обитаваше величествената планина Таван с руките си: гигантски птици с облик на орли, способни да вдигнат във въздуха цели говеда и коне. Нямаха огромните, унищожителни размери на уивърните на вещиците от клана Железни зъби, но пък бяха бързи, пъргави и хитри като лисици. Идеалните ездитни зверове за легендарните стрелци.

Сартак стоеше със сериозно изражение и изпънати широки рамене. Навярно и той като Каол се чувстваше не особено комфортно в официалната си премяна. Несрин се чудеше дали Кадара, личният му рук, бе кацнала на някое от трийсет и шестте минарета, наблюдавайки уплашените слуги и стражи, докато чакаше нетърпеливо господаря си.

Щом Сартак беше тук… явно отдавна знаеха за посещението им с Каол.

Многозначителните погледи, които си размениха Сартак и Хасар, подсказваха на Несрин едно: те двамата най-малкото бяха обсъждали вероятните последици от визитата им.

Сартак плъзна очи към Несрин.

Тя примигна напук на усилията си да запази хладнокръвие. Кожата му беше по-тъмна от тази на останалите — навярно от всичкото време, прекарано в небето под пряката слънчева светлина, а очите му бяха абаносови. Бездънни и неразгадаеми. Черната му коса беше разпусната, с изключение на тънка плитка, следваща извивката на ухото му. Другата част, спускаща се чак до мускулестите му гърди, се люшна леко, когато воинът й кимна — почти подигравателно, беше готова да се закълне Несрин.

Що за пропаднала, нещастна двойка изпращаше Адарлан. Ранения бивш капитан и настоящия — жена от простолюдието. Нищо чудно приветствените думи на хагана да се окажеха прикрита обида.

Несрин отмести поглед от принца, макар че продължи да усеща пронизителния му взор като студен призрачен допир.

— Идваме с дарове от Негово Величество краля на Адарлан — обяви Каол и се завъртя в стола си, за да махне на слугите зад тях.

Кралица Джорджина и дворът й направо бяха ограбили кралската хазна, преди да избягат в планинските си имения през пролетта. А предишният крал бе измъкнал повечето от останалата част през последните месеци от управлението си. Преди двамата да отплават към Южния континент, Дориан бе слязъл в съкровищниците под двореца. Несрин още чуваше отекващата му ругатня, по-цинична от всичко, което някога бе изричал пред нея, когато откри едва няколко купчини златни монети в изпразненото подземие.

Както обикновено, Елин обаче имаше план.

Несрин стоеше до новия си крал, когато Елин отвори двата сандъка в покоите си. Преливаха от скъпоценности, достойни за кралица — Кралица на асасините.

„Засега разполагам с достатъчно средства — заявила бе тя на Дориан, когато кралят се опита да възрази. — Покажи на хагана какво си имаме в Адарлан.“

През няколкото седмици, изминали оттогава, Несрин се питаше дали Елин с облекчение се отърваваше от закупеното с кървавите си пари. Скъпоценностите на Адарлан очевидно нямаше да стигнат до Терасен.

А сега, докато слугите подреждаха пред подиума четирите по-малки ковчежета, разпределени и натъкмени по препоръка на Елин от двата големи сандъка, за да изглеждат скъпоценностите повече, докато отваряха капаците им, мълчаливите придворни проточиха вратове да надзърнат вътре.

И забелязвайки лъскавите скъпоценни камъни, златото и среброто, зашушукаха удивено.

— Дар — обяви Каол, когато дори самият хаган се провеси напред, за да погледне в ковчежетата — от крал Дориан Хавилиард от Адарлан и Елин Галантиус, кралица на Терасен.

Второто име накара принцеса Хасар да стрелне очи към Каол.

Принц Сартак само надникна назад към баща си. Аргун, най-големият син, се взираше смръщено в съкровището.

Аргун — политикът сред тях, любимецът на търговците и най-влиятелните играчи на континента. Слаб, висок на ръст интелектуалец, търгуващ не с пари и материални блага, а с познания.

„Принцът на шпионите“, така наричаха Аргун. Докато двамата му братя се бяха обучавали в изкуството на войната, Аргун бе развивал ума си и сега ръководеше трийсет и шестимата везири на баща си. Затова критичният му поглед към скъпоценностите…

Колиета с диаманти и рубини. Гривни от злато и смарагди. Обици — същински умалени полилеи, — изтъкани от сапфири и аметисти. Майсторски изработени пръстени, някои украсени със скъпоценни камъни, големи колкото лястовиче яйце. Гребени, шноли и брошки. Спечелени с кръв, купени с кръв.

Най-малката сред събраните накуп знатни потомци, хубавичка жена с фино телосложение, оглеждаше съкровището най-отблизо. Дува. Масивен сребърен пръстен с почти неприлично голям сапфир красеше слабата й ръка, притисната към изпъкналия й корем.

Наглед бе бременна в шестия месец, но свободните й дрехи — очевидно обичаше лилавото и розовото — и слабото й тяло можеха и да заблуждават окото. Ала в утробата й безспорно растеше първото й дете, плод на уредения й брак с принц от презморска земя от отдалечения изток, южен съсед на Доранел, доловил ропота на елфическата кралица и решил да подсигури защита за южната империя отвъд океана. Навярно първи опит от страна на хаганата, предполагаха Несрин и мнозина други, да разшири още повече и бездруго мащабните си владения.

Несрин не си позволи да се замисля за живота, растящ под окичената с бижута ръка.

Защото, ако някой от братята и сестрите на Дува наследеше хаганския трон, първата задача на новия владетел, след като той или тя се сдобиеше с достатъчно собствени потомци, щеше да е да отстрани всички други претенденти за трона. Започвайки с децата на братята и сестрите си, ако те оспореха мястото му на престола.

Несрин се чудеше как живее с тази мисъл Дува. Дали бе обикнала бебето в утробата си, или имаше благоразумието да не допуска подобни чувства. Дали бащата щеше да стори всичко по силите си, за да го спаси, ако се стигнеше дотам.

Хаганът най-сетне се облегна назад в трона си. Децата му също бяха изопнали гърбове, а ръката на Дува бе паднала от корема й.

— Бижута — поде Каол, — изработени от най-вещите адарлански майстори.

Хаганът се заигра с големия цитрин върху един от собствените си пръстени.

— Ако идват от съкровищницата на Елин Галантиус, не се и съмнявам.

Между Несрин и Каол се възцари мълчание. Знаеха — очаквали бяха, — че хаганът има шпиони по всички земи, по всяко море, че миналото на Елин можеше да се окаже някак непреодолимо.

— Все пак вие не сте само Ръка на Адарлан — продължи хаганът, — но и посланик на Терасен, прав ли съм?

— Да, прав сте — отвърна простичко Каол.

Хаганът се изправи леко сковано и децата му веднага отстъпиха встрани, отваряйки му път, за да слезе от златния подиум.

Най-високият му син — мускулест мъж, видимо по-невъздържан от Сартак с кротката му бдителност — огледа тълпата за скрити заплахи. Кашин. Четвърти по възраст.

Ако Сартак командваше руките над северните и централните земи, то Кашин се разпореждаше със сухопътните им армии, съставени главно от пехотинци и конници. Аргун ръководеше везирите, а армадите се прекланяха пред Хасар. Но Кашин не притежаваше изтънчеността на братята и сестрите си. Тъмната му коса беше сплетена, разкривайки широкото му лице. Несъмнено красавец, да — но сякаш животът сред войските беше оставил своя отпечатък върху него. Не непременно в лошия смисъл.

Хаганът слезе от подиума и кобалтовата му роба зашумоли по пода. С всяка негова стъпка по зеления мрамор Несрин се убеждаваше, че този мъж наистина бе командвал руките в небесата и конниците, а и бе съумял да привлече армадите на своя страна. Сетне Урус предизвикал на двубой най-големия си брат по повеля на майка им, която лежала на смъртния си одър, линееща от болест, непосилна дори за лечителките от Торе. Оцелелият от двама им щял да стане новият хаган.

Предишната хаганка обичала зрелищата. Затова разпоредила решителният бой между двамата й избраници да се проведе в амфитеатъра в центъра на града, като отворила вратите му за всеки, който смогнел да си намери място. Хората седели по парапети и стълбища, а улиците, водещи към бялата каменна сграда, преливали от многохилядни тълпи. Руките и ездачите им гледали от върховете на колоните, обточващи най-горното ниво, а в небето над арената кръжели още рукини.

Двамата претенденти за трона се били шест часа.

Не само един срещу друг, но и срещу ужасиите, които майка им пращала, за да изпита уменията им: гигантски диви котки изскачали от скрити под пясъка клетки; колесници с железни шипове и копиехвъргачи ги връхлитали от тъмните тунели наоколо.

Бащата на Несрин бил сред обезумялото гъмжило по улиците, откъдето слушал за развоя на битката от шепата смелчаги, съумели да се изкачат по колоните.

Последният удар не бил пропит от жестокост или омраза.

Орда, по-големият брат на сегашния хаган, бил пронизан с копие между ребрата от един от колесничарите. След шестчасова кървава битка този удар го повалил.

Урус оставил меча си. На арената се спуснала пълна тишина. Тишина, защото Урус протегнал окървавена ръка към падналия си брат, за да му помогне.

А Орда изстрелял скрит кинжал към сърцето на Урус.

Острието пропуснало целта си с пет сантиметра.

Урус изтръгнал с крясък кинжала и го забил право в брат си.

И не пропуснал.

Докато хаганът крачеше към нея, Каол и ковчежетата, Несрин се питаше дали още имаше белег на гърдите си. Дали майка му бе страдала в уединение по загиналия си син, погубен от онзи, който щеше да наследи короната й след броени дни. Или просто не си бе позволила да обикне децата си, знаейки каква съдба ги очаква.

Урус, хаганът на Южния континент, спря пред Несрин и Каол. Издигаше се с поне петнайсетина сантиметра над Несрин; раменете му си оставаха все така широки, гръбнакът му — все така изправен.

Наведе се с едва видима капчица старческа скованост и взе колие с диаманти и сапфири от едното ковчеже. Бижуто заблещука като жива река в осеяните му с белези, окичени ръце.

— Най-големият ми син Аргун — подхвана хаганът, посочвайки с брадичка към слабия, наблюдателен принц — наскоро ми докладва доста интригуващи сведения за кралица Елин Ашривер Галантиус.

Несрин зачака удара. Каол просто отвръщаше на погледа му.

Ала тъмните очи на хагана, очите на Сартак, осъзна Несрин, затанцуваха, когато каза на спътника й:

— Деветнайсетгодишна кралица би притеснила мнозина. Дориан Хавилиард поне са го обучавали още от невръстно дете да наследи короната, да управлява двора си и цялото кралство. Елин Галантиус обаче…

Хаганът хвърли колието в ковчежето. То издрънча гръмко като сблъсък на стомана с камък.

— Някои биха нарекли десетгодишен опит като професионален асасин достатъчно обучение.

Из тройната зала пак се разнесе шепот. Огнените очи на Хасар направо лумнаха. Изражението на Сартак остана непроменено. Навярно умение, усвоено от най-големия им брат, чиито шпиони трябваше да са наистина вещи, за да се доберат до информация за миналото на Елин. Макар че дори Аргун едва сдържаше самодоволната си усмивка.

— Може и да ни дели Тясното море — заяви хаганът на Каол, чието лице също оставаше непроницаемо, — но дори ние сме чували за Селена Сардотиен. Дарът ви несъмнено идва от нейната съкровищница. Но носите скъпоценности на мен, при положение че дъщеря ми Дува — той надникна към красивата бременна принцеса, застанала близо до Хасар — още не е получила сватбен подарък нито от новия ви крал, нито от завърналата ви се кралица. Всички останали владетели изпратиха своите още преди половин година.

Несрин се помъчи да прикрие смайването си. Подобен пропуск можеха да оправдаят с толкова много истини, никоя от които обаче не смееха да изтъкнат тук. Каол също мълчеше.

— Но — продължи хаганът — въпреки скъпоценностите, които стоварихте в краката ми като чували с жито, държа да чуя истината. Особено като се има предвид, че Елин Галантиус разруши собствения ви стъклен замък, уби предишния ви крал и превзе столицата ви.

— Щом принц Аргун е толкова осведомен — рече Каол с нетрепващо хладнокръвие, — едва ли е нужно да чувате истината от мен.

Несрин почти изтръпна от дръзкия му тон.

— Едва ли — потвърди хаганът, а Аргун присви леко очи. — Но ми се струва, че вие ще искате да чуете една истина от мен.

Каол не попита каква бе тя. Не прояви никакъв интерес, освен едно лаконично:

— Така ли?

Кашин се напрегна осезаемо. Явно той беше най-ревностният защитник на баща си. Аргун просто се спогледа с един от везирите и прати змийска усмивка на Каол.

— Нека ви съобщя каква е според мен причината за посещението ви, лорд Уестфол, Ръка на краля.

Само чайките, кръжащи високо над купола на тройната зала, дръзваха да нарушат тишината.

Хаганът затвори капаците на ковчежетата един по един.

— Според мен идвате да ме привлече във войната си. Адарлан е разцепен, Терасен е в безизходица и на Елин определено ще й е трудно да убеди оцелелите си лордове да се бият за неопитна кралица, прекарала последните десет години в разгулен живот в Рифтхолд, купувайки същите тези бижута с кървавите си пари. Списъкът със съюзниците ви е кратък и несигурен. Силите на херцог Перингтън далеч не са на ваша страна. Останалите кралства на континента ви са потъпкани и разделени от северните ви земи от армиите на Перингтън. И на фона на всичко това вие долитате тук със скоростта на осемте ветрове, за да ме убеждавате да изпратя армиите си по вашите брегове. Да проливам наша кръв за някаква си загубена кауза.

— Някои биха я нарекли благородна — противопостави му се Каол.

— Не съм приключил — вдигна ръка хаганът.

Каол се наежи, но не посмя отново да проговори неканен. Сърцето на Несрин препускаше в гърдите й.

— Мнозина биха ме посъветвали — продължи Урус, махвайки с вдигнатата си ръка към шепа везири, към Аргун и Хасар — да стоим настрана. Или още по-добре, да се съюзим със сигурните победители, с които водим изгодна търговия през последните десет години.

Той пак махна с ръка към неколцина други мъже и жени в златистите роби на везири. Към Сартак, Кашин и Дува.

— Някои биха съзрели риск в съюзничеството с Перингтън, понеже не е изключено един ден да изпрати армиите си към нашите пристанища. Биха изтъкнали, че рухналите кралства Ейлве и Фенхароу може отново да натрупат богатства под новото си управление и да напълнят хазната ни с плодоносна търговия. Не се и съмнявам, че вие самите ще ме уверите в това. Ще ми предложите неустоими търговски сделки, навярно във ваш личен ущърб. Но вие сте отчаяни и притежанията ви с нищо не надхвърлят моите. А и бездруго лесно мога да си ги присвоя.

За щастие, Каол сдържа езика зад зъбите си. Макар и кафявите му очи да кипяха заради слабо прикритата заплаха.

Хаганът надникна в последното, четвърто ковчеже. Инкрустирани със скъпоценни камъни гребени и четки за коса, изящни шишенца за парфюми, сътворени от най-изкусните адарлански стъклари — строители на двореца, който Елин бе разрушила.

— Затова идвате да ме привлечете към каузата си. И аз ще си помисля по време на престоя ви тук. Защото, естествено, пристигате при нас и с друга цел.

Белязаната му, окичена с бижута ръка махна вяло към стола на Каол. Бронзовите бузи на спътника й пламнаха, но той не трепна дори, не се сви. Несрин свика същата сила.

— Аргун ме уведоми, че травмите ви са пресни, че сте ги получили, когато стъкленият дворец е избухнал. Явно кралицата на Терасен не е прикривала особено съвестно съюзниците си.

Всички присъстващи — и принцовете, и слугите, надзърнаха към краката на Каол. Някакво мускулче по челюстта му потрепна нервно.

— Тъй като отношенията ви с Доранел вече са доста обтегнати, отново благодарение на Елин Галантиус, предполагам, че единственият отворен път към изцелението ви е тук. В Торе Сесме.

Хаганът сви рамене — мимолетен издайнически белег, подсказващ за вироглавия млад воин от миналото му.

— Обичната ми съпруга дълбоко би се разстроила, ако отнема на ранен човек шанса да се излекува — императрицата я нямаше в залата, осъзна най-внезапно Несрин, — затова, разбира се, ще ви допусна в Торе. Дали лечителките ще склонят да ви помогнат, зависи изцяло от самите тях. Дори аз нямам контрол над Торе.

Торе — кулата. Тя господстваше над южния край на Антика, кацнала върху най-високия му хълм с изглед към града, стелещ се надолу към зеленикавото море. Обитаваха я най-знаменитите лечителки на света и служеше като храм на Силба, богинята лечителка, благословила последователите си. От трийсет и шестте божества, които империята бе приветствала през вековете, божества от далечни и близки религии, събрани в града на боговете, Силба се ползваше с неоспоримо върховенство.

Каол изглеждаше така, сякаш преглъща живи въглени, но за радост, съумя да сведе глава.

— Благодаря ви за великодушието, Велики хагане!

— Починете тази вечер. Ще ги осведомя, че утре сутринта ще сте готов. Тъй като вие не можете да се качите в кулата, ще ви изпратят някого от своите. Ако склонят да ви лекуват.

Пръстите на Каол потрепнаха в скута му, ала той не ги сви в юмруци. Несрин още не смееше да си поеме дъх.

— На тяхно разположение съм — рече стегнато Каол.

Хаганът затвори и последното ковчеже с бижута.

— Задръжте си даровете, посланико на Елин Галантиус, Ръка на краля. Нямам нито потребност, нито желание да ги приема.

Каол вирна глава, като че нещо в тона на Урус я бе впримчило.

— Защо?

Несрин едва не подскочи. Явно никой не оспорваше така дръзко решенията на хагана, ако съдеше по гневната изненада в очите му и погледите, които си размениха потомците му.

Но Несрин разпозна и искрица от нещо друго в очите на владетеля. Изтощение.

Погледът й наново попадна върху белите знамена по прозорците, каквито се вееха из целия град, и нещо мазно се плъзна по вътрешностите й. Пак надникна към шестимата наследници.

Не бяха шестима.

Петима. Присъстваха само петима.

Траурни знамена в хаганския дворец. Из целия град.

Този народ не скърбеше, не и както адарланския, който надяваше черни дрехи и жалееше за покойниците с месеци. Дори в хаганското семейство животът продължаваше; не тъпчеха мъртъвците си в каменни катакомби и гробници, а ги покриваха с бели платна, полагайки ги под открито небе в отцепена, свещена земя из далечните степи.

Несрин обходи с очи подредените в редица наследници. Присъстваха петимата най-големи. Тъкмо когато си даде сметка, че Тумелун, най-малката сестра — едва на седемнайсет, — я нямаше, хаганът заяви на Каол:

— Шпионите ви наистина са безполезни, щом не сте узнали.

С тези думи закрачи към трона, позволявайки на Сартак да пристъпи напред. Бездънните очи на втория по големина принц бяха забулени от тъга. Той кимна безмълвно на Несрин. Да. Да, подозренията й бяха верни…

Плътният, приятен глас на Сартак изпълни залата:

— Обичната ни сестра Тумелун загина неочаквано преди три седмици.

О, богове! Толкова думи и ритуали бяха пренебрегнали; неприкритият им зов за помощ във войната бе така неуместен, нетактичен…

В горестната тишина Каол срещна погледите на всички принцове и принцеси, а накрая и този на изтезания хаган.

— Моите най-искрени съболезнования!

Несрин на свой ред пророни:

— Нека северният вятър я отнесе към по-зелените поля!

Само Сартак благоволи да кимне в знак на признателност.

Другите ги гледаха студено, сковано.

Несрин стрелна безмълвно и предупредително Каол — в никакъв случай не биваше да разпитва за смъртта й. Той разчете изражението й и кимна.

Хаганът зачопли с нокът някакво ръбче върху резбования си трон и тишината натежа, подобно на някое от палтата, с които легендарните конници още се бранеха от безмилостния северен вятър из степите и грубите си дървени седла.

— Плаваме от три седмици — опита да обясни с посмекчен глас Каол.

Урус не понечи да изрази разбиране.

— Това обяснява и защо очевидно не сте получили другата вест; защо още не знаете, че тези студени скъпоценности ще са по-необходими на вас самите. — Устните на хагана се извиха в безрадостна усмивка. — Шпионите на Аргун ни донесоха новини от един кораб тази сутрин. Кралската хазна в Рифтхолд вече е недостъпна за вас. Херцог Перингтън и ордата му от летящи страшилища са превзели столицата ви.

Тишина, пулсираща и глуха, обля Несрин като вълна. Тя не знаеше дали Каол диша.

— Нямаме сведения за местонахождението на крал Дориан, но той им е предал Рифтхолд. Сетне избягал под прикритието на нощта, ако може да се вярва на слуховете. Градът е превзет. Всичко на юг от Рифтхолд вече принадлежи на Перингтън и вещиците му.

Несрин съзря първо лицата на племенниците си.

После и това на сестра си. И на баща си. Видя кухнята им, пекарната. Крушовите тарталети, сложени да изстиват върху дългата дървена маса.

Дориан ги беше изоставил. Изоставил ги беше, за да… какво? Да намери помощ? Да оцелее? Да изтича при Елин?

Дали кралската стража бе останала да се сражава? Дали някой се беше борил за невинните обитатели на града?

Ръцете й трепереха. Но не я интересуваше. Не я интересуваше дали тези хора, обгърнати в богатства, й се присмиват.

Децата на сестра й, най-голямото щастие в живота й…

Каол се взираше в нея от количката: С празно изражение. Лишено от мъка, от недоумение.

Пурпурнозлатистата униформа започваше да я задушава. Да я стяга като усмирителна риза.

Вещици и уивърни. В техния град. С железните им зъби и нокти. Как ли бяха разкъсвали човешка плът, изтезавайки… Семейството й… семейството й…

— Татко.

Сартак пак беше пристъпил напред. Ониксовите му очи прескочиха няколко пъти между Несрин и хагана.

— Гостите ни са пропътували дълъг път. Като оставим политиката настрана — той стрелна неодобрителен поглед към Аргун, който изглеждаше доволен от новината, разтърсила зеления мрамор под ботушите й, — ние сме гостоприемна нация. Нека си починат няколко часа. А след това да вечерят с нас.

Хасар дойде до Сартак, взирайки се укорително в Аргун. Но едва ли заради злорадството му, а по-скоро задето не й беше съобщил новината предварително.

— Никой гост, посетил дома ни, не бива да остане неприветстван.

Ала колкото и приветливо да звучаха думите й, тонът й далеч не отговаряше на тях.

Баща им ги изгледа учудено.

— Така е. — Урус махна на слугите до далечните колони. — Отведете ги в покоите им. И изпратете послание до Торе да ни пратят най-добрата си лечителка. Хафиза, ако благоволи да слезе от кулата.

Несрин почти не чу останалото. Щом вещиците държаха града, то Валгите, превзели го в началото на лятото… Нямаше кой да се бори срещу тях. Кой да закриля роднините й.

Ако изобщо бяха оцелели.

Не можеше да диша. Да разсъждава.

Не трябваше да напуска Рифтхолд. Да приема този пост.

Нищо чудно вече да бяха мъртви или да страдаха. Мъртви. Мъртви.

Не забеляза как една слугиня идва да избута стола на Каол. Едва долови как той преплита пръсти с нейните.

Несрин дори не се поклони на хагана на излизане от залата.

Единствено техните лица бяха пред очите й.

Дечицата. Усмихнатите дечица на сестра й с изпъкналите си заоблени коремчета.

Не биваше да идва.

3

Несрин беше изпаднала в шок.

А Каол не можеше да отиде при нея, да я грабне на ръце и да я прегърне силно.

Особено след като се понесе с безмълвна, призрачна вялост право към една от спалните на разкошния апартамент, който им бяха приготвили на първия етаж на двореца, и затвори вратата след себе си. Сякаш бе забравила, че на света съществува някой друг.

Не я винеше.

Каол позволи на слугинята, стройна млада жена с кестенява коса, спускаща се на тежки къдрици до финия й кръст, да го откара във втората спалня. Апартаментът предлагаше изглед към овощна градина и бълбукащи фонтани през жива завеса от розови и лилави цветове, извиращи в живописно изобилие чак от саксиите на горния балкон. А високите прозорци на спалнята му всъщност бяха врати.

Слугинята смотолеви, че щяла да му напълни ваната; говореше езика им доста тромаво в сравнение с хагана и потомците му. Не че той самият имаше право да коментира: все пак не владееше добре никой от другите езици на собствения си континент.

Жената се шмугна зад резбования дървен параван, който несъмнено водеше към банята, а Каол надникна през открехнатата врата на спалнята си към затворената стая на Несрин отвъд бледия мрамор на фоайето.

Не трябваше да напускат Рифтхолд.

Не че щеше да предотврати случилото се, но… Съзнаваше как ще се отрази мъчителната неизвестност на Несрин. Какво й причиняваше вече.

Дориан не беше мъртъв, повтаряше си. Беше се измъкнал. Избягал. Ако беше в плен на Перингтън — на Ераван, — щяха да разберат. Принц Аргун щеше да е научил.

Неговият град, превзет от вещиците. Чудеше се дали Манон Черноклюна бе предвождала атаката.

Помъчи се — безуспешно — да направи равносметка на дълговете, висящи помежду им. Елин пощади живота на Манон при храма на Темис, но в замяна Манон им предостави жизненоважна информация за Дориан, докато още беше под контрола на Валгите. Квит ли бяха тогава? Нещо като съюзници?

Нямаше смисъл да се надява, че Манон ще се обърне срещу Морат. Въпреки това изпрати безмълвна молитва към онзи бог, който го слушаше в момента, да брани Дориан, да отведе краля му в безопасни земи.

Дориан щеше да оцелее. Беше достатъчно умен, достатъчно даровит. Каол не приемаше никакъв — никакъв — друг ход на събитията. Дориан бе жив на някое безопасно място. Или пътуваше към него. А като изникнеше удачен момент, Каол щеше да изкопчи още информация от най-големия принц. Нищо че беше в траур. Щеше да изтръгне всичките му сведения до последното. А накрая щеше да накара слугинята да разпита из търговските кораби за още вести относно нападението.

Нищо — никой не казваше нищо за Елин. Къде беше, какво правеше. Елин, заради която вероятно бе загубил шанса си за съюз с хагана.

Той стисна зъби и още ги стискаше, когато вратите на апартамента се отвориха и висок, широкоплещест мъж влезе, сякаш се намираше у дома си.

Всъщност беше точно така. Принц Кашин идваше сам и невъоръжен, но пък се движеше със спокойствието на човек, уверен в непоклатимата сила на тялото си.

Също както и той самият се беше разхождал из двореца в Рифтхолд.

Каол сведе глава за поздрав, а принцът затвори вратите и впери преценяващ воински поглед в него — дързък и пронизителен. Щом кафявите му очи най-сетне срещнаха тези на Каол, Кашин каза на адарлански:

— Травми като вашата не са рядкост тук и съм виждал множество такива, особено сред племената на конниците. Народът на семейството ми.

Каол нямаше особено желание да обсъжда травмите си нито с принца, нито с когото и да било, ето защо просто кимна.

— Предполагам.

Кашин килна глава, оглеждайки наново Каол, и тъмната му плитка се плъзна върху едното му мускулесто рамо. Явно беше доловил неохотата му да подхваща тази тема.

— Баща ми наистина държи да вечеряте с нас. И не само днес, а всяка вечер до края на престоя ви тук. Кани ви на своята маса.

Съвсем очаквана покана за всеки чуждестранен пратеник и несъмнена чест да седиш на масата на хагана, но да изпрати сина си да я отправи… Каол обмисли внимателно следващите си думи и накрая избра най-логичната:

— Защо?

Очакваше, че семейството ще се постарае да остане сплотено след загубата на най-младия си член. А да поканят непознати сред тях…

Принцът стисна челюсти. Не бе свикнал да прикрива емоциите си подобно на тримата си по-големи братя и сестра си.

— Аргун докладва, че в двореца ни нямало шпиони на херцог Перингтън, както и че хората му още не са стигнали дотук. Аз обаче съм на друго мнение. А Сартак… — Принцът се възпря, като че не желаеше да намесва брат си… а може би и негов бъдещ съюзник. Кашин направи гримаса. — Неслучайно избрах да живея сред войници. Двусмислените реплики в двора…

Каол се изкуши да отвърне, че го разбира напълно, че и той се бе чувствал така през по-голямата част от живота си. Вместо това попита:

— Смятате, че силите на Перингтън вече са проникнали в двора?

Доколко бяха запознати Кашин и Аргун със силите на Перингтън — наясно ли бяха, че валгски крал бе надянал кожата му? Познаваха ли армиите му, по-кошмарни, отколкото можеха да си представят? Но тази информация… Възнамеряваше да я запази за себе си, да я използва някак, ако Аргун и хаганът не разполагаха вече с нея.

Кашин потри врата си.

— Не знам дали е бил Перингтън, или някой от Терасен или Мелисанде, или Вендлин. Знам единствено, че сестра ми е мъртва.

Сърцето на Каол прескочи. Въпреки това се осмели да попита:

— Как се случи?

Скръб проблесна в очите на Кашин.

— Тумелун открай време си беше малко дива, безразсъдна. На настроения. Един ден беше щастлива, усмихната; на следващия потъваше в себе си, в дълбока меланхолия. Казват… — Той преглътна. — Казват, че в такъв момент се хвърлила от балкона си. Дува и съпругът й я открили по-късно същата нощ.

Всеки смъртен случай в семейството беше съкрушителен, но самоубийство…

— Съжалявам — пророни приглушено Каол.

Кашин поклати глава и слънчевите лъчи откъм градината озариха черната му коса.

— Не го вярвам. Моята Тумелун не би скочила.

„Моята Тумелун.“ Думите му говореха достатъчно красноречиво колко близък е бил с по-малката си сестра.

— Подозирате, че са я убили?

— Вярвам само, че в каквито и настроения да изпадаше Тумелун… аз я познавах добре. Както познавам собственото си сърце. — Той постави длан върху него. — Не би скочила.

Каол отново преся внимателно следващите си думи.

— Моите най-искрени съболезнования, но имате ли причина да подозирате чуждестранна намеса?

Кашин стори няколко умислени крачки.

— Никой от нашите земи не би постъпил толкова глупаво.

— Е, никой от Терасен или Адарлан не би направил подобно нещо. Дори за да ви подтикне към участие във войната.

Кашин впи поглед в лицето му за миг.

— Дори кралица, препитавала се някога като асасин?

Каол не допусна нито искрица емоция по изражението си.

— Може и да е била асасин, но за Елин имаше ясни граници, които за нищо на света не би прекрачила. В никакъв случай не би убила или наранила дете.

Кашин спря пред скрина до едната стена и подравни позлатената кутия върху него спрямо ръба на излъсканата му тъмна повърхност.

— Знам. И това прочетох в доклада на брат ми. Намерил е подробна информация за убийствата й. — Каол можеше да се закълне, че принцът изтръпна, преди да добави: — Вярвам ви.

Несъмнено затова и водеше този разговор с него.

Принцът продължи:

— Което поставя в уравнението немного други чужди сили, способни на подобно зверство. И Перингтън оглавява краткия ми списък.

— Защо му е да убива сестра ви?

— Не знам. — Кашин пак закрачи. — Беше млада, невинна. Яздеше с мен сред Дарган, родния клан на майка ни. Още си нямаше сулд дори.

Щом съзря свитите в недоумение вежди на Каол, принцът поясни:

— Това е копието, носено от всички даргански воини. Привързваме снопове косми от гривите на любимите си коне към дръжката му, точно под острието. Предците ни вярвали, че накъдето вятърът развеел конските косми по копието на някой воин, натам го очаквала съдбата му. Някои от нас още вярват в тези гадания, но дори онези от нас, които смятат, че те са просто част от традициите на народа ни… носят копието навсякъде със себе си. В двореца разполагаме с вътрешен двор, където с братята и сестрите ми забиваме своите сулдета около това на татко, за да ги вее вятърът по време на престоя ни тук. Но след смъртта ни… — По лицето му пак пробяга сянката на скръбта. — След смъртта те са единственият предмет, който остава с нас. В тях душата на дарганския воин се съхранява вовеки и живите ги забиват в някоя от степите из свещените ни земи. — Принцът притвори очи. — Сега душата й ще скита с вятъра.

И Несрин бе казала същото. Каол просто повтори:

— Съжалявам.

Кашин отвори очи.

— Някои от братята и сестрите ми не ми вярват за Тумелун. Другите обаче ми вярват. Баща ни… той още не може да реши. Майка ни отказва дори да напусне стаята си от тъга, затова и не смея да й споделя подозренията си. — Той потри масивната си челюст. — Аз убедих баща ни да ви покани на масата си за целия ви престой тук. Като вид дипломатически жест. Но очаквам от вас да следите всичко с окото на външни наблюдатели. И да ми докладвате за всяка странност. Може пък вие да забележите нещо, убягнало на нас самите.

Да им помогнат… и може би да получат помощ в замяна. Каол попита дръзко:

— Щом ми се доверявате толкова, че ми възлагате подобна задача и ми разкривате подозренията си, защо не ни подкрепите във войната?

— Нямам думата. — Отговор на добре обучен войник. Кашин плъзна поглед из апартамента, като че се уверяваше, че не го дебнат скрити врагове. — Тръгвам на война само когато баща ми заповяда.

Ако силите на Перингтън вече бяха достигнали дотук, ако Морат наистина стоеше зад убийството на принцесата… Безкрайно лесно щяха да склонят краля да се бие на страната на Дориан и Елин. Но Перингтън — Ераван беше твърде умен, за да допусне такава грешка.

И все пак, ако Каол съумееше да привлече към каузата им командира на хаганските пехотинци…

— Аз не участвам в такива игри, лорд Уестфол — каза Кашин, сякаш прочел нещо в очите на Каол. — Ще трябва да привлечете някого от братята и сестрите ми.

Каол потупа с пръст по страничната облегалка на стола си.

— Ще ме посъветвате ли нещо в тази насока?

Кашин изсумтя и се поусмихна.

— И други са идвали преди вас. От кралства, далеч по-богати от вашето. Някои имаха късмет, други — не. — Принцът надникна към краката на Каол и в погледа му пробяга съжаление. Съчувствието на мъж, разпознал го като воин. Каол се вкопчи в страничните облегалки на стола си. — Аз мога единствено да ви пожелая успех.

С тези думи принцът се отправи към вратите, бързешком поглъщайки разстоянието с дългите си крака.

— Ако Перингтън наистина има свой човек тук — подхвана Каол, когато Кашин достигна вратите, — вече сте се убедили, че всички в двореца ви са в смъртна опасност. Необходимо е да предприемете нещо.

Кашин спря с ръка върху резбованата дръжка на вратата и надзърна през рамо.

— Защо според вас помолих чуждестранен лорд за помощ?

Сетне принцът напусна, оставяйки думите си да висят в благоуханния въздух. Тонът му не бе презрителен, нито обиден, а воинската му откровеност…

Каол се помъчи да овладее дишането си, колкото и да бушуваха мислите му. Не беше видял черни пръстени и нашийници наоколо, но пък и не се беше оглеждал. Дори не му бе хрумнало, че сянката на Морат може да е стигнала толкова надалеч.

Той потри гърдите си. Трябваше много да внимава в този двор. Да внимава какво говори пред хората — и в тази стая.

Още се взираше в затворената врата, разсъждавайки върху загатнатия смисъл в думите на Кашин, когато слугинята излезе иззад паравана. Беше заменила туниката и панталона си със завързан халат от ефирна, почти прозрачна коприна, който не оставяше нищо на въображението.

Каол едва се стърпя да не извика Несрин.

— Само ме измий! — нареди той с възможно най-отчетливия си и категоричен глас.

Момичето нито се притесни, нито изпита видимо колебание. Веднага му стана ясно, че го бе вършило и преди, и то безброй пъти.

— Не съм ви по вкуса ли? — попита то.

Прям, директен въпрос. Плащаха му добре, както и на всички други слуги тук. Дошло бе по своя воля и лесно можеше да си намери заместница, без да рискува работата си.

— Напротив — отговори Каол почти откровено, отказвайки да спусне погледа си под нивото на очите му. — Прекрасна си. — Додаде. — Но сега искам само вана. — Сетне добави за по-сигурно: — Нищо друго.

Очакваше да зърне благодарност в очите й, но слугинята кимна безизразно. Дори пред нея трябваше да внимава какво приказва. Какво обсъждаха с Несрин в апартамента.

Откакто Несрин се бе затворила в стаята си, зад вратата й не се чуваше нито звук. Пълната тишина продължаваше и сега.

Затова Каол махна на слугинята да избута количката му в банята — стая с бели и сини плочки, вече обгърната в гъста пара.

Количката се търкаляше по килими и мрамор, заобикаляйки мебелите с лекота. Несрин я беше намерила във вече пустеещите лечителски катакомби на рифтхолдския замък точно преди да отплават насам. Навярно беше от малкото вещи, изоставени от бягащите лечителки.

Оказваше се по-лека и маневрена от очакваното; големите колела от двете страни на седалката се въртяха услужливо дори когато сам ги движеше с помощта на тънките метални обръчи за прихващане. От явната тромавост на други колички я открояваха двете малки предни колелца от двете страни на поставките за крака, които се въртяха на ос във всяка избрана от него посока. Сега плавно се обърнаха към парната завеса в банята.

Огромен вграден басейн заемаше по-голямата й площ. По повърхността на горещата вода лъщяха благовонни масла, сред които се стелеха разпилени цветни листенца. Малко прозорче, разположено високо в далечната стена, предлагаше изглед към зелената градина; свещи позлатяваха кълбетата пара.

Разкош. Същински разкош, докато градът му страдаше. Докато молеха за помощ, която не получаваха. Дориан би останал. Само абсолютното поражение без всякакъв шанс за оцеляване би го убедило да напусне столицата. Каол се зачуди дали магията му бе изиграла някаква роля. Дали бе помогнала на някого.

Дориан щеше да се спаси, да открие съюзници. Съзнаваше го до мозъка на костите си, макар и стомахът му да се свиваше болезнено. Нямаше как да помогне на краля си оттук — освен като подсигури този съюз. Макар и всеки инстинкт в тялото му да го тласкаше към Адарлан, към Дориан, Каол щеше да довърши започнатото.

Почти не усети как слугинята събу ботушите му с няколко ловки движения. И въпреки че поне това можеше сам, едва забеляза как съблича тюркоазения му жакет, после и ризата под него. Но се изтръгна от унеса си, когато девойката се зае да сваля панталоните му, и се наведе да й помогне, стиснал зъби, докато двамата се трудеха в неловко мълчание. Чак когато слугинята посегна да махне и бельото му, Каол я хвана за китката.

Двамата с Несрин още не се бяха докосвали. След един злополучен изблик на страст преди три дни, докато бяха в кораба, така и не бе опитал отново. Колкото и да му се искаше. Повечето сутрини се будеше с болезнен копнеж по нея, особено като споделяха едно легло в общата си каюта. Ала мисълта да лежи безпомощно, да не я обладае както преди… Точно това пресече всяко желание у него. Макар и да бе благодарен, че една определена част от тялото му безспорно работеше.

— И сам мога да вляза — обяви Каол и преди слугинята да е помръднала, свика цялата си сила в ръцете и гърба си и се помъчи да се надигне от стола с безцеремонен похват, който бе усъвършенствал през дългите дни по море.

Първо щракна спирачката на колелата и звукът отекна по камъка и водата. С няколко движения се премести до ръба на седалката и свали стъпалата си от дървените поставки, извъртайки целите си крака наляво. С дясната ръка стисна ръба на седалката до коленете си, а лявата сви в юмрук, преви се надве и я опря на хладните, овлажнени от парата плочки. Хлъзгави…

Слугинята само дойде да разпъне плътна бяла кърпа пред него и се отдръпна. Той й благодари със сдържана усмивка и пак опря левия си юмрук в пода, но този път върху мекия плат, разпределяйки тежестта си по протежението на изпънатата си ръка. Сетне вдиша дълбоко, все още вкопчил пръсти в ръба на количката, и внимателно започна да се свлича към пода. Докато отместваше бавно задните си части от седалката, коленете му се свиха неочаквано.

Стовари се тежко на мрамора, но поне беше слязъл от количката, и то без да се прекатури като при първите няколко опита на кораба.

Завлече се предпазливо до стълбите на басейна, така че да потопи ходилата си в топлата вода, точно над второто стъпало. Слугинята мигновено влезе във водата, грациозна като чапла, и ефирният й халат стана прозрачен като роса. С нежни, но стабилни ръце го хвана под мишницата и му помогна да седне на най-горното стъпало. После на по-долното, и на по-долното, докато водата не го покри до раменете. И пищните й, стегнати гърди не се озоваха точно пред очите му.

Слугинята като че ли не забеляза. Каол веднага извърна поглед към прозореца, а тя се пресегна към малкия поднос с тоалетни принадлежности, който беше закрепила до ръба на басейна. Масла, четки и пухкави кърпи. Докато не го гледаше, Каол свали бельото си и го подхвърли с шумен, мокър плясък върху мраморния под.

Несрин още не се бе показала от стаята си.

Затова той просто затвори очи, отдавайки се на грижите на слугинята, умислен какво да стори оттук нататък.

4

От всички стаи в Торе Сесме тази беше любимата на Ирен Тауърс.

Навярно защото разположението в самия връх на кулата от светъл камък й осигуряваше несравним изглед към залеза над Антика.

Или защото тук за пръв път от почти десет години бе изпитала поне зрънце сигурност. Тук за пръв път видя древната жена, която сега седеше от другата страна на осеяното с листове и книги писалище, и чу думите, променили всичко: „Добре дошла си да останеш, Ирен Тауърс“.

Оттогава бяха минали повече от две години.

Две години, през които работи и живя тук, в тази кула, в този град на толкова много народи, продоволствия и скрити познания.

Това място сякаш се бе пръкнало от мечтите й и тя сграбчваше с две ръце всяка възможност, всяко предизвикателство. Учеше, слушаше, упражняваше се и спасяваше съдби, променяше ги, докато не се изкачи до най-горното стъпало, подобаващо на класата й. Докато млади и стари лечителки, обучавали се цял живот, не започнаха да търсят дъщерята на безизвестна лечителка от Фенхароу за съвет и помощ.

Магията й бе от полза. Приказна, разкошна магия, която я оставяше без дъх и така изцеждаше силите й, че понякога не смогваше да стане от леглото дни наред. Магията си имаше своя цена — и за лечителя, и за пациента. Но Ирен беше готова да я плати. Никога не съжаляваше за последиците от някое изтощително лечение.

Ако така можеше да спаси човешки живот… Това беше дар от Силба. А една млада непозната й бе дала и друг дар през онази последна нощ в Иниш преди две години. Ирен нямаше намерение да пилее нито един от двата.

Сега чакаше търпеливо стройната жена да дочете някакво писмо от другата страна на вечно разхвърляното й писалище. Колкото и да се стараеха слугите, по вехтото бюро от палисандрово дърво неизменно цареше хаос — все беше отрупано с рецепти и заклинания на хвърчащи листове, стъкленици и буркани с всевъзможни отвари.

И сега сред обичайния безпорядък се мъдреха две такива стъкленици — прозрачни сфери върху сребърни поставки, оформени като крака на ибис. Избистряха се на яркото слънце, което сякаш никога не напускаше кулата.

Хафиза, Върховна лечителка на Торе Сесме, взе една от стъклениците, завъртя бледосиньото й съдържание, намръщи се и я остави.

— Това проклето нещо винаги отнема двойно повече време от очакваното. — Сетне попита небрежно на езика на Ирен: — Според теб защо?

За да огледа еликсира, Ирен се приведе над писалището, седнала в оръфаното си кресло. Всяка среща, всеки разговор с Хафиза представляваше ценен урок — шанс да научи нещо. Да предизвика уменията си. Ирен взе стъкленицата от поставката й и я вдигна срещу златистата светлина на залеза, преценявайки внимателно гъстата лазурна течност в нея.

— За какво е?

— Едно десетгодишно момиче го мъчи суха кашлица от шест седмици насам. Докторите му предписвали чай с мед, почивка и свеж въздух. Пооправило се за малко, но преди седмица състоянието му се влошило.

Докторите в Торе Сесме бяха най-добрите на света и се отличаваха от лечителките му само по това, че не владееха магия. Първо те преглеждаха пациентите, преди да ги изпратят на лечителните в кулата, ето защо обитаваха просторния комплекс около нея.

Магията бе скъпоценна и костваше толкова много, че още преди векове някой Върховен лечител бе постановил всеки пациент, достигнал до него, първо да е минал преглед при доктор. Може и да беше политически ход, изглеждаше така, сякаш бе подхвърлил кокал на докторите, които често оставаха без работа заради вечния стремеж на народа им към вселечебната магия.

Магията обаче не лекуваше всичко. Нямаше как да възпре смъртта или да върне някого след нея. Ирен се уверяваше в това отново и отново през последните две години, а и преди тях. И независимо от протокола непоколебимо следваше сърцето си, чуеше ли кашлица по тесните, стръмни улици на Антика.

Тя наклони стъкленицата наляво, после и надясно.

— Може и да е от горещината. Нетипично топло е дори за тези ширини.

Лятото най-сетне вървеше към края си, но дори след две години в града на боговете Ирен не смогваше да свикне с безпощадните му, сухи жеги. За щастие, нечий славен ум от миналото бе изобретил биджиерите — улавящи вятъра кули, разположени по покривите на сградите така, че да вкарват свеж въздух в стаите под тях; някои дори работеха съвместно с малкото подземни канали, криволичещи под Антика, превръщайки жаркия вятър в прохладен бриз. Градът беше осеян с тези тънки кулички, щръкнали към небето досущ като хиляди копия — имаше ги и по глинените къщурки, и по куполестите имения, обградени от сенчести вътрешни дворове и басейни с бистра вода.

За жалост, Торе бе построена преди това брилянтно изобретение и макар че по-горните етажи бяха снабдени с някаква находчива система за проветрение, която охлаждаше най-долните стаи, в много от дните Ирен си мечтаеше на някой изобретателен архитект да му хрумне да обзаведе Торе с последните нововъведения. Защото в този зной и покрай множеството огньове, горящи из кулата, стаята на Хафиза бе същинска пещ. Затова Ирен добави:

— Може да оставиш стъкленицата в някоя от долните стаи, където е по-хладно.

— Но нали на еликсира му е потребно слънце?

Ирен се замисли.

— Намери огледала. С тях може да улавяш слънчевата светлина от прозореца и да я съсредоточаваш върху стъкленицата. Ще трябва да променяш ъгъла им няколко пъти на ден, за да следват движението на слънцето. При по-ниска температура и повече концентрирана слънчева светлина еликсирът може да стане готов по-бързо.

Леко, удовлетворено кимване. Ирен се радваше безкрайно на тези кимвания, на светлината в кафявите й очи.

— Острият ум спасява повече животи от магията — отвърна Хафиза.

Беше го казвала вече стотици пъти, обикновено по адрес на Ирен — за нейна огромна гордост, — но Ирен сведе глава в знак на благодарност и остави стъкленицата върху поставката й.

— Е — подхвана Хафиза, сключвайки ръце върху почти сияещото палисандрово дърво, — Еретия ми каза, че според нея си готова да ни напуснеш.

Ирен изопна гръб в креслото си — същото, в което бе седяла още първия ден, когато изкачи хилядата стъпала до върха на кулата, за да помоли да я приемат в Торе. Молбите бяха най-малкото унижение по време на срещата, а коронният момент настъпи, когато изсипа кесията със злато върху писалището на Хафиза, заявявайки, че не я интересувало колко ще струва, че давала всичко.

Тогава още не знаеше, че Хафиза не взима пари от учениците си. Не, те плащаха за образованието си по други начини. Ирен бе търпяла всевъзможни обиди и оскърбления по време на едногодишната си работа в селската странноприемница „Бялото прасе“, но никога не се бе чувствала толкова унижена, както когато Хафиза й нареди да прибере парите в кафявата си кесия. Събирайки златните монети от писалището, подобно на комарджия, кътащ печалбите си, на Ирен й се бе приискало да скочи през високите сводести прозорци, намиращи се зад Хафиза.

Оттогава беше изтекла много вода. Нямаше ги вече роклята от грубо домашно сукно и мършавото тяло. Безкрайните стълбища на Торе поддържаха фигурата й, колкото и килограми да беше качила от редовното, здравословно хранене, благодарение на огромната кухня на Торе, множеството пазари с купища сергии за храна и ресторантчетата покрай всяка оживена улица и криволичеща алейка.

Ирен преглътна, мъчейки се неуспешно да разтълкува изражението на Върховната лечителка. Хафиза бе единственият обитател на Торе Сесме, който не съумяваше да разгадае. Тя никога не демонстрираше гняв — за разлика от повечето учители тук, най-вече Еретия — и никога не повишаваше тон. Хафиза имаше само три изражения: доволно, неутрално и разочаровано. Ирен живееше в страх от последните две.

Не защото се боеше от наказание. Тук нямаше подобни неща. Не ти спираха храната, нито те заплашваха с болезнени изтезания. Не бе като в „Бялото прасе“, където Нолан й режеше от заплатата, ако нарушеше някое от правилата му, ако проявеше прекомерна щедрост към някой клиент или ако я хванеше да оставя огризки от вечерята на полубесните хлапаци, скитащи по мръсните улици на Иниш.

Ирен очакваше и тук да е същото: да й взимат парите и с всеки следващ ден да й става все по-трудно и по-трудно да напусне. В „Бялото прасе“ бе прекарала цяла година, защото Нолан редовно й увеличаваше наема, намаляваше й заплатата, прибираше голям дял от нищожните й бакшиши и се възползваше от факта, че повечето жени в Иниш работеха по улиците, а неговият хан, колкото и противен да беше, предлагаше много по-сносна алтернатива.

Казала си беше, че повече никога няма да го допусне, докато не пристигна тук. Докато не изсипа кесията си върху писалището на Хафиза, готова да се впусне в същия омагьосан кръг, да задлъжнява и да се продава, само и само да й позволят да учи.

Поведението на Хафиза обаче дори не загатваше за подобни неща. Работата й всъщност беше съвършено противоположна на всичко това, на хора като Нолан. Ирен още помнеше първия път, когато я чу да изрича с прекрасния си, отчетлив акцент почти същите думи, които майка й й бе повтаряла отново и отново: не приемаха пари от ученици и студенти за онова, което Силба, богиня на изцерението, им бе дарила безвъзмездно.

В земя с толкова много богове, които Ирен още се мъчеше да запомни, поне Силба си оставаше непокътната.

Едно от мъдрите решения на хаганата при присъединяването на нови кралства и територии по време на завоевателските им години беше да запазят и приобщят боговете на всички народи. Включително Силба, която отдавна господстваше над лечителките по тези земи. Историята се пишела от победителите — така й бе казала Еретия, нейната пряка учителка. Явно дори боговете се оказваха беззащитни пред нея.

Ала това не спря Ирен да изпрати молитва до Силба и всички други божества, които я чуваха, преди да заяви:

— Да, готова съм.

— Да ни напуснеш. — Простички думи, сервирани с безизразно лице, спокойно и търпеливо. — Или обмисли другия вариант, който ти предложих?

Да, Ирен го беше обмислила. Мислеше само за това през двете седмици, откакто Хафиза я извика в същия този кабинет и изрече думата, която още стискаше сърцето й като в юмрук: „Остани“.

Да остане, за да научи още много; да остане, за да види в какво може да прерасне крехкият живот, който си беше създала тук.

Ирен потри гърдите си, сякаш още долавяше силната хватка на тази идея.

— Войната пак застигна дома ми, Северния континент. — Така го наричаха тук. Тя преглътна. — Искам да бъда там, за да се боря срещу набезите на империята.

Най-сетне, след толкова много години, се събираше отбранителна сила. Ако можеше да се вярва на слуховете, самият Адарлан бе разделен между Дориан Хавилиард на север и Ръката на мъртвия крал — херцог Перингтън, на юг. Дориан разчиташе на подкрепата на Елин Галантиус, отдавна изгубената кралица, вече набрала мощ и жадна за отмъщение, като се имаше предвид какво бе сторила на стъкления замък и краля му. Перингтън пък действаше с помощта на страшилища, излезли от нечий пъклен кошмар.

Но ако това беше единственият шанс за свобода на Фенхароу…

Ирен щеше да помогне с каквото можеше. Още подушваше пушека — късно нощем или в изтощението си след тежко лечение. Още подушваше пушека от кладата, на която онези адарлански войници бяха изгорили майка й. Още чуваше писъците й и усещаше как кората на онова дърво се впива под ноктите й, докато се криеше в единия край на Оуквалд. Докато гледаше как изгарят майка й жива. След като майка й беше убила онзи войник, за да й спечели време да избяга.

Оттогава бяха минали десет години. Почти единайсет. И макар да беше прекосила планини и океани… имаше дни, в които у Ирен още се таеше чувството, че стои във Фенхароу, подушва огъня, а под ноктите й се забиват трески, гледайки как войниците взимат факли, за да запалят и колибата им.

Колибата, приютявала поколения лечителки от рода Тауърс.

Ирен допускаше, че нямаше нищо случайно в това, че се бе озовала сама в тази кула единствено с пръстена на лявата си ръка като доказателство, че някога, в продължение на стотици години, в Южен Фенхароу бе съществувал род на изключително даровити лечителки; последното доказателство, че майка й и майката на майка й, и всички майки преди тях някога бяха лекували народа в мир. Това бе първото от двете свои притежания, които Ирен не би продала за нищо на света, дори ако трябваше да продаде самата себе си.

Хафиза не отвърна, затова Ирен продължи, докато слънцето бавно се спускаше към нефритовите води на пристанището в отсрещния край на града.

— Въпреки че магията се завърна на Северния континент, повечето от лечителните, ако изобщо има оцелели, не са обучени в занаята. Мога да спася много животи.

— Но и войната може да вземе твоя.

Ирен го съзнаваше. Тя вирна брадичка.

— Наясно съм с рисковете.

Тъмните очи на Хафиза поомекнаха.

— Да, да, не се и съмнявам.

Всичко беше излязло наяве още при първата й унизителна среща с Върховната лечителка.

Ирен не бе плакала от години, от деня, когато майка й се превърна в пепел, но щом Хафиза я попита за родителите й… тя зарови лице в дланите си и зарида. Хафиза заобиколи писалището си и дойде да я прегърне, галейки утешително гърба й.

Често го правеше. Не само с Ирен, а с всичките си лечителки, когато гърбовете им се сковяха от болка през дългите часове и магията ги изцедеше докрай. Тихо, стоическо присъствие, което им вдъхваше сили, успокояваше ги.

Хафиза беше най-близкото нещо до майка, което Ирен имаше до себе си от единайсетгодишна възраст насам. А сега броени седмици, преди да навърши двайсет и две, се съмняваше дали някога щеше да намери друга като нея.

— Взех изпитите — обяви Ирен, нищо че Хафиза вече знаеше. Тя самата бе водила тежките едноседмични изпитания на познанията и уменията й и практическото им приложение върху истински пациенти. Ирен се постара да получи най-високите оценки в целия си курс. И стигна по-близо до отличието, отколкото някой някога бе достигал в Торе. — Готова съм.

— Безспорно. Но продължавам да се чудя още колко би могла да научиш за пет години, за десет, щом постигна толкова едва за две.

Дори и в началото Ирен се оказа твърде опитна, за да започне с учениците от по-ниските нива на Торе.

Все пак от невръстна възраст не се откъсваше от майка си, овладявайки постепенно занаята, също като всички предишни лечителки в семейството им. На единайсет Ирен вече знаеше повече, отколкото връстниците й щяха да научат след цяло десетилетие. И дори през следващите шест години, когато се преструваше на обикновено момиче, работейки във фермата на майчината й братовчедка, роднините й недоумяваха как да се държат с нея, като че не желаеха да я опознаят, при положение че войната и Адарлан можеха да унищожат всички им. А през цялото това време Ирен се упражняваше тайно.

Тайно и по малко. Защото в онези години съсед издаваше съседа си дори за капка магия. И макар че магията бе изчезнала, отнасяйки дара на Силба със себе си, Ирен старателно се преструваше на обикновено момиче, чиято баба просто го беше понаучила как да прави някои отвари против треска, родилни болки и навехнати или счупени крайници.

В Иниш смогваше да приготви по-голямо количество от тях, купувайки с малкото си джобни пари билки и мехлеми. Но рядко се осмеляваше напълно, защото Нолан и Джеса, любимата му барманка, я наблюдаваха денонощно. Затова и през последните две години искаше да научи колкото може повече. Отприщваше силата си след толкова време на потискане, лъжи и криене.

А онзи ден, когато слезе от кораба и почувства как магията й се събужда, как се устремява към един мъж, куцукащ по улицата… Изпадна в шок, от който не излезе, докато не се озова разплакана в същия този стол три часа по-късно.

Ирен въздъхна през нос.

— Някой ден може и да се върна тук, за да продължа обучението си. Но… с цялото ми уважение, вече съм пълноправен лечител.

И можеше да поеме натам, накъдето я отведеше дарбата.

Хафиза вдигна белите си вежди, изпъкващи на фона на бронзовата й кожа.

— Ами принц Кашин?

Ирен се размърда нервно в стола си.

— Какво за него?

— Някога бяхте добри приятели. И той още е привързан към теб, а това не е за пренебрегване.

Ирен впи в нея поглед, какъвто малцина дръзваха да отправят към Върховната лечителка.

— Дали би се помъчил да ме спре?

— Той е принц и никога не му е отказвано нищо, с изключение на короната, по която копнее. Може да реши, че не желае да те пуска.

Ужас обля тялото й — заизвира от гръбнака й и се просмука чак до дъното на стомаха й.

— Не съм го насърчавала по никакъв начин. Изясних му напълно отношението си по въпроса още миналата година.

Беше същинско бедствие. Ирен премисляше отново и отново думите си към него, моментите им заедно, всичко, довело до онзи омразен разговор в огромната дарганска шатра сред ветровитите степи.

Всичко започна няколко месеца след пристигането й в Антика, когато един от любимите слуги на Кашин се разболя. За нейна изненада, принцът лично стоеше до леглото на мъжа и през дългите часове, докато Ирен работеше, разговорът им така ги увлече, че накрая усети усмивка по лицето си. Излекува слугата, а на тръгване Кашин лично я изпрати до портите на Торе. В следващите месеци помежду им разцъфна приятелство.

Навярно някак по-освободено, по-ведро от приятелството й с Хасар, която също я хареса, след като веднъж се възползва от услугите й. И докато Ирен трудно намираше другари сред съучениците си заради припокриващите им се учебни часове, принцът и принцесата наистина й станаха близки. Както и любовницата на Хасар — миловидната Рения, която се оказа толкова прекрасна отвътре, колкото и отвън.

Странна група приятели, но… Ирен се радваше на компанията им и с удоволствие посещаваше вечерите, на които я канеха Кашин и Хасар, макар и да знаеше, че мястото й не е в двореца. Кашин често намираше начин да седне до нея или поне достатъчно близо, че да си поприказват. В продължение на месеци всичко вървеше добре — повече от добре. Докато Хафиза не заведе Ирен в степите, родината на хаганското семейство, за да участва в тежко лечение. Кашин ги придружи като водач.

Върховната лечителка впери леко свъсен поглед в Ирен.

— Може би именно липсата на насърчение е подхранила желанието му.

Ирен потри вежди с палеца и показалеца си.

— Почти не сме разговаряли оттогава.

Истина беше. Главно защото Ирен го избягваше по време на вечерите, на които Хасар и Рения продължаваха да я канят.

— Принцът не ми се струва отстъпчив, особено ако нещо му е легнало на сърце.

Ирен знаеше. Точно това й харесваше у Кашин. Докато не бе поискал нещо, което не можеше да му даде. Тя простена тихо.

— Тайно ли ще трябва да се измъкна?

Хасар не би й простила, въпреки че Рения несъмнено щеше да опита да я оправдае пред принцесата. Ако Хасар беше чист огън, то Рения бе ромоляща вода.

— И все пак, в случай че решиш да останеш, няма да ти се налага да мислиш за подобни неща.

Ирен изопна рамене.

— Сериозно ли би използвала Кашин, за да ме задържиш тук?

Смехът на Хафиза беше дрезгав и топъл.

— Не. Но не се сърди на старицата, задето пробва всички възможни начини да те разубеди.

Гордост и чувство за вина забумтяха в гърдите й. Ала не отвърна — просто нямаше отговор.

Да се завърне в Северния континент… Съзнаваше, че там не я очакваше никой и нищо. Само безпощадна война и онези, които се нуждаеха от помощта й.

Дори не знаеше къде да отиде, накъде да отплава, как да открие армиите и ранените им войници. В миналото си бе пропътувала толкова друмища, бягайки от смъртни врагове, и идеята да го повтори… Даваше си сметка, че мнозина биха я сметнали за луда. Неблагодарна за предложението на Хафиза. Тя самата се чувстваше така от доста време.

Но и ден не минаваше, без да отправи поглед към морето в подножието на града — на север.

И сега очите й се плъзнаха към прозорците зад Върховната лечителка, към далечния, притъмняващ хоризонт, който сякаш я привличаше като магнит.

Хафиза пророни с малко по-топъл глас:

— Не бързай с решението си. Войните бушуват от дълго време.

— Да, но ще трябва да…

— Първо искам да ти възложа една задача, Ирен.

Тя застина от тона й, от заповедническата нотка в него.

И надникна към писмото, което Хафиза четеше, когато влезе в стаята й.

— Каква?

— В двореца има един посетител. Специален гост на хагана. Постарай се да го излекуваш, преди да прецениш дали сега е моментът да напуснеш бреговете ни, или е по-добре да останеш.

Ирен килна глава. Рядкост — същинска рядкост бе Хафиза да предаде задача от хагана на някой друг.

— Какво е състоянието му?

Обичаен, стандартен въпрос за лечител, насочен към пациент.

— Млад мъж на двайсет и три години. Здрав във всяко отношение, в добра физическа форма. Претърпял е обаче тежка контузия на гръбнака в началото на лятото, заради която е останал парализиран от ханша надолу. Не чувства и не може да движи краката си, затова е прикован в количка. Ще прескочи първоначалния докторски преглед, искам да го видиш направо ти.

В ума на Ирен бясно запрескачаха мисли. Подобни контузии се лекуваха трудно, бавно. Гръбначният стълб бе почти толкова сложен, колкото мозъка. И имаха пряка връзка помежду си. При лечение на такива травми не можеше просто да ги обгърне с магията си — не се получаваше така.

Налагаше се да открие необходимите канали, да разбере колко точно магия да приложи. Да накара мозъка пак да изпраща сигналите си до гръбнака по прекъснатите връзки; да замени повредените нишки живот в тялото с нови, работещи. А за капак на всичко… пациентът наново трябваше да се научи да ходи, което костваше седмици. Месеци дори.

— Той е деен младеж — допълни Хафиза. — Травмата му е почти като онази на воина, когото излекува миналата зима в степите.

Вече се беше досетила, вероятно затова и Върховната лечителна искаше да й повери случая. Цели два месеца се грижи за конника, увредил гръбнака си след падане от кон. Често срещана травма в клана Дарган, част от чиито воини яздеха коне, а другите летяха в небето на руки и от дълго време разчитаха на лечителните от Торе. С онзи ранен воин за пръв път прилагаше уроците си на практика. Именно затова Хафиза я бе придружила до степите. Ирен почти нямаше съмнение, че би се справила с подобно лечение и сама, но щом зърна как Хафиза спуска светкавично поглед към писмото, нещо се стегна в нея и я накара да попита:

— Кой е той?

— Лорд Каол Уестфол. — Явно не беше от хаганата. Задържайки погледа на Ирен, Хафиза добави: — Бивш капитан на стражата и настояща Ръка на новия крал на Адарлан.

Мълчание.

Мълчание се спусна в главата й, в сърцето й. Единствено крясъците на чайките, кръжащи над Торе, и виковете на търговците, тръгнали към домовете си по улиците отвъд високите стени на лечителския комплекс, изпълваха просторната стая.

— Не.

Думата напусна гърлото на Ирен, носена от струя въздух.

Хафиза стисна тънките си устни.

— Не — повтори Ирен. — Няма да го лекувам.

По лицето на Хафиза не бе останало нищо топло и майчинско, когато заяви:

— Положи клетва, влизайки в Торе.

— Не.

Само това й хрумваше да каже.

— Напълно съзнавам колко ще ти е трудно…

Ръцете й затрепериха.

— Не.

— Защо?

— Знаеш защо. — Думите й бяха сподавен шепот. — З-з-знаеш.

— Ако видиш адарлански войници да страдат на бойното поле, ще ги подминеш ли?

Хафиза за пръв път се държеше толкова жестоко с нея.

Ирен потри пръстена на лявата си ръка.

— Щом е бил капитан на стражата на предишния крал, значи… значи е работил за човека, който… — Думите й ту бликваха, ту се препъваха една в друга. — Изпълнявал е негови заповеди.

— Но вече служи на Дориан Хавилиард.

— Който е живял с богатствата на баща си. Богатствата на моя народ. Макар и той самият да не е участвал, фактът, че просто е гледал отстрани как… — Светлите каменни стени сякаш я притискаха; струваше й се, че дори масивната кула под тях започва да се клати. — Имаш ли представа какво правеха хората на краля през онези години? Какво вършеха армиите му, войниците му, стражите му? А сега искаш от мен да лекувам командира им?

— Така е с нашия занаят. На всички лечителки се налага да взимат подобни решения.

— И на теб, така ли? Във вашето мирно кралство?

Лицето на Хафиза притъмня. Не от гняв, а от мрачни спомени.

— Веднъж ме помолиха да излекувам мъж, ранен по време на бягство от стражите. След като бил извършил престъпление, толкова невъобразимо, че… Стражите ми разказаха, преди да вляза в килията му. Искаха да го позакрепя, за да оцелее до съда. Несъмнено щяха да го екзекутират; разполагаха и със свидетели, и с предостатъчно доказателства. Еретия бе видяла последната му жертва. Затова застана пред съда и го уличи с показанията си. — Върховната лечителка преглътна. — Бяха го оковали в килията му и изглеждаше толкова зле, че… знаех, че мога просто да увелича вътрешното му кървене с магията си. Никой нямаше да разбере. Щеше да е мъртъв до сутринта и никой нямаше да дръзне да ме обвини. — Тя впери очи в стъкленицата със синия еликсир. — За пръв път бях на косъм от убийство. Исках да го убия заради престъпленията му. Светът щеше да е по-добро място без него. Опрях ръце в гърдите му, готова да го сторя. Но тогава си спомних. Спомних си клетвата, която бях положила, както и че искаха от мен да го изцеря, само и само да му въздадат справедливост заради жертвите му. И техните семейства. — Погледът й срещна този на Ирен. — Нямах право на това възмездие.

— Какво стана? — попита с треперлив глас Ирен.

— Той не се призна за виновен. Въпреки веществените доказателства от страна на Еретия, въпреки покъртителния разказ на жертвата. Беше същинско чудовище. Обявиха го за виновен и го екзекутираха по изгрев на идния ден.

— Ти гледа ли екзекуцията?

— Не. Върнах се тук. Еретия я гледа. Изправила се най-отпред в публиката и останала, докато не извозили трупа му с количка. Останала заради жертвите, които нямали смелост да гледат. Като се върна, и двете си изплакахме очите.

Ирен помълча за миг, колкото ръцете й да спрат да треперят.

— Значи трябва да излекувам този мъж, за да получи справедливост другаде?

— Не знаеш историята му, Ирен. Съветвам те да я изслушаш, преди да мислиш за такива неща.

Ирен поклати глава.

— Няма да си получи заслуженото. Не и щом е служил на стария, а сега и на новия крал. Не и ако е достатъчно хитър, за да се окопае във властта. Знам как е в Адарлан.

Хафиза се взря в нея.

— В деня, в който влезе в тази стая ужасяващо измършавяла и покрита с прахоляк от стотици друмища… Усетих дарба, на каквато не се бях натъквала дотогава. Погледнах в красивите ти очи и едва не ахнах от суровата сила, таяща се в тях.

Разочарование. Разочарование се четеше по лицето на Върховната лечителка, в гласа й.

— Казах си — продължи Хафиза: — „Къде се е крило това момиче? Кой бог го е отгледал и го е довел до прага ми?“. Роклята ти висеше на дрипи около глезените ти, а ти влезе с изправен гръб като същинска благородничка. Сякаш бе наследницата на самата Камала.

Докато не изсипа парите си върху писалището й, рухвайки само след броени секунди. Не й се вярваше първата Върховна лечителка някога да бе постъпвала така.

— Виж дори фамилията си: Тауърс[4]. Навярно говори за древната връзка на прабабите ти с Торе. В онзи момент се запитах дали най-сетне не съм открила моята наследница, достойната си заместница.

Ирен почувства думите й като удар в корема. Досега Хафиза дори не бе загатвала, че…

„Остани“, беше я призовала Върховната лечителка. Не само за да продължи обучението си, но и за да заеме поста й някой ден.

Ала Ирен нямаше желание да наследява тази стая. Не — очите й вечно бяха отправени отвъд Тясното море. Дори сега… безспорно такава чест не можеше да се опише по никакъв начин, но на нея й се струваше някак празна.

— Попитах те какво възнамеряваш да правиш с познанията, които си дошла да ти предам — поде пак Хафиза. — Помниш ли отговора си?

Ирен го помнеше. Не го беше забравила нито за миг.

— Отговорих, че искам да ги използвам за добро. За да постигна нещо в безполезния си, пропилян живот.

Именно тези думи я водеха през годините заедно с бележката, която неизменно носеше със себе си, прехвърляйки я от джоб в джоб, от рокля в рокля. Послание от мистериозна странница, навярно дори богиня, надянала кожата на пребита млада жена, чието злато я бе довело дотук. Бе я спасило.

— И ще постигнеш, Ирен — рече Хафиза. — Един ден ще се завърнеш в родината си и ще вършиш добро, ще твориш чудеса. Но преди това имам една-единствена молба към теб. Помогни на този младеж. Лекувала си подобна травма и преди, ще се справиш и сега.

— Защо не го сториш ти?

За пръв път се чуваше да произнася толкова детински, неблагодарни думи.

Хафиза й отвърна с бледа, горчива усмивка.

— Не аз имам нужда от лечение.

Ирен знаеше, че учителката й не говореше и за лечението на мъжа. Тя преглътна с усилие заради буцата в гърлото си.

— Имаш душевна рана, Ирен. Не те коря, че си я оставила да гноясва през последните години. Но ще те държа отговорна, ако й позволиш да се превърне в нещо още по-лошо. И ще скърбя за теб.

Устните на Ирен потрепериха и тя ги стисна, примигвайки, за да разсее паренето в очите си.

— Премина изпитанията по-добре от всеки, качвал се някога в кулата — пророни тихо Хафиза. — Но нека това е личното ми изпитание към теб. Последното. За да може, когато решиш да си тръгнеш, да те изпратя на война със знанието, че… — Хафиза долепи длан до гърдите си. — Че накъдето и да те отведе този път, в какъвто и мрак, ще се справиш.

Ирен преглътна и тъничкия звук, който опита да се изтръгне от гърлото й. Тя извърна очи към града, чиито светли каменни сгради се къпеха в последните лъчи на залязващото слънце. През отворените прозорци зад Върховната лечителка нахлу нощният полъх, пропит с благоуханието на лавандула и карамфил, който охлади лицето й, разрошвайки бухналата бяла коса на Хафиза.

Ирен пъхна ръка в джоба на светлосинята си рокля и пръстите й се сключиха около познатото сгънато парче пергамент. Тя го стисна в юмрук, както често бе правила в кораба на път към Южния континент; през първите й седмици тук, когато я мъчеше несигурност въпреки одобрението на Хафиза; през дългите часове и тежки дни на обучението й, когато едва бе смогвала да запази самообладание.

Бележка, оставена от една непозната, която само за няколко часа бе спасила живота й и й бе дарила свобода. Ирен така и не научи името на младата жена, носеща белезите си, както някои дами носеха най-изисканите си бижута. Жената, която, макар и обучена да убива, беше платила образованието на една лечителка.

Толкова много неща, толкова много хубави неща бяха произтекли от онази съдбовна нощ. Понякога Ирен се чудеше дали изобщо се бе случила; вероятно щеше да реши, че просто е сънувала, ако ги нямаше бележката в джоба й и втория предмет, който Ирен не бе продала дори след като златото се изчерпа.

Изящната брошка от злато и рубини, струваща повече от цели квартали на Антика.

Цветовете на Адарлан. Ирен така и не разбра откъде бе дошла спасителката й, кой беше запечатал толкова жестоки синини по красивото й лице, но и тя говореше за Адарлан като нея самата. Като всички деца, загубили най-скъпото заради Адарлан — децата с домове, тънещи в пепел, кръв и руини.

Ирен плъзна палец по късчето пергамент и думите, изписани от вътрешната му страна:

За да стигнеш, където трябва — и малко отгоре.

Светът се нуждае от повече лечители.

Ирен вдиша първия нощен полъх, аромата на подправки и морска сол, който той внесе в Торе.

Накрая върна поглед към Хафиза, която я наблюдаваше със спокойно, търпеливо лице.

Ирен щеше да съжалява, ако откажеше. Хафиза щеше да се примири, но Ирен знаеше, че независимо дали решеше да напусне, или да остане… щеше да съжалява. Да се връща в мислите си към този момент. И да се пита дали не е подходила неблагодарно към изключителната доброта на учителката си. Както и какво би казала майка й за това.

И дори този мъж да идваше от Адарлан, дори да бе изпълнявал нарежданията на адарланския касапин…

— Ще го прегледам. Ще преценя състоянието му — склони най-накрая тя. Гласът й потръпна съвсем леко и тя стисна парчето хартия в джоба си. — И тогава ще преценя дали съм съгласна да го лекувам.

Хафиза обмисли думите й.

— Звучи ми справедливо, момиче — отсъди тихо.

Ирен въздъхна пресекливо.

— Кога?

— Утре — рече Хафиза и Ирен се скова. — Хаганът моли да се явиш в покоите на лорд Уестфол утре.

5

Каол почти не мигна. Отчасти заради непоносимата жега, отчасти защото се намираха в опечаления дом на несигурен съюзник, навярно пълен с шпиони и скрити опасности — навярно дори от Морат, — и отчасти заради случилото се с Рифтхолд и всичко свидно за него, намиращо се там.

И отчасти заради срещата, която му предстоеше след броени минути.

Несрин кръстосваше с нетипична тревожност из всекидневната, която щеше да се превърне в негова болнична стая. Ниски дивани и купчини възглавници изпълваха пространството, а лъскавият под бе застлан тук-там с дебели, умело изтъкани килими, дело на изкусните килимарки от запада, както му беше обяснила Несрин. Произведения на изкуството и скъпоценности от цялата хаганска империя красяха обширната стая заедно с палми в саксии, клюмнали от жегата и слънчевата светлина, процеждаща се през градинските прозорци и врати.

„Десет сутринта“, беше го уведомила най-голямата дъщеря на хагана по време на вечеря. Принцеса Хасар — с обикновеното си лице и свирепи очи. Прекрасна млада жена седеше на масата до нея и бе единственият човек, на когото Хасар се усмихваше. Нейна любовница или съпруга, ако се съдеше по честото докосване и дългите погледи.

Дяволитата усмивка на Хасар, като му съобщи кога да очаква лечителката, го накара да се зачуди кого точно изпращаха.

Още не знаеше какво да мисли за тези хора, за това място. За този град на учението със смесицата му от толкова много мирно съжителстващи култури и истории… Неизбежно го сравняваше с роптаещия, прекършен дух на народа, съществуващ в ужас и разногласия под сянката на Адарлан, под хомота на зверските му престъпления.

На вечеря го бяха попитали за клането на роби в Калакула и Ендовиер.

Въпросът му бе зададен от мазния Аргун. Ако принцът беше сред новите попълнения в някогашната му гвардейска част, Каол с лекота щеше да го вкара в строя с няколко навременни прояви на надмощие. Тук обаче не разполагаше с властта да усмири лукавия, високомерен мъж.

Дори когато Аргун се поинтересува защо предишният крал на Адарлан бе решил да пороби собствените си поданици. И да ги изколи като животни. Защо не си беше взел поука от ужасяващата робска история на Южния континент.

Каол го възнагради със сбити, резки отговори, граничещи с неучтивост. Сартак, единственият освен Кашин, когото Каол харесваше, накрая се умори от разпита на по-възрастния си брат и отклони разговора в друга посока. Каол не помнеше каква бе тя, тъй като беше твърде зает да се бори с грохота в ушите си след резливите въпроси на Аргун. А сетне да наблюдава всяко лице — кралско, везирско и слугинско, появило се в трапезарията на хагана. Не се натъкна нито на черни пръстени и нашийници, нито пък на странно поведение.

За което докладва на Кашин с дискретно поклащане на глава. Принцът се престори, че не е видял, но в очите му просветна заповед: „Продължавай да следиш!“.

И Каол продължи, поделяйки вниманието си между вечерята и всяка дума, всеки поглед, всяка глътка въздух на околните.

Въпреки скорошната кончина на най-малката им сестра, наследниците поддържаха оживения дух на вечерта и разговорите не секваха, но главно на езици, които Каол или не говореше, или дори не разпознаваше. Представители на толкова различни кралства се бяха събрали в залата — везири, слуги, приятели; самата принцеса Дува, вече най-младата сред потомците, беше омъжена за тъмнокос принц с тъжни очи, дошъл от далечна земя, който не се откъсваше от бременната си жена и почти не разменяше и дума с друг. Но усмихнеше ли му се Дува… Каол не смяташе, че светлината, озаряваща лицето му, е престорена. И се чудеше дали мълчанието му не се дължеше не на затвореност, а на факта, че още не познаваше достатъчно добре езика на съпругата си.

Несрин обаче нямаше подобно оправдание за безмълвното си, унило присъствие на масата. Каол знаеше, че се е изкъпала преди вечеря, само защото чу крясък и тръшване на врата откъм нейната стая, а после зърна някакъв намусен слуга да напуска апартамента им. Мъжът не се върна, нито пък пристигна негов заместник.

Каджа, слугинята на Каол, му помогна да се облече за вечеря, след това и да се съблече за лягане, а тази сутрин му донесе закуска веднага щом се събуди.

Хаганът определено знаеше как да си угажда.

Съвършено овкусени и опечени меса, толкова крехки, че направо се свличаха от кокала; ароматен ориз с различни цветове; питки с масло и чесън; разкошни вина и други питиета от лозя и производители из цялата му империя. Каол пропусна алкохола, приемайки единствено церемониалната чаша, когато хаганът вдигна вял тост за новите си гости. За скърбящ баща дори това беше по-топло приветствие, отколкото Каол бе очаквал.

Несрин обаче едва отпи от чашата си, почти не хапна и само минута, след като раздигаха угощението, помоли да се върнат в апартамента им. Каол, естествено, се съгласи, но като затвориха вратите и я попита дали иска да поприказват, тя отказа. Имала нужда от сън и щели да се видят на сутринта.

Той, от своя страна, прояви дързостта да се поинтересува дали евентуално тя желаеше да спят в една стая.

Затръшнатата в лицето му врата беше достатъчно красноречив отговор.

Затова Каджа му помогна да си легне, а той цяла нощ се мята потен в леглото, ядосан, задето не можеше да изрита чаршафите с крака, вместо да ги отмята с ръце. Не го облекчи дори и прохладният полъх откъм хитроумната система за проветрение — високи кули сред куполите и шпиловете на града улавяха вятъра, отвеждаха го към канали под двореца, за да се охлади, и го разпръскваха по стаите и залите.

Двамата с Несрин от самото начало не ги биваше в разговорите. Бяха опитвали, но обикновено с катастрофални резултати.

Правеха всичко по грешния начин и Каол се проклинаше отново и отново, задето не съумяваше да се сближи истински с нея. Задето дори не се мъчеше да бъде по-добър.

Несрин почти не го бе поглеждала през последните десет минути, докато чакаха лечителката. Лицето й беше изнурено, дългата й до раменете коса — провиснала. Не носеше капитанската си униформа, а обичайните си дрехи — тъмносиня туника и черен панталон. Сякаш не понасяше адарланските цветове.

Каджа пак го беше облякла в тюркоазения жакет и дори беше излъскала катарамите по предницата му. В работата й се долавяше притаена гордост, а не плахостта на повечето дворцови слуги в Рифтхолд.

— Закъснява — измърмори Несрин. Богато украсеният дървен часовник в ъгъла наистина показваше, че лечителката закъснява с десет минути. — Да изпратим ли някого, за да провери дали изобщо ще дойде?

— Дай й още малко време.

Несрин спря пред него с изразителна гримаса на лице.

— Трябва да започнем веднага. Нямаме време за губене.

Каол си пое въздух.

— Разбирам, че искаш да се върнеш при семейството си…

— Няма да те пришпорвам. Но дори един ден може да е от значение.

Каол забеляза браздите на тревога около устата й. Не се и съмняваше, че около неговата се забелязваха същите. Тази сутрин с огромни усилия бе загърбил притесненията за Дориан.

— Като дойде лечителната, защо не намериш роднините си в града? Може пък да имат вести за семейството ти в Рифтхолд.

Тя махна рязко с фината си ръка.

— Ще те изчакам.

Каол вирна вежди.

— Крачейки нервно през цялото време?

Несрин седна бавно на най-близкия диван и златистата коприна изшумоли под скромната й тежест.

— Дойдох да ти помогна. С това, както и с общата ни кауза. Няма да избягам заради собствените си грижи.

— Ами ако ти заповядам?

Тя поклати глава и тъмната й коса се люшна.

Преди Каол да успее да й даде въпросната заповед, на масивната дървена врата се почука отривисто.

Несрин извика на халха дума, която вероятно значеше „влез“, и се чуха приближаващи стъпки. Един чифт — тихи и леки.

Вратата на всекидневната се отвори плавно под натиска на ръка, чиято кожа бе с меден оттенък.

Очите й първи се запечатаха в съзнанието му.

Навярно спираше хора по улицата със златистокафявите си ириси, толкова ярки, че сякаш нещо ги озаряваше отвътре. Косата й бе буен водопад от наситенокестеняво сред проблясъци на тъмно злато, едва забележимо усукана в краищата, стигащи чак до слабата й талия.

Движеше се с невероятна грация и краката й, обути в удобни черни пантофи, прекосиха пъргаво и непоколебимо стаята, като че или не съзираше пищното обзавеждане, или то не я интересуваше.

Беше млада, вероятно само с година-две над двайсетте.

Но очите й… те бяха далеч по-стари.

Тя спря при резбования дървен стол срещу златистия диван и Несрин скочи на крака. Лечителната — нямаше начин да е друга с премерената си елегантност, бистри очи и семпла рокля от бледосин муселин — погледна единия, сетне и другия. Беше с няколко сантиметра по-ниска от Несрин, със същото фино телосложение, но въпреки крехката й фигура… Той не задържа очи върху природните дадености, с които бе надарена лечителката.

— От Торе Сесме ли идваш? — попита Несрин на езика на Каол.

Лечителката само продължи да се взира в него. Удивителните й очи заблещукаха от смесица между изненада и гняв.

Тя бръкна в джоба на роклята си и Каол зачака да извади нещо, но ръката й просто остана там. Сякаш стискаше нещото вътре.

Пред него не стоеше кошута, готова да побегне, а елен, обмислящ следващия си ход: да си тръгне или да атакува, да стъпи здраво на земята, да сведе ниско глава и да се хвърли в бой.

Каол отвърна на погледа й с обичайната си хладнокръвна непоклатимост. През годините на капитанството си бе срещал множество буйни рогати младоци — и всичките ги беше обуздал.

Несрин я попита нещо на халха, вероятно същия въпрос.

Тънък белег разсичаше гърлото на лечителката. Дълъг около седем-осем сантиметра.

Каол веднага се досети какво оръжие го бе причинило. И всички вероятни причини, които избухнаха в главата му, бяха твърде неприятни.

Несрин се умълча, вперила взор в двама им.

Лечителката се завъртя на пета и отиде до бюрото край прозорците, където седна и придърпа към себе си лист пергамент от спретнатата купчина в ъгъла.

Каквито и да бяха лечителките, хаганът се оказваше прав за едно: определено не се прекланяха пред властта му. Нито пък се впечатляваха от благороднически титли и политическо влияние.

Тя отвори някакво чекмедже, намери стъклена писалка и я задържа над хартията.

— Име.

Нямаше акцент — или поне акцента, присъщ за тези ширини.

— Каол Уестфол.

— Възраст.

Този акцент. Беше от…

— Фенхароу.

Писалката й замръзна.

— Възраст.

— Ти си от Фенхароу?

Какво правиш тук, толкова далеч от родината?

Тя го стрелна студено, безучастно.

Каол преглътна и отговори:

— Двайсет и три.

Лечителката вписа нещо.

— Опиши откъде започва травмата.

Насечени, отривисти думи. Нисък, гърлен глас.

Дали не я бяха обидили, възлагайки й неговия случай? Дали не бе имала друг ангажимент, преди да я изпратят тук? Внезапно си спомни за дяволитата усмивка на Хасар миналата вечер. Явно принцесата бе знаела, че тази жена не си губи времето в любезности.

— Как се казваш?

Въпросът дойде от Несрин, чието лице започваше да се сковава.

Лечителката я огледа неподвижно, примигвайки, сякаш чак сега я забелязваше.

— Ти… оттук ли си?

— Баща ми е оттук — обясни Несрин. — Преселил се в Адарлан, оженил се за майка ми и сега имам семейство там. И тук. — Тя прикри с впечатляващ успех всяка следа от ужас при мисълта за тях, добавяйки вежливо: — Казвам се Несрин Фалик. И съм капитан на кралската стража на Адарлан.

Изненадата в очите на лечителката като че ли отстъпи място на предпазливост. Въпреки това тя върна погледа си към Каол.

Знаеше кой е. Изражението й го показваше — преценяващата й строгост и мнителност. Знаеше, че някога бе носил същото звание, а сега беше нещо друго. Така че името, възрастта… въпросите й бяха бутафорни. Или просто бюрократична глупост. В което той не вярваше.

Жена от Фенхароу, дошла на случайна среща с двама членове на адарланския кралски двор…

Каол лесно прочете мислите й. Видя двама им с Несрин през очите й. Представи си откъде бе получила белега на шията си.

— Ако не искаш да си тук — каза й грубо той, — изпрати някой друг.

Несрин се извърна към него.

Лечителната просто задържа погледа му.

— Никой друг не може да свърши тази работа.

Неизречените й думи като че съобщаваха останалото: изпратили им бяха най-добрата си лечителка.

А непоколебимата й, самоуверена стойка го доказваше. Тя пак приготви писалката си.

— Опиши откъде започва травмата.

Някой почука отривисто на вратата на всекидневната, прорязвайки тишината. Каол подскочи и се смъмри наум, задето не бе чул стъпки.

В стаята влезе принцеса Хасар, облечена в зелено и златисто, подсмихвайки се като котка.

— Добро утро, лорд Уестфол. Капитан Фалик. — С полюшваща се в такт с наперената й походка плитка Хасар отиде до лечителката, която я измери с нещо като раздразнение, преди принцесата да се наведе, за да я целуне по двете бузи. — Обикновено не си толкова кисела, Ирен.

Ето — име.

— Не си изпих кахвето тази сутрин.

Гъстата, горчива напитка, която Каол беше изгълтал насила със закуската си. Постепенно се свиквало с вкуса й, беше му обяснила Несрин, когато я попита след това.

Принцесата се опря на ръба на бюрото.

— Не дойде на вечеря снощи. Кашин се нацупи.

Раменете на Ирен се стегнаха.

— Трябваше да се подготвя.

— Ирен Тауърс, заключена в Торе заради работа? Ще умра от смайване.

Тонът на принцесата му разкри достатъчно. Най-добрата лечителна в Торе Сесме се бе превърнала в такава с усърден труд.

Хасар върна погледа си към него.

— Още сте в количката?

— Лечението отнема време — обясни кротко на принцесата Ирен. В тона й нямаше нито капка сервилност или страхопочитание. — Едва сега започваме.

— Значи си приела?

Ирен стрелна пронизващо принцесата.

— Тъкмо оценявах състоянието на лорд Уестфол. — Тя посочи с брадичка към вратата. — Да те потърся ли, щом приключа тук?

Несрин отправи предпазлив, изпълнен с удивление поглед към Каол. Лечителка гонеше принцеса на най-могъщата империя в света.

Хасар се наведе да разроши златистокестенявата коса на Ирен.

— Ако не беше благословена от боговете, щях лично да ти отрежа езика. — Думите й бяха захаросана отрова. Ирен й отвърна само с умислена усмивка, а Хасар скочи от бюрото и кимна с театрална вежливост на Каол. — Не се безпокойте, лорд Уестфол. Ирен е лекувала травми като вашата, че и далеч по-тежки. За нула време ще ви вдигне на крака, за да се върнете в служба на господаря си.

С този изтънчен прощален изстрел, който й спечели смразяващ поглед от Несрин, принцесата напусна стаята.

Изчакаха няколко секунди, докато чуят щракването на външните врати на апартамента.

— Ирен Тауърс — пророни Каол.

— Да, и какво?!

Смътната ведрост бе напуснала гласа й. Добре тогава.

— Обездвижен съм и не чувствам нищо от бедрата надолу.

Очите на Ирен мигом се устремиха натам и затанцуваха по тях.

— Способен ли си да използваш мъжеството си?

Той се помъчи да прикрие изумлението си от директния й въпрос. Дори Несрин примигна смаяно.

— Да — рече стегнато Каол, борейки се с горещината, обливаща лицето му.

Тя прехвърли преценяващия си поглед между двама им с Несрин.

— Използвал ли си го пълноценно?

Той сключи челюсти.

— Какво общо има това?

И как беше узнала за връзката им?

Ирен само си записа нещо.

— Какво си записваш? — поинтересува се Каол, проклинайки гнусната количка, която му пречеше да скочи и да изтръгне листа от ръцете й.

— Записвам си гигантско „Не“.

Което дори подчерта.

Той изръмжа:

— Предполагам, че сега ще имаш и нужда да научиш колко често ходя до тоалетната?

— Следващата точка в списъка ми.

— Без промяна — изплю той. — Ще поискаш ли потвърждение от Несрин?

Ирен се обърна най-невъзмутимо към Несрин.

— Забелязала ли си затруднения?

— Не й отговаряй — озъби се Каол на Несрин.

Несрин имаше благоразумието да седне в един стол и да запази мълчание.

Ирен се изправи, остави писалката и заобиколи бюрото. Утринната светлина озари косата й, образувайки ореол над главата й.

Тя коленичи пред него.

— Ще си събуеш ли ботушите сам, или да ти помогна?

— Ще ги събуя.

Тя седна върху петите си и загледа движенията му. Поредната проба. За да прецени доколко подвижен и гъвкав бе той. Тежестта на краката му, непрестанното им местене с ръце… Каол стисна зъби, хвана едното си коляно и свали крака си от дървената поставка. Сетне се приведе да събуе ботуша си с няколко резки движения. Когато приключи и с другия, попита:

— И панталона ли да махна?

Съзнаваше, че трябва да е любезен, да я умолява да му помогне, но някак…

— След едно-две питиета, ако обичаш — отвърна сухо Ирен. После надникна през рамо към учудената Несрин. — Извинявай. — Добави с една идея по-мек глас.

— Защо се извиняваш на нея?

— Предполагам, че тя има нещастието да споделя леглото ти в последно време.

Каол свика цялото си самообладание, за да не я хване за раменете, разтърсвайки я силно.

— Сторил ли съм ти нещо?

Това сякаш я накара да се замисли. Тя свали чорапите му и ги метна върху захвърлените му ботуши.

— Не.

Лъжа. Той я надуши, вкуси я.

Ала Ирен очевидно се вглъби в задачата си и Каол загледа как вдига ходилото му във фините си ръце. Загледа, понеже не го чувстваше — усети само извъртането на коремните си мускули. Не можеше да прецени дали го стиска, или го държи леко, дали не забива нокти в кожата му; не и без да гледа. Затова продължи с наблюдението.

Брачна халка украсяваше пръста й.

— Съпругът ти оттук ли е?

Или пък съпругата, кой знаеше.

— Не съм…

Тя примигна, поглеждайки свъсено пръстена. Не довърши изречението си.

Значи… не беше омъжена. Сребърният пръстен бе простичък, със съвсем малък гранат отгоре. По всяка вероятност го носеше, за да не я закачат мъжете, както правеха много жени от Рифтхолд.

— Усещаш ли това? — попита Ирен, докосвайки всеки от пръстите му.

— Не.

Повтори го и с другия му крак.

— А това?

— Не.

И преди го бяха подлагали на подобни прегледи — дворцовите лекари и Роуан.

— Първоначално пострада целият му гръбнак — намеси се Несрин, сякаш и тя си бе спомнила за принца. — Един приятел има известни лечителски познания и му помогна, доколкото можа. Възвърна му движението в горната част на тялото, но не и от бедрата надолу.

— Как получи травмата?

Ръцете й обхождаха едното ходило и глезена му, почукваха и опипваха тук-там. Явно наистина го беше вършила и преди, както твърдеше принцеса Хасар.

Каол не отговори веднага, преживявайки наново онези мигове на ужас, болка и ярост.

Несрин отвори уста, но той й отне думата.

— В бой. Получих удар в гърба по време на бой. Магически удар.

Пръстите на Ирен пълзяха нагоре по краката му, потупвайки и натискайки на места. Той не чувстваше нищо.

— Приятелят ти явно е даровит лечител, щом е възстановил движението в толкова голяма част от тялото ти — заяви Ирен, сбърчила съсредоточено вежди.

— Направи каквото можа. И ми каза да дойда тук.

Ръцете й опипваха и притискаха бедрата му и той наблюдаваше с нарастващ ужас как се плъзгат все по-нагоре и по-нагоре. Тъкмо се канеше да я попита дали възнамерява да се увери собственоръчно, че мъжеството му работи, когато Ирен вдигна глава и срещна погледа му.

От толкова близо очите й бяха като златен пламък. Не като студения метал в тези на Манон Черноклюна, не пропити с вековна жестокост и хищнически инстинкти, а… като дълго горящ огън в зимна нощ.

— Трябва да прегледам гърба ти — обяви Ирен. После се изправи. — Легни на най-близкото легло.

Преди Каол да й напомни, че няма да е толкова лесно, Несрин скочи и забута количката му към неговата стая. Каджа вече беше оправила леглото му и дори беше оставила букет от оранжеви лилии върху нощната масичка. Ирен сбърчи нос, като че ароматът им не й допадаше. Каол не посмя да я попита защо.

Когато Несрин се помъчи да го качи на леглото, той й махна да спре. Беше достатъчно ниско да се справи и сам.

Ирен гледаше от вратата как се подпира с едната ръка върху дюшека, а с другата — в страничната облегалка на количката, и с един мощен напън се прехвърля в седнало положение върху леглото. Сетне разкопча всяка от излъсканите катарами на жакета си и го съблече. Заедно с бялата риза под него.

— По корем, предполагам?

Ирен кимна рязко.

Каол хвана коленете си, напрегна коремни мускули и вдигна краката си върху дюшека, лягайки по гръб.

В продължение на няколко секунди мощни спазми разтърсваха краката му. Не бе истинско, контролирано движение, беше осъзнал след първата такава случка преди няколко седмици. Още помнеше онази смазваща тежест в гърдите си, след като проумя, че това е ефект от травмата, който обикновено го сполетяваше при прекомерно натоварване.

— Спазмите в краката са често срещани при подобни контузии — обясни Ирен, наблюдавайки как лека-полека затихват. — Възможно е да отшумят с времето.

Тя му махна с ръка в безмълвно напомняне да се обърне по корем.

Без да каже нищо, Каол седна в леглото, прехвърли единия си глезен върху другия, отново се изпъна по гръб и накрая се извъртя върху дюшека заедно с краката.

Ако Ирен се впечатли, че бе успял толкова бързо да усвои движенията, то изобщо не й пролича. Дори не вдигна вежда.

Той опря брадичка на ръцете си и загледа през рамо как лечителката се приближава, след което махна на Несрин да седне, когато приятелката му отново закрачи нервно.

Очите му претърсиха Ирен за някакви следи от магия. Макар и да нямаше ни най-малка представа как би изглеждала тя. Тази на Дориан беше съвкупност от лед, вятър и проблясваща светлина; на Елин беше буен, пеещ огън, но лечебната магия… Дали тя беше нещо видимо, осезаемо? Или щеше да я долови само с костите и кръвта си?

Някога избягваше подобни въпроси — и вероятно нямаше да допусне магия до себе си. Ала онзи мъж се боеше от нея… Затова се радваше, че го бе зарязал в руините на стъкления замък.

Ирен постоя над него за малко, оглеждайки гърба му.

Дланите й бяха топли като утринното слънце, когато ги положи върху кожата между плешките му.

— Тук са те ударили — отбеляза тихо тя.

Имаше белег. Бледо, безформено петно върху кожата му на мястото, където кралят го беше уцелил. Дориан му го беше показал с две огледалца, преди Каол да напусне Рифтхолд.

— Да.

Тя приплъзна ръце надолу по извивката на гръбнака му.

— Силата се е разляла като вълна надолу, уязвявайки всичко по пътя си.

Думите й не бяха за него — сякаш говореше сама на себе си, потънала в транс.

Той опита да се пребори със спомена за болката, за безчувствеността и забвението, които му донесе.

— Усещаш го с ръцете си? — учуди се Несрин.

— С дарбата си. — Едната ръка на Ирен спря по средата на гърба му и заопипва мястото. — Ужасяваща сила те е покосила.

— Да — рече простичко Каол.

Ръцете й се заспускаха по-надолу и по-надолу, докато накрая не се шмугнаха няколко сантиметра под колана на панталона му. Той изсъска през зъби и я стрелна ядосано през рамо.

— Можеше да ме предупредиш.

Ирен не му обърна внимание, докосвайки най-долната част на гръбнака му. Той не усети.

Пръстите й се устремиха като паяк нагоре по гърба му, все едно брояха прешлените.

— Тук?

— Усещам.

Тя върна малко назад.

— Тук?

— Нищо.

Ирен сбърчи вежди, сякаш запечатваше мястото в съзнанието си. После пръстите й се заизкачваха отстрани на гърба му, а тя го питаше къде спира да ги усеща. Хвана врата и главата му в ръце, завъртайки ги в едната посока, след това и в другата с отмерени, изпитателни движения.

Накрая му нареди да се обърне отново по гръб.

Каол впери поглед в сводестия, изрисуван таван, докато Ирен бодеше с пръсти и опипваше гръдните и коремните му мускули, тези по ребрата му. Когато достигна триъгълника от мускули точно над панталона му, продължи надолу, а той попита:

— Сериозно ли?

Ирен го удостои с недоумяващ поглед.

— Да не би да се срамуваш от нещо там долу?

Огън жена беше тази Ирен Тауърс от Фенхароу. Каол откликна на погледа й с предизвикателство в очите.

Ирен изсумтя.

— Бях забравила колко благоприлични и скромни са мъжете от Северния континент.

— А тук не са, така ли?

— Не. Тук телата са на почит, а не се крият от срам. Важи и за мъжете, и за жените.

Това обясняваше защо слугинята нямаше нищо против да се разхожда гола.

— Сториха ми се доста облечени всички на вечеря.

— Изчакай да видиш някое пиршество — отвърна хладно Ирен. И все пак извади ръце от панталона му. — Щом не си забелязал външни или вътрешни нередности с мъжеството си, няма нужда да проверявам.

Той опита да потисне чувството, че отново е на тринайсет и се мъчи да говори с някое красиво момиче за първи път.

— Хубаво.

Ирен отстъпи назад и му подаде ризата. Той седна в леглото, напрегна ръцете и коремните си мускули и я облече.

— Е? — подкани ги Несрин и тръгна към тях.

Ирен се заигра с една от тежките си, разпуснати къдрици.

— Трябва да помисля. И да говоря с Върховната лечителка.

— Нали уж беше най-добрата? — рече внимателно Несрин.

— Аз съм една от многото опитни лечителки в Торе — призна Ирен. — Но Върховната лечителка ми повери случая, затова държа да го обсъдя с нея.

— Сериозно ли е положението? — попита Несрин.

Каол й беше благодарен — той самият нямаше смелост да зададе въпроса.

Ирен обърна откровен, нетрепващ поглед към него.

— Сама знаеш, че е сериозно.

— Но ще можеш ли да му помогнеш? — настоя Несрин с по-рязък тон.

— Лекувала съм подобни травми. Но… не мога да обещая нищо — каза Ирен, срещайки очите й.

— Кога ще се разбере?

— След като помисля.

„За да реши“, осъзна Каол. Трябваше да реши дали да му помогне.

Отново се втренчи в очите на Ирен, за да й покаже, че поне той разбира. Радваше се, че на Несрин дори не й бе хрумнало. Имаше чувството, че в противен случай Ирен вече щеше да е притисната към стената.

Но за Несрин… лечителките бяха безукорни. Свещени като тукашните богове. Моралът им не подлежеше на съмнение.

— Кога ще се върнеш? — поинтересува се Несрин.

„Никога“, почти отговори вместо нея Каол.

Ирен пъхна ръце в джобовете си.

— Ще изпратя да ви уведомят — отвърна лаконично лечителката и си тръгна.

Несрин я изпрати недоумяващо, потривайки лицето си.

Каол си замълча.

В следващия момент обаче Несрин изопна гръб и изхвърча към всекидневната. Чу се шумолене на хартия и тогава…

Тя изникна на входа към стаята му със свъсени вежди и листа на Ирен в ръце.

Подаде му го.

— Какво значи това?

На листа с немарлив почерк бяха написани четири имена.

Олгния.

Марте.

Росана.

Жозефин.

Последното име се повтаряше няколко пъти.

И беше подчертано отново и отново.

Жозефин. Жозефин. Жозефин.

— Сигурно са други лечителки от Торе, които биха могли да помогнат — излъга той. — Сигурно се е страхувала някой шпионин да не чуе, че предлага друг.

Несрин кривна уста.

— Да видим какво ще каже, като се върне. Поне знаем, че Хасар може да я проследи, ако се наложи.

Или Кашин, чието име я беше накарало да се напрегне осезаемо. Не че би я изнудил да го лекува, но… тази информация му се струваше полезна.

Каол пак прегледа листа. Яростно подчертаното последно име.

Сякаш Ирен бе имала потребност да си напомня за тези хора тук. В негово присъствие. Да им докаже, че не ги е забравила.

Познаваше и друга даровита млада лечителка от Фенхароу. Кралят му я обичаше толкова, че реши да избяга с нея, да устрои по-добър живот за двама им. Каол знаеше какво се бе случвало във Фенхароу в младостта им. Знаеше какво бе преживяла Сорша там — и в Рифтхолд.

През годините няколко пъти беше яздил през белязаните степи на Фенхароу. Виждал бе опожарените или изоставени каменни колиби, отдавна лишени от сламените си покриви. Обитателите им бяха поробени, мъртви или бяха избягали. Много, много надалеч.

Не, даде си сметка Каол, стиснал в ръце листа с имена, Ирен Тауърс нямаше да се върне.

6

Ирен знаеше възрастта на бившия капитан, но въпреки това не бе очаквала да изглежда толкова… млад.

Не си беше дала сметка, докато не влезе в онази стая, зървайки красивото му лице, по чиито закалени, едри черти се четеше смесица от предпазливост и надежда.

Но именно надеждата я изпълни с ярост. С болезненото желание да му остави още един белег като тънката резка върху едната му буза.

Държала се бе ужасно непрофесионално. Никога — никога досега не се беше отнасяла толкова грубо и обидно със свой пациент.

За щастие, поне Хасар успя да поохлади страстите й. Ала да докосва онзи мъж, да мисли как да му помогне…

Със сигурност не си беше наумила предварително да прави списък на последните четири поколения жени от рода Тауърс. Да изписва името на майка си отново и отново, преструвайки се, че води записки за състоянието му. Така или иначе това не потуши жестокия грохот в главата й.

Потна и прашна, Ирен влетя в кабинета на Хафиза почти час по-късно — разстоянието от двореца през задръстените, тесни улици и нагоре по безкрайните стъпала дотук сякаш й отне цяла вечност.

Беше закъсняла — първата й абсолютно лишена от професионализъм грешка. Никога не закъсняваше за преглед. Този път обаче точно в десет се озова в една ниша по коридора пред стаята му, заровила лице в длани, мъчейки се да овладее дишането си.

Той не беше звярът, когото бе очаквала да види.

Говореше добре, повече като лорд, отколкото като войник. Макар че тялото му определено принадлежеше към втората категория. Беше лекувала достатъчно от любимите воини на хагана, за да усеща здравите мускули под пръстите си. Белезите по бронзовата кожа на лорд Уестфол подсказваха съвсем красноречиво, че бе придобил въпросните мускули по трудния начин. А сега същите му помагаха да се придвижва из света в стол на колела.

Травмата на гръбнака му…

Когато Ирен спря пред прага на Върховната лечителка, Хафиза я стрелна от мястото си до една подсмърчаща ученичка.

— Трябва да поговорим — заяви непоколебимо Ирен, вкопчила ръка в касата на вратата.

— Ще поговорим, когато приключа тук — отвърна лаконично Хафиза, подавайки носна кърпа на плачещото момиче.

Съществуваха и шепа мъже лечители, но мнозинството от благословените с дара на Силба бяха жени. А това момиче едва ли беше на повече от четиринайсет… На същата възраст Ирен работеше във фермата на братовчедка си. И мечтаеше да стигне дотук. Определено не цивреше на нечие рамо заради тежкия си жребий.

Ирен все пак излезе от стаята, затваряйки вратата след себе си, и зачака до стената на тясната стълбищна площадка.

Наоколо имаше още две врати: първата, винаги заключена, водеше към личната работилница на Хафиза, а втората — към спалнята й; на първата беше резбован отлитащ бухал, а на втората — кацнал. Символът на Силба. Срещаше се навсякъде из кулата — резби и релефи красяха камък и дърво, а понякога изникваха от неподозирани кътчета и с глуповати изражения, като че някой отдавнашен ученик ги беше измайсторил по този начин под формата на тайна шега. Но бухалът на вратата към личната работилница на Върховната лечителка…

Макар и кацнал върху чворест клон от желязо, който се проточваше през цялата врата, разперил широко криле в готовност да отлети, този бухал изглеждаше някак… бдителен. Сякаш наблюдаваше кой минава покрай вратата, кой се зазяпва за твърде дълго към работилницата. Само Хафиза имаше ключ за нея, завещан от предшественицата й. Учениците разнасяха слухове, че вътре се криели древни, полузабравени познания и съоръжения — противоестествени неща, които било по-добре да останат заключени там, отколкото да излязат на бял свят.

Ирен винаги се присмиваше на мълвите им, без да разкрива, че с още шепа избраници имаха удоволствието да влизат с Хафиза в работилницата, която, ако изключеше преклонната възраст на някои инструменти и мебели, не съдържаше нищо, достойно за клюки. Но мистерията около тайната стая на Върховната лечителка продължаваше да битува, както навярно се случваше от векове — поредният драгоценен мит за Торе, предаван от ученик на ученик.

Ирен си повя с ръка, все още задъхана от изкачването и жегата. Облегна глава назад върху хладния камък и наново потърси парчето хартия в джоба си. Чудеше се дали лордът бе забелязал колко често стиска бележката от онази непозната. Дали не беше очаквал да извади някое оръжие. Виждаше всичко, следеше всяка нейна глътка въздух.

Навярно така беше обучен. Все пак бе служил на мъртвия крал. Подобно на Несрин Фалик, рожба на този континент, която сега служеше на краля на една земя, където чужденците далеч не бяха на почит.

Ирен не разбираше докрай… Имаха някаква романтична връзка — личеше си и по напрежението, и по непринудеността помежду им. Но до каква степен… Нямаше значение. Освен заради психологическото лечение, което трябваше да допълва физическото. Лордът очевидно не бе свикнал да изразява на глас чувствата, страховете и надеждите си.

Вратата към кабинета на Хафиза най-сетне се отвори и ученичката се усмихна свенливо на Ирен. Носът й беше зачервен, а очите — премрежени от плач.

Ирен въздъхна и й отвърна с усмивка. Вече не беше жената, нахлула току-що в кабинета. Не, колкото и работа да имаше, Ирен винаги намираше време за учениците, особено за поддалите се на съжаление и спомени по дома.

През първите й дни тук никой не беше седял до нея в столовата. Още си спомняше самотното хранене. Спомняше си, че след два дни се предаде и започна да носи храната си в просторната подземна библиотека, криейки се от строгите библиотекарки, които не позволяваха подобни волности. Там поне й правеха компания своеволните котки на Баст, навъртащи се наоколо, и резбованите бухали.

Започна да посещава столовата отново чак когато учебните занимания я срещнаха с достатъчно хора, че търсенето на място за хранене да не я плаши толкова; познатите, усмихнати лица й вдъхваха кураж да не се втурва да използва библиотеката със загадъчните й котки за друго, освен за проучвания.

Ирен докосна ученичката по рамото и прошепна:

— Готвачката е приготвила бадемови бисквити тази сутрин. Надуших ги на идване. Предай й, че искам шест, но вземи четири от тях за себе си. — Тя намигна на момичето. — Другите две занеси в моята стая.

Момичето се усмихна широко и кимна. Готвачката беше първата приятелка на Ирен в Торе. В началото, когато я забеляза да се храни все сама, започна да оставя скришом допълнителни вкусотии на подноса й. И в стаята й. Дори на любимото й тайно място в библиотеката. Миналата година Ирен й се отблагодари, спасявайки внучката й от коварна белодробна болест. Горката жена — до ден-днешен се просълзяваше при всяка тяхна среща, а Ирен навестяваше момичето всеки месец.

Преди да си тръгне, трябваше да намери някой друг, който да се грижи за нея. Нямаше да й е лесно да се откъсне от живота, изградила си тук… И несъмнено това щеше да я изпълни с чувство за вина.

Ирен погледа как все още подсмърчащата ученичка подскача надолу по спираловидното стълбище, сетне вдиша дълбоко и влезе в кабинета на Хафиза.

— Ще проходи ли младият лорд? — попита Върховната лечителка вместо поздрав, вирнала високо белите си вежди.

Ирен се настани в обичайното си кресло, чиято седалка още пазеше топлината от плачещото момиче.

— Да. Травмата му е почти същата като онази, която излекувах миналата зима. Ала ще е сложно…

— По отношение на лечението или на теб самата?

Ирен се изчерви.

— Държах се… зле.

— Очакваше се.

Ирен избърса потта от челото си.

— Срам ме е да ти призная колко зле.

— Тогава недей. Дръж се по-добре следващия път и ще го приемем като поредния ти урок.

Ирен се отпусна в креслото си, изпъвайки напред върху износения килим болезнените си крака. Колкото и да я умоляваха слугите, Хафиза отказваше да подмени антиката, състояща се от червени и зелени шарки. Щом същият килим е бил достоен за петте й предшественици, твърдеше тя, значи е достоен и за нея.

Ирен отметна глава назад върху меката облегалка на креслото и впери взор в безоблачния ден отвъд отворените прозорци.

— Мисля, че мога да го излекувам — заяви по-скоро на себе си, отколкото на Хафиза. — Стига да ми съдейства, ще може да ходи отново.

— А ще ти съдейства ли?

— Не само аз се държах зле — рече тя. — Той все пак е от Адарлан. Сигурно му е в кръвта.

Хафиза се засмя.

— Кога ще се върнеш при него?

Ирен се поколеба.

— Ще се върнеш, нали? — настоя Хафиза.

Ирен зачопли избелелите от слънцето нишки по страничната облегалка на креслото.

— Беше ми трудно да… да го гледам, да слушам акцента му и… — Ръката й застина върху облегалката. — Но си права. Ще… опитам. Макар и само колкото Адарлан да не ми отмъсти.

— Очакваш ли подобно нещо?

— Той има влиятелни приятели, които може да запомнят отказа ми. Спътницата му е новият капитан на стражата. Семейството й е оттук, но служи на Адарлан.

— А това какво ти подсказва?

Във всичко намираше урок, изпитание.

— Подсказва ми, че… — Ирен въздъхна. — … че не знам толкова, колкото си мислех. — Тя изопна гръб. — Това обаче не им опрощава греховете.

И все пак беше срещала доста зли хора в живота си. Живяла бе сред тях, служила им беше. В Иниш. Затова само един поглед, прицелен в кафявите очи на лорд Уестфол, й беше казал, че дълбоко в себе си той не бе от тях. Нито спътницата му.

А и на тази възраст… Бил е момче, когато са извършвали повечето от онези зверства. Не пречеше да е изиграл своята роля, пък и доста злини се случваха през последните години — прилошаваше й от факта, — но…

— Твърди, че някаква пъклена магия е причинила травмата в гръбнака му — пророни Ирен.

Собствената й магия сякаш се беше уплашила от безформения белег. Свила се беше.

— Така ли?

Тя потрепери.

— Никога… никога не съм долавяла подобно нещо. Почувствах я някак гнила и едновременно празна. Студена като най-дългата зимна нощ.

— Щом казваш.

Ирен изсумтя, благодарна за сухата шега. Хафиза наистина дори не беше зървала сняг през живота си. Заради целогодишния топъл климат на Антика най-близкото нещо до зима, което Ирен бе усетила през последните две години, беше блещукащият скреж, обгърнал една сутрин лавандулата и лимоновите дръвчета.

— За пръв път… — Ирен прогони спомена за ехото, запечатано в онзи белег. — За пръв път се натъквам на такава рана от магия.

— Ще повлияе ли на лечението?

— Не знам. Още не съм пробвала силата си върху него, но… Ще ти кажа, като разбера.

— На твое разположение съм.

— Въпреки че това е последното ми изпитание?

— Добрият лечител — усмихна се Хафиза — знае кога да поиска помощ.

Ирен кимна отнесено. А когато се прибереше у дома при войната и кръвопролитията, към кого щеше да се обръща за помощ?

— Ще се върна — обяви накрая тя. — Утре. Тази вечер ще попрочета за гръбначните травми и парализата в библиотеката.

— Ще кажа на готвачката къде може да те открие.

Ирен се усмихна дяволито на Хафиза.

— Май нищо не ти убягва, а?

Многозначителният поглед на Върховната лечителка далеч не й подейства успокоително.

* * *

Същия ден лечителката не дойде повече. Несрин я чака един час, два, докато Каол запълваше времето си с книга във всекидневната, а накрая тя му заяви, че отива при семейството си.

От години не беше виждала леля си, чичо си и децата им. Молеше се още да живеят в къщата, в която им бе гостувала последно.

Почти не беше мигнала през нощта. Почти не усещаше глад и умора благодарение на мислите, които вилнееха в главата й.

Пестеливите отговори на лечителката не й помогнаха.

И понеже днес нямаха уговорена среща с хагана и потомците му…

— Не се нуждая от гледачка — каза Каол, оставяйки книгата в скута си, когато Несрин за пореден път надникна към вратата на фоайето. — Бих дошъл с теб, ако можех.

— Скоро ще можеш — обеща му тя.

Лечителката изглеждаше доста веща, независимо от отказа й да им даде и капчица надежда.

Ако тя не можеше да им помогне, Несрин щеше да потърси друг. И друг. Дори да й се наложеше да се примоли на Върховната лечителка за съдействие.

— Върви, Несрин — нареди й Каол. — Иначе няма да намериш спокойствие.

Тя потри тила си, след което се надигна от златистия диван и отиде до него. Опря ръце в страничните облегалки на стола му, разположен до отворените врати към градината. Приближи лице до неговото — по-близо не беше заставала от дни. Собствените му очи изглеждаха… някак по-ярки. По-бистри от вчера.

— Ще се върна възможно най-бързо.

Каол й се усмихна кротко.

— Не се тревожи. Виж се със семейството си.

Той самият не беше виждал майка си и брат си от години. А баща му… Каол не говореше за него.

— Може после да се сдобием и с отговор от лечителката — пророни приглушено Несрин.

Каол примигна насреща й.

— За мъжеството ти — прошепна тя.

Светлината в очите му мигновено угасна.

Тя побърза да се отдръпне. Беше я спрял на кораба, когато буквално му се бе нахвърлила. А като го зърна гол до кръста по-рано, изваяните мускули по гърба и корема му… Едва не се примоли на лечителката да остави прегледа на нея.

Усещаше се някак жалка. Макар че открай време не я биваше в потискането на собствените й копнежи. Това лято започна да спи с него, защото не съзираше причина да се противопоставя на поривите на тялото си. Нищо че не изпитваше чувства към него, не и както сега.

Несрин прокара ръка през косата си.

— Ще се върна преди вечеря.

Каол й махна и продължи да чете книгата си още преди да е излязла от стаята.

Не си бяха обещавали нищо, напомни си Несрин. Знаеше, че природата му го тласкаше да постъпи справедливо с нея, да запази доброто й име, а това лято, когато дворецът се срути и го помисли за мъртъв… За пръв път изпитваше такъв страх. За пръв път се молеше толкова горещо — молеше се пламъкът на Елин да го спаси, както бе спасил и нея самата.

Несрин прокуди мислите за онези дни, докато крачеше по коридорите на двореца към външните порти, всъщност смътно си спомняше къде да ги намери. Спомняше си обаче какво бе искала, какво й беше най-важно, преди хаганът да им съобщи новината.

Изоставила беше семейството си. А трябваше да е с тях. За да защити децата, възрастния си баща, хапливата си, вечно засмяна сестра.

— Капитан Фалик.

Приятният глас, званието, на което още не беше свикнала да отговаря, я накара да се закове на място. Намираше се на една от пресечните точки в двореца, коридорът пред нея определено щеше да я отведе до портите. Още на влизане бе запечатала в паметта си всички изходи.

В дъното на коридора, прекосяващ нейния, стоеше Сартак.

Нямаше я вчерашната му изискана премяна. Днес принцът носеше тесен кожен костюм с обикновени, видимо здрави метални предпазители по раменете, китките, коленете и пищялите. Но не и на гърдите. Дългата му черна коса беше прибрана назад в плитка, завързана с тънка ивица кожа.

Тя му се поклони дълбоко. По-ниско, отколкото би се поклонила на другите хагански потомци. Но онзи, на когото слуховете отреждаха най-голям шанс да наследи престола, който някой ден можеше да стане съюзник на Адарлан…

Ако оцелееха.

— Бързате ли за някъде? — попита я Сартак, забелязал накъде се е отправила.

— Ами… имам роднини в града. Смятам да ги посетя. — Сетне добави с половин уста: — Освен ако Ваше Височество не се нуждае от мен.

Иронична усмивка озари лицето му. И Несрин осъзна, че бе отвърнала на собствения си език. Техния език.

— Аз пък отивам да пояздя Кадара. Моя рук — поясни той, връщайки се към собствения си език.

— Знам коя е — каза Несрин. — Слушала съм много истории за нея.

— Дори в Адарлан? — вдигна вежда той.

Воин и чаровник. Опасна комбинация, макар че Несрин не си спомняше да е чувала за жена в живота му. А и на пръста му липсваше халка.

— Дори в Адарлан — рече тя, без да уточнява, че едва ли някой от улицата би знаел подобни истории.

Ала в нейното семейство… О, да. Крилатият принц — така го наричаха.

— Позволете да ви изпратя. Улиците са същински лабиринт… дори за мен.

Великодушно предложение, истинска чест.

— Не бих ви ангажирала със себе си.

Макар и само защото недоумяваше как да разговаря с мъже като него, родени и отгледани под знака на властта, свикнали с изтънчени дами и политици интриганти. Въпреки това според легендите ездачите от рукската му кавалерия можеха да са с всякакъв произход.

— Кадара не би се възпротивила да почака — увери я Сартак. — Нека ви изпратя поне до портите. Днес има нови стражи; ще им кажа да запомнят лицето ви, за да ви пуснат на връщане.

Защото с такива дрехи, с неукрасената й коса… Стражите действително можеше да не я допуснат в двореца… което щеше да е… доста унизително.

— Благодаря — отговори Несрин и тръгна с него.

Подминаха в мълчание белите знамена, развяващи се пред един от отворените прозорци. Вчера Каол й бе споделил за опасението на Кашин, че най-малката им сестра е била убита — навярно от пратеник на Перингтън. И това бе посяло семето на страха у нея. Караше я да анализира всяко срещнато лице, да се взира във всяка сянка.

Крачейки наравно с принца, Несрин надникна към лицето му, докато минаваха покрай траурните знамена. Той кимна на няколко мъже и жени в златистите роби на везири, които му се поклониха дълбоко.

Без да се замисли, Несрин попита:

— Наистина ли са трийсет и шестима?

— Това число е натоварено със символика за нас, така че — да. — Той изсумтя по начин, който й се стори не особено присъщ за принц. — Баща ми обмисляше дали да не ги намали наполовина, но се боеше повече от гнева на боговете, отколкото от политическите последствия.

Отразяваше й се като свеж полъх на есенен въздух да чува родния си език и да общува на него. Да го чувства като нещо нормално, а не като повод да я зяпат. Винаги изпитваше това на Южния континент.

— Лорд Уестфол срещна ли се с лечител?

Истината нямаше как да навреди, затова Несрин отвърна:

— Да. Ирен Тауърс.

— А! Прочутата Златна дама.

— О, така ли я наричат?

— Удивителна е, нали?

Несрин се поусмихна.

— Май я харесвате.

Сартак се засмя.

— Не, не бих дръзнал. Брат ми Кашин няма да е много доволен.

— Обвързани ли са?

Хасар бе намекнала нещо подобно.

— Приятели са. Поне бяха. Не съм ги виждал да си говорят от месеци, но кой знае защо. Май се държа като някой от дворцовите клюкари.

— Информацията е полезна, ако ще работим с нея.

— Положителна ли беше оценката й за лорд Уестфол?

Несрин сви рамене.

— Не каза нищо конкретно.

— Много лечителки са така. Не обичат да дават празни надежди. — Той отметна плитката си през рамо. — Но нека ви успокоя, че миналата зима Ирен излекува един от дарганците на Кашин с доста сходна травма. Лечителните отдавна помагат на конниците ни и на моите рукини. Така че знаят какво вършат.

Несрин потисна разцъфналата в сърцето й надежда, а пред тях проблесна ярка светлина — отворените врати към централния двор и външните порти.

— Откога яздите руки, принце?

— Нали уж знаете историите?

По лицето му танцуваше нотка на шеговитост.

— Те са само слухове. Предпочитам истината.

Тъмните очи на Сартак се впиха в нейните и непоклатимата им съсредоточеност я накара да се зарадва, че рядко попада под прицела им. Не от страх, но… Беше някак смущаващо цялата тежест на този поглед да се стовари върху теб. Орлов поглед — рукски поглед. Дълбок, проницателен.

— Бях на дванайсет, когато баща ми заведе всички ни в планинското гнездо. Аз се измъкнах, яхнах рука на капитана и полетях. Наложи се да ме гонят. Татко ми заяви, че ако съм се бил размазал на скалите, определено съм щял да си го заслужа заради глупостта ми. За назидание ме изпрати да живея с рукините, докато не му докажех, че не съм кръгъл идиот, което, предположил бе, нямало да се случи скоро.

Несрин се засмя тихо и примигна срещу яркото слънце, когато излязоха сред внушителната градина. По изящните арки и колони бяха изваяни всякакви растения и животни, а дворецът се издигаше зад тях като могъщо чудовище.

— За щастие, не умрях от глупост, а ми хареса да летя, да живея с рукините. Много ме тормозеха, защото съм принц, но аз бързо им показах на какво съм способен. Кадара се излюпи, когато бях на петнайсет, а сетне сам я отгледах. Оттогава не съм летял на друг рук.

Гордост и любов искряха в ониксовите му очи.

И на фона на това Несрин и Каол щяха да го увещават, да го умоляват да полети с обичния си рук в битка срещу уивърни, превъзхождащи го многократно и по тежест, и по сила. С отрова в опашките. Коремът й се сви.

Стигнаха до внушителната порта, в чието бронзово, обковано с гвоздеи крило имаше малка врата, оставена отворена заради пешеходците, които препускаха по задачи към и от двореца. Несрин бе напълно неподвижна, докато Сартак я представяше на заелите постовете си, въоръжени до зъби стражи, нареждайки им да й осигурят неограничен достъп. Мъжете се поклониха и допряха юмруци до сърцата си, а слънцето проблесна по дръжките на мечовете, кръстосани върху гърбовете им.

Забелязала беше, че Каол не смее да задържи поглед върху тях — нито върху дворцовите стражи, нито върху онези на пристанището.

Сартак я преведе през малката врата — портата от масивен бронз беше дебела поне трийсетина сантиметра — и се озоваха на широкия, калдъръмен булевард, спускащ се към лабиринта от градски улички. Хубави къщи и още стражи обточваха тротоарите — жилищата на богаташите, избрали да живеят под сянката на двореца. Самата улица гъмжеше от хора, едни излезли по работа, други — на разходка, и дори шепа пътешественици, които се бяха изкачили чак дотук, за да се подивят на двореца, сега надничаха през мъничката врата с надеждата поне да зърнат двора отвъд нея. Като че ли никой от тях не разпозна принца до нея, макар че стражите по улицата и тези пред портата несъмнено следяха всяко тяхно движение, всяка дума.

Едва бегло надникване към Сартак мигом я увери, че принцът също държи всички под око, въпреки че стоеше пред портата като най-обикновен мъж от простолюдието. Тя плъзна поглед по оживените улици напред, заслушана в шумотевицата. Пеша щеше да й отнеме един час, за да стигне до къщата на роднините си в другия край на града, а още по-дълго щеше да бъде с карета или кон заради непоносимия трафик.

— Сигурна ли сте, че не искате придружител?

Полуусмивка подръпна устата на Несрин и когато се извърна към Сартак, откри, че я наблюдава косо.

— Мога да се грижа за себе си, принце, но ви благодаря за честта.

Той я измери от глава до пети със светкавичната преценка на воин. Мъж като него наистина нямаше от какво да се бои, напускайки пределите на двореца.

— Ако имате време и желание, елате да полетите. Въздухът на открито, високо в планината е свеж, не е като облака от прахоляк и морски изпарения, в който се душим тук долу.

На открито, където нямаше опасност да ги чуят грешните уши.

Несрин му се поклони дълбоко.

— С най-голямо удоволствие.

Долавяше погледа на принца върху себе си дори като закрачи надолу по слънчевия булевард, заобикаляйки каруци и други превозни средства, проправящи си път през гъмжилото. Все пак не се осмели да надникне през рамо. Незнайно защо.

7

Каол изчака половин час, след като Несрин излезе, и чак тогава повика Каджа. Слугинята стоеше на разположение във външния коридор и влезе в апартамента след броени секунди. Той се мотаеше във фоайето, наблюдавайки как момичето крачи към него с меки, пъргави стъпки и сведени в очакване на заповед очи.

— Ще те помоля за една услуга — заяви бавно и отчетливо Каол, проклинайки се, задето не беше научил халха през годините, докато Дориан го изучаваше.

Тя отвърна само с кимване.

— Искам да отидеш до пристанището или до мястото, откъдето вестите се разчуват из града ви, за да провериш дали не се знае нещо за нападението над Рифтхолд. — Каджа присъстваше в тройната зала на вчерашната им среща и несъмнено бе разбрала за него. Хрумнало му беше да помоли Несрин да проучи въпроса, докато прекосяваше града, но ако новините бяха прекалено лоши… не желаеше да ги научава сама. Да ги носи сама чак до двореца. — Съгласна ли си?

Каджа най-сетне вдигна очи, въпреки че главата й все още бе леко наведена.

— Да — отвърна простичко.

Каол съзнаваше, че по всяка вероятност докладваше за всичко пред някого от хаганското семейство или от везирите. Ала търсенето на допълнителна информация, пък била тя и важна подробност от престоя му в двореца, не застрашаваше по никакъв начин каузата му. А ако сметнеха загрижеността за родината му за проява на слабост и плиткоумие, можеха да вървят по дяволите.

— Добре — каза Каол и количката му изскърца, когато я придвижи с крачка напред, мъчейки се да прикрие отвращението си към звука, към безполезното си тяло. — Ще те помоля и за още една услуга.

* * *

Това, че Несрин беше заета със семейството си, не означаваше, че той трябва да бездейства.

Но когато Каджа го остави в покоите на Аргун, Каол се запита дали не беше по-разумно да проведе тази среща заедно с Несрин.

Фоайето към покоите на най-големия принц бе голямо колкото целия апартамент на Каол. Представляваше дълго, овално помещение, чийто далечен край водеше към вътрешен двор, украсен с искрящ фонтан и обитаван от два бели пауна. Той ги погледа как се разхождат грациозно и големите снежнобели пера на опашките им се влачат по каменните плочи, а изящните корони на главите им се полюшват с всяка стъпка.

— Прелестни същества, нали?

Двойната резбована врата от лявата му страна се беше отворила, разкривайки слабоватото лице и студените очи на принца, вперил взор в птиците.

— Пленителни — призна Каол, вътрешно разгневен, задето му се налагаше да отмести глава нагоре, за да погледне принца в очите.

Ако можеше да стои на краката си, щеше да е с поне десетина сантиметра по-висок от него и да се възползва от преимуществото си по време на срещата. Ако можеше да стои на краката си…

Не си позволи да поеме по този път. Не и сега.

— Това е най-скъпоценната ми двойка — обяви Аргун на майчиния език на Каол. Владееше го перфектно. — Домът ми в провинцията е пълен с техни потомци.

Каол затърси наум някакъв отговор, нещо от репертоара на Дориан или Елин, но не откри нищо подходящо. Нищо, което да не прозвучи нелепо и изкуствено. Затова отговори простичко:

— Сигурно са красива гледка.

Устата на Аргун се изви в едва доловима усмивка.

— Ако не обръщате внимание на писъците им в дадени моменти от годината.

Каол стисна челюсти. Народът му измираше в Рифтхолд, ако вече не беше мъртъв до последния човек, а от него се очакваше да се впусне в раздумка за пискливи, надути птици!?

Докато обмисляше дали да продължи с празните приказки, или да кара направо, Аргун отбеляза:

— Предполагам, че идвате да ме попитате какво знам за града ви.

Хладният поглед на принца най-сетне кацна и върху него и Каол на свой ред се втренчи в събеседника си. Ето в това вече — съревнованието по взиране — много го биваше. Имаше предостатъчен опит и с непокорни стражи, и с високомерни придворни.

— Подали сте сведения на баща си. Интересува ме вас кой ви е информирал за нападението.

Тъмнокафявите очи на принца просветнаха развеселено.

— Човек от първа ръка.

— Народът ми страда. Държа да узная колкото може повече.

— Е — отвърна Аргун, прихващайки някакво мъхче, полепнало по златната бродерия на смарагдовозелената му туника, — ако трябва да съм откровен с вас, не мога да ви кажа абсолютно нищо.

Каол примигна насреща му — веднъж, съвсем бавно.

Аргун продължи, протягайки ръка към външните врати.

— Прекалено много очи ни наблюдават, лорд Уестфол, и контактът с вас може да се възприеме и в добра, и в лоша светлина, независимо от темата на разговора ни. Ето защо, колкото и да съм ви благодарен за посещението, ще ви помоля да си вървите.

Слугите пред вратата влязоха във фоайето, навярно за да избутат количката му навън.

А щом съзря единия да протяга ръце към облегалката му…

Каол оголи зъби срещу слугата и мъжът се закова на място.

— Недей!

Независимо дали разбираше езика му, слугата очевидно разчете изражението му.

Каол се извърна обратно към принца.

— Наистина ли имате желание да играем тази игра?

— Не е игра — отсече Аргун и закрачи към кабинета, от който бе излязъл. — Информацията е вярна. Шпионите ми не си измислят истории, за да ни забавляват. Желая ви приятен ден!

После двойната врата към кабинета на принца се затвори.

На Каол му хрумна да блъска по нея, докато Аргун не проговореше, да поблъска и лицето му с юмруци може би, но… двамата слуги зад него чакаха. Наблюдаваха го.

Имал си бе работа с достатъчно рифтхолдски придворни, за да долови кога някой лъже. Нищо че нюхът му за това го предаваше жестоко през последните месеци. С Елин. С останалите. С… всичко.

Ала не смяташе, че Аргун лъже. За каквото и да било.

Рифтхолд бе превзет. Дориан още липсваше. Съдбата на народа му продължаваше да е все така неясна.

Каол не оказа съпротива, когато слугата пак дойде, за да избута количката му към неговия апартамент. И може би именно този факт го вбеси повече от всичко.

* * *

Несрин не се върна за вечеря.

Каол не разкри пред хагана, децата му и трийсет и шестте везири с орлов поглед нито капчица от тревогата, раздираща го отвътре с всяка изминала минута, в която тя не се появяваше откъм някой коридор. Вече я нямаше от часове.

Дори Каджа се прибра час преди вечерята и само бегло надзъртане към внимателно извикания спокоен израз на лицето й му разкри всичко: и на пристанището не бе научила нищо ново за щурма над Рифтхолд. Единствено получи потвърждение на думите на Аргун: капитаните и търговците бяха разговаряли с достоверни източници, които или бяха плавали покрай Рифтхолд, или едва се бяха измъкнали живи от столицата. Нападението наистина се беше случило, но нямаше точни данни за броя на жертвите и състоянието на града. Търговията с Южния континент беше преустановена — поне до Рифтхолд и всички земи на север от него, до които пътят минаваше в опасна близост с обсадения град. За съдбата на Дориан не се знаеше нищо.

Мисълта го притискаше, угнетяваше го още повече, но се превърна във второстепенна, след като се облече за вечеря и установи, че Несрин не си е дошла. Накрая се предаде и позволи на Каджа да го отведе до пиршеството в тържествената зала на хагана, ала с всяка следваща непоносимо дълга минута, в която Несрин не изникваше на входа й, му ставаше все по-трудно и по-трудно да запази самообладание.

Можеше да й се е случило какво ли не. Какво ли не. Особено ако теорията на Кашин за покойната им сестра се окажеше вярна. Ако пък пратениците на Морат вече бяха тук, не се и съмняваше, че научеха ли за гостуването на двама им с Несрин, щяха да си поставят за цел да ги убият.

Трябваше да се досети за това, преди да я пусне сама днес. Трябваше да загърби за секунда собствените си неприятности. Но ако изпратеше някой страж да я издирва, щеше да разкрие на евентуалните си врагове кое му бе най-скъпо. Къде да го уязвят.

Затова Каол се мъчеше да преглъща храната си, почти неспособен да се съсредоточи върху разговора с околните. От дясната му страна Дува, бременна и усмихната, любопитстваше за музиката и танците по неговите земи; от лявата Аргун, който дори не спомена за срещата им същия следобед, го разпитваше за търговски маршрути, стари и планирани. Каол си измисляше и преиначаваше половината отговори, а принцът се подсмихваше така, сякаш напълно си даваше сметка, че го заблуждава.

А Несрин още я нямаше.

Появи се обаче Ирен.

Към средата на вечерята влезе в залата с малко по-елегантна, но също толкова семпла рокля в аметистоволилаво, на чийто фон златистокафявата й кожа направо сияеше. Хасар и любовницата й станаха да поздравят лечителката, стиснаха ръцете й и я целунаха по бузите; принцесата изгони везира, седнал от лявата й страна на масата, за да освободи място за нея.

Ирен се поклони на хагана, който след бегъл поглед й махна да се настани, след което тя се поклони и на потомците му. Аргун дори не отчете появата й, Дува се засмя насреща й слънчево, а мълчаливият й съпруг — малко по-сдържано. Единствено Сартак й кимна, а Кашин я поздрави със стегната усмивка, лишена от всякаква топлота.

Въпреки това очите на Кашин се задържаха толкова дълго върху Ирен, докато лечителката заемаше мястото си до Хасар, че Каол си припомни онова, за което я беше подиграла принцесата сутринта.

Вместо да отговори на усмивката му, Ирен му кимна студено и седна на стола, който Хасар й беше осигурила. После се впусна в разговор с Хасар и Рения, поемайки месото, което Рения натрупваше в чинията й с тюхкането колко уморена, кльощава и бледа изглеждала. Ирен й се поусмихна учудено и й кимна в знак на благодарност. Умишлено не надзърташе към Кашин. Нито пък към Каол, в интерес на истината…

— Дочух, лорд Уестфол — поде мъжки глас от дясната страна на Каол, и то на собствения му език, — че са ви изпратили Ирен.

Далеч не се изненада, когато установи, че Кашин се бе привел напред, за да говори с него.

Нито пък се смути от едва прикритото предупреждение в погледа му. Каол се бе натъквал на него достатъчно пъти: „Превзета територия“.

Независимо дали подобно нещо на Ирен й харесваше, или не.

Можеше да се окаже точка в нейна полза, че не обръщаше особено внимание на принца. Макар че Каол не схващаше защо. Кашин беше най-красивият от всички хагански потомци, а през годините, прекарани в двореца, Каол бе ставал свидетел как жените буквално се прескачат една друга, за да спечелят интереса на Дориан. Кашин притежаваше същото самодоволно изражение, което Каол често бе съзирал по лицето на господаря си.

Някога… преди много време. В един друг живот. Преди асасина, черния нашийник и всичко останало.

Стражите, заели постове из цялата зала, придобиха някак по-застрашителен вид, сякаш бяха пламъци, които внезапно лумнаха по-ярко, привличайки погледа му. Той обаче дори не надникна към най-близкия, чието местоположение бе проследил по навик — стоеше на около пет метра от хаганската маса. Точно където той самият бе стоял пред друг крал, в друг двор.

— Да — потвърди лаконично Каол.

— Ирен е най-опитната ни лечителка, разбира се, с изключение на Върховната лечителка — продължи Кашин и стрелна жената, която все така не му обръщаше внимание и като че нарочно задълбочаваше разговора си с Рения.

— Дочух.

Определено и с най-острия език.

— На официалните изпити получи най-високите оценки в историята на Торе — додаде Кашин, докато Ирен все така успешно го игнорираше. По лицето на принца пробяга нещо като болка.

— Какъв ентусиазъм само! — процеди Аргун на Сартак, говорейки през Дува, съпруга й и Каол.

Дува го плесна по ръката, ядосана, задето прекъсваше пътя на вилицата й към устата й.

Кашин или не чу, или нарочно пренебрегна неодобрителния коментар на по-големия си брат. Сартак стори същото и се обърна към един везир в златиста роба. Кашин се зае наново да обяснява на Каол:

— Нечувани оценки за когото и да било, камо ли за лечителка, дошла преди някакви си две години.

Още едно късче информация. Явно Ирен не беше от много време в Антика.

Каол установи, че го наблюдаваше изпод вежди. Предупреждение да не я въвлича в разговора.

Той претегли ползите от двата варианта: дребнавото отмъщение за подигравателното й отношение по-рано или…

Ирен му помагаше… тоест обмисляше дали да му помогне. Щеше да е глупаво от негова страна да я отблъсне още повече.

Ето защо каза на Кашин:

— Разбрах, че през повечето време живеете в Балрун и надзиравате сухоземните армии.

Кашин изопна рамене.

— Да. През по-голямата част от годината съм там и следя тренировките на войските ни. През другото време съм из степите заедно с племената на конниците.

— Слава на боговете! — измърмори Хасар от отсрещната страна на масата, спечелвайки си резкия поглед на Сартак.

Принцесата само врътна очи и прошепна нещо в ухото на любовницата си. Смехът на Рения проехтя като сребърно звънче из залата.

Ирен обаче не спираше да го наблюдава с нещо като раздразнение, изписано по лицето й — сякаш само с присъствието си на тази маса Каол я караше да стиска челюсти. Кашин се впусна в описания на ежедневните си задачи из собствения си град, разположен по югозападното крайбрежие, обяснявайки и за коренно различния начин на живот сред степните конници.

В мига, в който той замълча, за да отпие от виното си, Каол удостои Ирен със също толкова враждебен поглед, а сетне заобстрелва принца с въпроси относно начина му на живот. Все пак му се отдаваше шанс да посъбере малко полезна информация за армията им.

Ала не само той осъзна този факт. Докато Кашин разказваше за ковачниците, които били изградили по северните граници, Аргун го прекъсна:

— Да не говорим за работа по време на вечерята, братко!

Кашин затвори уста като покорен войник.

И нещо мигновено подсказа на Каол, че Кашин изобщо не участваше в битката за престола. Не и щом се подчиняваше на най-големия им брат с такова смирение. И все пак поне му се струваше човечен. За разлика от присмехулния, надменен Аргун и коварната Хасар.

Въпреки всичко това не обясняваше напълно абсолютния стремеж на Ирен да се дистанцира от Кашин. Не че му влизаше в работата или пък го интересуваше. Не и при положение че Ирен стисваше устни, ако дори само обърнеше глава към Каол.

Можеше да й постави въпроса ребром още на масата, да я попита дали е решила да не го лекува. Но ако пък Кашин я харесваше, независимо от осезаемата й хладина към него, не му се струваше разумно да я погва точно тук.

Зад гърба му проехтяха стъпки, но се оказа съпругът на една везирка, дошъл да прошепне нещо в ухото й, преди да си тръгне.

Не беше Несрин.

Каол преброи чиниите, подредени по масата, изчислявайки още колко блюда оставаха. Снощното пиршество се бе проточило цяла вечност. А тази вечер още не бяха сервирали нито един десерт.

Той наново обходи с поглед изходите, умишлено прескачайки стражите на пост до тях.

Когато извърна глава към масата, Ирен пак го наблюдаваше. Предпазливост и неприязън още помрачаваха златистите й очи, но… този път откри и предупреждение в тях.

Лечителката знаеше за кого се оглежда. Чия липса го глождеше.

И за негово смайване тя поклати дискретно глава. „Не се издавай — сякаш го съветваше. — Не ги карай да я издирват.“

Той нямаше и намерение, но все пак й кимна сдържано.

Кашин опитваше да я заговори, ала Ирен непрестанно го отблъскваше с кратки, макар и вежливи отговори.

Може би презрителното отношение на лечителката към Каол същата сутрин се коренеше в нрава й, а не в омраза, породена от издевателствата на Адарлан. Или просто ненавиждаше мъжете. Бледият белег през гърлото й често придърпваше погледа му.

Каол дочака десерта, преди да се престори на уморен и да се измъкне от масата. Каджа вече го чакаше до най-далечните колони на залата заедно с други слуги и без да каже думичка, забута количката му към коридора. Омразното трополене го подтикна да стисне зъби.

Ирен не се сбогува с него, нито пък обеща да се върне на следващия ден. Дори не го погледна.

Несрин я нямаше и в апартамента им. А тръгнеше ли да я търси, привлечеше ли внимание към заплахата, към близостта им — удобен инструмент в ръцете на всеки техен враг…

Ето защо просто зачака, слушайки ромона на градинския фонтан, песента на славея, кацнал на близкото смокиново дърво, ритмичното тиктакане на часовника върху полицата над камината.

Единайсет. Дванайсет. Накрая каза на Каджа да си ляга, както и че той сам ще се приготви за леглото. Тя не го остави, а просто седна до боядисаната стена на фоайето, за да чака заедно с него.

Наближаваше един, когато вратата се отвори.

Несрин се промъкна тихо в апартамента. Веднага разбра, че е тя, защото познаваше добре звуците от всяко нейно движение.

Виждайки запалените свещи във всекидневната, тя влезе при него.

Напълно невредима. Грейнала. Бузите й руменееха, а очите й сякаш блестяха в сравнение със сутринта.

— Съжалявам, че пропуснах вечерята — каза простичко тя.

— Знаеш ли колко ме притесни? — отвърна с нисък, гърлен глас Каол.

Тя спря и косата й се люшна пред лицето.

— Не сме се уговаряли да ти докладвам кога излизам и кога се прибирам. А и ти ме изпрати.

— Тръгна сама из непознат град и не се върна, както беше обещала.

Думите му прозвучаха хапливо, режещо.

— На мен не ми е непознат.

Той стовари длан върху страничната облегалка на количката си.

— Една от принцесите е била убита преди броени седмици. Принцеса. В собствения й дворец, седалището на най-могъщата империя в света.

Несрин скръсти ръце.

— Не се знае дали е било убийство. Май само Кашин смята така.

Не там беше въпросът. Макар че тази вечер почти бе забравил да оглежда лицата около масата за следи от валгско присъствие. Той процеди с плашещо тих глас:

— Не можех дори да тръгна да те търся. Не посмях да им кажа, че те няма.

Тя примигна бавно насреща му.

— Семейството ми се зарадва да ме види, в случай че те интересува. И вчера са получили кратко писмо от баща ми. Спасили са се. — Тя започна да разкопчава жакета си. — Кой знае къде са сега.

— Радвам се да го чуя — просъска през зъби Каол. Но и това, че бяха в неизвестност, със сигурност щеше да я гложди също толкова, колкото ужаса, който бе преживяла, докато научи, че са живи. Той добави с възможно най-спокойния си глас: — Няма как да приключим започнатото, ако не ми казваш къде си, ако не ме уведомяваш, когато плановете ти се променят.

— Просто вечерях в дома им. И загубих представа за времето. Примолиха ми се да остана.

— Знаеш колко е важно да ме предупредиш някак. Знаеш какво сме преживели вече.

— Нямам от какво да се боя в този град… на това място.

Думите й прозвучаха толкова язвително, че Каол веднага проумя смисъла зад тях — не като в Рифтхолд, защото в Рифтхолд имаше от какво да се бои.

Не му харесваше, че мисли така, но все пак попита:

— Нали за това се борим? За да могат и нашите земи да са толкова безопасни един ден.

Лицето й посърна.

— Да.

Тя разкопча жакета си докрай, съблече го, разкривайки бялата риза отдолу, и го преметна през рамо.

— Лягам си. Ще се видим сутринта.

Без да изчака отговора му, Несрин влезе в стаята си и затвори вратата.

Каол се задържа дълго време във всекидневната, чакайки я да се върне. А когато накрая позволи на Каджа да го откара в неговата стая и да му помогне с обличането на пижамата, когато тя угаси свещите и си отиде с тихи стъпки, Каол зачака вратата му да се отвори.

Несрин обаче не дойде. А той не можеше да стигне при нея, не и без да събуди клетата Каджа, където и да спеше тя, вечно в готовност да скочи от леглото.

Още чакаше Несрин, когато сънят го покори.

8

Ирен се постара да отиде навреме на следващата сутрин. Не беше предупредила да я очакват, но можеше да се обзаложи, че лорд Уестфол и новият капитан щяха да я чакат в десет. Макар че, ако съдеше по кръвнишките погледи, които й хвърляше на снощната вечеря, лордът вероятно се съмняваше, че ще я зърне отново.

Но нека си мисли каквото пожелае.

Хрумна й да се появи в единайсет, понеже Хасар и Рения я бяха завлекли да пийнат по нещо — по-скоро Ирен ги гледаше как се напиват, докато тя самата ближеше виното си — и се беше прибрала в стаята си в Торе чак към два. Хасар я покани да преспи в двореца, но като се имаше предвид, че с малко им се размина Кашин да им се натресе в тихата, изтънчена пивница в оживения квартал „Роуз“, на Ирен не й се рискуваше повторна среща.

Откровено казано, нямаше търпение хаганът да изпрати отроците си обратно по работните им постове. Останали бяха в двореца след смъртта на Тумелун, за което Хасар още отказваше да говори. Ирен почти не познаваше най-малката принцеса, тъй като момичето прекарваше повечето си време с Кашин сред клана Дарган в степите и в крепостните градове, разпръснати из тях. Ала в онези първи дни, след като бяха открили тялото на Тумелун, след като Хафиза лично потвърди, че момичето е скочило от терасата, Ирен почувства необходимост да намери Кашин. Не само за да му изкаже съболезнованията си, но и за да провери как е.

Познаваше го достатъчно добре и знаеше, че под спокойната, невъзмутима маска, с която се представяше на света, под облика на дисциплиниран войник, изпълняващ всяка заповед на баща си и храбро предвождащ сухоземните му войски… под усмихнатото му лице се криеше грохотно море от скръб. И мисълта, че е можел да стори нещо, за да я спаси.

Отношенията им наистина бяха поели в неприятна посока, но… Ирен още милееше за него. Въпреки това не му бе предложила истинска утеха. Не искаше да отваря вратата, която месеци наред се беше мъчила да затвори.

Мразеше се за това, а мислите й се връщаха натам поне веднъж дневно. Особено когато съзреше белите знамена, развяващи се из целия град и в двореца. На снощната вечеря едва не потъна вдън земя от срам, докато се преструваше, че не го вижда. С мъка понесе и хвалбите му, гордостта, която все още бе осезаема в думите му за нея.

Глупачка, наричаше я неведнъж Еретия, след като Ирен й бе признала по време на едно тежко лечение какво се беше разиграло в степите миналата зима. Ирен знаеше, че е глупачка, но… е, имаше други планове за себе си. Мечти, които отказваше да отлага или предава напълно. Затова когато Кашин и останалите хагански потомци се върнеха по постовете си… щеше да й олекне. Да заживее по-добре.

Само й се искаше и завръщането на лорд Уестфол в собственото му омразно кралство да не зависеше до такава степен от помощта й.

Преборвайки се с гримасата, напираща да си пробие път към лицето й, Ирен изправи рамене и почука на вратата на апартамента. Красивата слугиня й отвори още преди звукът да е отекнал докрай.

Дворцовата прислуга беше толкова многобройна, че Ирен знаеше имената само на шепа слуги, но точно тази бе запомнила заради красотата й. Ето защо й кимна за поздрав и влезе.

Слугите получаваха толкова добро заплащане и справедливо отношение, че борбата за работа в двореца бе безмилостна, особено след като длъжностните места обикновено оставаха в семействата и освободените бързо се заемаха от роднини на предишните слуги. Хаганът и дворът му се държаха със слугите като с хора и съблюдаваха законите, които защитаваха правата им.

Докато в Адарлан хиляди живееха и умираха в окови. Докато в поробените Калакула и Ендовиер разделяха цели семейства и не им позволяваха да видят слънцето, да подишат свеж въздух.

Ирен беше чула за касапницата в мините през пролетта. За кланетата. Самата идея накара спокойното изражение да напусне лицето й още преди да достигне разкошната всекидневна. Нямаше представа каква работа имат тези двамата с хагана, но той определено глезеше гостите си.

Лорд Уестфол и капитан Фалик седяха по местата си от миналата сутрин. И като че не бяха в особено добро настроение.

Даже не се поглеждаха.

Е, поне нямаше да си правят труда да се преструват на любезни.

Лордът вече изпитателно преценяваше Ирен, несъмнено забелязал синята й рокля от вчера, както и същите обувки.

Тя самата разполагаше с общо четири рокли, като лилавата от снощната вечеря беше най-хубавата й. Хасар редовно обещаваше да й осигури нови дрехи, но никога не помнеше обещанието си на следващия ден. Не че Ирен я бе грижа. Ако получеше дрехите, щеше да се чувства длъжна да посещава двореца още по-често, а… Да, имаше самотни нощи, в които се чудеше защо, по дяволите, отблъсква Кашин, при положение че повечето момичета в света биха убили, за да се сдобият с дългосрочна покана за двореца, но тя така или иначе нямаше намерение да се задължа тук за дълго. Не виждаше смисъл.

— Добро утро! — поздрави я новият капитан Несрин Фалик.

Жената изглеждаше по-будна. Някак по̀ на себе си. Ала новосъздаденото напрежение между двама им с лорд Уестфол…

Не й влизаше в работата. Стига да не попречеше на лечението.

— Разговарях с Върховната лечителка.

Лъжа, макар че всъщност наистина бе говорила с Хафиза.

— И?

Лордът още не беше продумал и дума. Под кафявите му очи тъмнееха сенки, а бронзовата му кожа изглеждаше по-бледа от вчера. Ако се учудваше да я види отново, то не го показваше външно.

Ирен събра горната част на косата си и я пристегна назад с мъничко дървено гребенче, оставяйки долната част разпусната. Най-удобната й прическа за работа.

— И съм съгласна да ви вдигна отново на крака, лорд Уестфол.

В очите на лорда не просветна никаква емоция. Несрин обаче въздъхна треперливо и се облегна назад върху дебелите възглавници на златистия диван.

— Каква е вероятността да успееш?

— Лекувала съм гръбначни травми. Макар че ставаше въпрос за ездач, паднал лошо от коня си, а не за бойна рана. И то магическа. Ще направя всичко по силите си, но не давам никакви гаранции.

Лорд Уестфол не отговори, даже и не помръдна в стола си.

„Кажи нещо!“, настоя тя с поглед, срещайки студените му, уморени очи.

Те се плъзнаха надолу към гърлото й, към белега, който не беше позволила на Еретия да заличи, когато й предложи миналата година.

— По няколко часа на ден ли ще работиш върху него? — попита я Несрин с равен, почти безизразен тон, но в същото време…

Явно жената не понасяше клетки. Пък било то и златни като тези на двореца.

— Съветвам ви — подхвърли й Ирен през рамо, — ако имате други задължения, капитане, да използвате тези часове за целта. Ще ви уведомя, ако сте ми нужна.

— А кой ще го мести?

Очите на лорда проблеснаха.

И колкото и Ирен да бе склонна да хвърли и двама им на руките, щом усети кипящия гняв и себеомразата, надигаща се в лорда, отвърна:

— Бих се справила, разчитайки на силите си, но смятам, че лорд Уестфол е повече от способен да се придвижва самостоятелно.

Нещо като мнителна благодарност прекоси лицето на мъжа. Но той просто заяви на Несрин:

— И съм също толкова способен да задавам въпроси.

Несрин се скова и по изражението й пробяга чувство на вина. Въпреки това кимна и прехапа устна.

— Вчера получих няколко покани. — В очите на Каол се изписа разбиране. — Възнамерявам да ги отметна днес.

Не разкри ясно плановете си — мъдър ход.

Той кимна отсечено.

— Този път ме дръж в течение.

Ирен забеляза тревогата му по време на снощната вечеря, когато Фалик не се беше появила. Очевидно не бе свикнал близките му да напускат полезрението му, а сега отгоре на всичко не се чувстваше напълно годен да издирва когото и да било. Ирен закъта тази информация в паметта си за по-късно.

Несрин си взе довиждане с тях — малко по-рязко с лорда, — след което тръгна.

Ирен изчака вратата да се затвори.

— С право не сподели плановете си.

— Защо?

Първите му думите към нея за днес.

Тя посочи с брадичка към отворените врати на фоайето.

— Тук стените имат и уста, и уши. И всички слуги доносничат на потомците на хагана. Или на везирите.

— Мислех, че хаганът им плаща.

— О, плаща им — рече Ирен и се насочи към малката кожена чанта, която беше облегнала до вратата. — Но децата му и везирите купуват предаността на слугите с други средства. Услуги, удобства и обществено положение в замяна на сведения. На твое място бих внимавала.

Колкото и покорна да изглеждаше слугинята, посрещнала я на вратата, Ирен знаеше, че някои от най-малките змии имаха най-смъртоносната отрова.

— Наясно ли си кой ги… притежава?

Изрече тази дума — притежава, — сякаш горчеше.

— Не — каза простичко Ирен. Разрови се из чантата си и извади две стъкленици с кехлибарена течност, парче бял тебешир и кърпи. Той следеше всяко нейно движение. — Ти притежаваш ли роби в Адарлан?

Зададе му въпроса с мек, наглед лишен от любопитство тон. Като че само запълваше времето с празни приказки, докато се приготви.

— Не. Никога не съм имал.

Тя вирна вежда, оставяйки тефтер с черна кожена подвързия на масата.

— Нито един?

— Плащам на всеки, който ми служи, както правите тук. И вярвам, че всяко човешко същество има законно право на свобода.

— Изненадана съм, че кралят те е пощадил жив с подобни принципи.

— Не съм споделял вижданията си с никого.

— Мъдър ход. По-добре да отървеш кожата с мълчание, вместо да надигнеш глас в защита на хилядите поробени.

Той се скова.

— Трудовите лагери и търговията с роби вече не съществуват. Това беше един от първите укази на моя крал. Бях с него, докато изготвяше документа.

— Нови укази за нова епоха… предполагам?

Думите й бяха по-режещи от двата ножа, които носеше със себе си — за операции, за изстъргване на гнила плът.

Той впи поглед в очите й.

— Дориан Хавилиард не е баща си. На него служех през годините.

— Но предишният крал те е назначил за почетен капитан на стражата. Изненадана съм, че децата на хагана не те изнудиха да им разкажеш как си съумявал да играеш и двете роли толкова добре.

Той стисна страничните облегалки на количката си.

— Съжалявам за някои избори от миналото си — процеди стегнато. — Но мога единствено да продължа напред и да се помъча да поправя грешките си. Да не допускам да се повтарят. — Той посочи с брадичка към набора й от материали и инструменти. — Не мога обаче да сторя нищо в тази количка.

— Определено можеш да направиш много неща в тази количка — натърти остро Ирен. Той не отговори. Хубаво тогава! Щом не му се приказваше по темата… и тя нямаше намерение да настоява. Затова на свой ред кимна с брадичка към продълговатия златист диван. — Нужен си ми там. Гол до кръста и по корем.

— Защо не на леглото?

— Вчера капитан Фалик беше тук. Не бих влязла в спалнята ти в нейно отсъствие.

— Тя не ми е… — Не довърши изречението. — Няма да е проблем.

— Но снощи видя, че може да е проблем за мен.

— С…

— Точно така. — Ирен го прекъсна, надзъртайки косо към вратата. — Затова ще е диванът.

Забелязала беше как го гледа Кашин на вечеря. И й се бе дощяло да се свлече от стола и да се скрие под масата.

— А ти не проявяваш интерес? — попита лордът, докато се придвижваше към дивана. Сетне се зае да разкопчава жакета си.

— Нямам намерение да преследвам такъв живот.

Не и при толкова високи рискове.

Можеха да екзекутират нея, съпруга й и децата им, ако Кашин предизвикаше следващия хаган, ако предявеше претенции към трона. Или най-малкото, Хафиза можеше да я превърне в безплодна, след като новият хаган произведеше достатъчно наследници, за да продължи рода си.

Онази нощ в степите Кашин я беше уверил, че няма повод за притеснения, отказал бе да проумее каква масиви а пречка щяха да представляват двамата.

Каол кимна, по всяка вероятност давайки си сметка за цената на брака с хагански потомък, ако той не се окажеше избраният наследник. Какъвто Кашин никога нямаше да стане, не и при наличието на Сартак, Аргун и Хасар.

И преди Каол да прояви още любопитство, Ирен додаде:

— Във всеки случай не е твоя работа.

Очите му бавно я заобхождаха. Ала не както обикновено правеха мъжете, както правеше Кашин, а… сякаш преценяваше опонент.

Ирен скръсти ръце, разпределяйки тежестта си и в двата си крака, точно както я бяха учили и както сега тя учеше други. Стабилна, отбранителна поза. В готовност да посрещне всеки враг.

Дори адарлански лорд. Той като че ли долови смисъла зад стойката й и стегна челюсти.

— Ризата — подкани го тя.

С прогарящ поглед той изхлузи ризата през главата си и почти я запрати върху сгънатия си жакет, лежащ върху валчестата странична облегалка на дивана. После събу ботушите и чорапите си с няколко бързи, отривисти движения.

— Този път свали и панталона — нареди му тя. — Без долните гащи.

Той постави ръце върху колана си, но се поколеба.

Не можеше да свали панталона си без известна помощ, не и в стола.

Ирен не допусна и капка съжаление по лицето си, а просто махна към дивана.

— Лягай, аз ще те съблека.

Той наново се поколеба. Ирен сложи ръце на хълбоците си.

— Колкото и да ми се иска ти да си единственият ми пациент за деня — излъга тя, — всъщност имам и други ангажименти. Така че — лягай на дивана, ако обичаш!

По челюстта му потрепна нервен мускул, но той се подпря с една ръка на дивана, с другата — на ръба на количката си, и се надигна от седалката.

Силата в това движение заслужаваше известна похвала.

Мускулите по ръцете, гърба и гърдите му го прехвърлиха с явна лекота на дивана. Сякаш цял живот го беше правил.

— Продължил си да тренираш след… кога получи травмата?

— Навръх Лятното слънцестоене — отговори й Каол с равнодушен, празен глас, вдигайки краката си на дивана с пъшкане от напъна. — И да, грижех се за формата си преди случката, така че не виждам защо да се занемарявам сега.

Мъжът пред нея беше като камък — като скала. Контузията го бе пропукала леко, но далеч не го беше сломила. Стана й чудно дали го съзнаваше.

— Дотук добре — каза Ирен. — Упражняването както на горната част от тялото ти, така и на краката ще е съществен елемент от лечението.

Той надникна към краката си, които пак бяха превзети от познатите леки спазми.

— Да упражнявам краката си?

— Ще ти обясня след малко — отвърна тя и го подкани да се обърне по корем.

Каол я стрелна укорително, но се подчини.

Ирен го обходи с поглед. Беше толкова едър, че заемаше почти целия диван. Висок сигурно около два метра. Ако някога се изправеше на крака, щеше с доста да стърчи над нея.

Тя отиде до ходилата му и изхлузи панталона му с няколко чевръсти, механични подръпвания. Долните му гащи скриваха достатъчно, макар че под фината материя ясно прозираха очертанията на задните му части. Бедрата му обаче… Вчера беше усетила мускулите по тях, но сега, като ги оглеждаше отблизо…

Започваха да се атрофират. Вече им липсваше здравината и жилавостта на останалите мускули, очертаващи се под бронзовата му кожа, тези изглеждаха някак по-рехави, по-слаби.

Тя сложи ръка върху задната страна на едното му бедро и заопипва плътта под твърдите косъмчета.

Магията й се просмука през кожата й направо в неговата, плъзвайки разузнавателно из кръвта и костите му.

Да — неподвижността наистина започваше да му се отразява.

Ирен отдръпна длан и го завари да я наблюдава, преметнал ръка през възглавницата, която беше придърпал под брадичката си.

— Започват да се разпадат, нали?

Тя задържа на място каменната маска върху лицето си.

— Атрофиралите крайници са способни да си възвърнат загубената сила. Но иначе — да. Ще трябва да намерим начин да ги поддържаме възможно най-здрави, да ги упражняваме през целия лечебен процес, за да може, когато се изправиш — нарочно натърти на „когато“, — да разчиташ на добра опора в краката си.

— Значи, няма да е просто лечение, но и трениране.

— Сам каза, че предпочиташ да си в движение. Има доста упражнения, които можем да практикуваме при гръбначна травма. С тях ще възвърнем кръвта и енергичността в краката ти, а това ще ускори лечебния процес. Аз ще те направлявам.

Умишлено избегна думата „помагам“.

Лорд Каол Уестфол не беше от хората, свикнали да търсят помощ от когото и да било.

Тя направи няколко стъпки успоредно на тялото му, за да огледа гръбначния му стълб. Както и светлия, странен белег точно под тила му. Върху първия по-изпъкнал прешлен.

Дори сега невидимата сила, виеща се по дланите й сякаш се просмукваше обратно от страх.

— Що за магия те е подредила така?

— Има ли значение?

Дланта на Ирен закръжи над белега, без да го докосва със собствената си магия. Тя стисна зъби.

— Ще е полезно да разбера какви поражения може да е нанесла на нервите и костите ти.

Каол не отговори. Типичното адарланско твърдоглавие.

— Огнена ли беше… — предположи Ирен.

— Не.

Травма от магически удар. Трябва да се бе случила… навръх Лятното слънцестоене, така поне беше казал. В деня, в който според слуховете магията се завърнала на Северния континент. Освободена от Елин Галантиус.

— Да не си се борил срещу маговете, върнали се в онзи ден?

— Нищо подобно.

Насечени, отривисти думи.

Тя се вгледа в очите му — пронизителни. Взря се надълбоко в тях.

Беше го сполетяло нещо ужасяващо. Толкова ужасяващо, че още се губеше в сенките му, още не можеше да говори за него.

Ирен редовно лекуваше хора, претърпели всевъзможни кошмари. Неспособни да отговарят на въпросите й. А той може и да бе служил на онзи касапин, но… Ирен опита да прикрие гримасата си, когато осъзна пред какво беше изправена, защо Хафиза бе възложила случая му тъкмо на нея: лечителните често церяха не само външни рани, но и душевните, които ги придружаваха. Не чрез магия… а с разговори. С подкрепа за пациента, докато крачеше по тежкия, мрачен път към миналото си.

Но да го стори с него… Ирен отблъсна мисълта. По-късно щеше да й се посвети.

Вместо това притвори очи, размота фината, диреща нишка на магията си и долепи длан до звездовидния белег върху гръбнака му.

И отскочи, сякаш получила удар в гърдите.

Студ и мрак, и гняв, и агония…

Тя сключи челюсти, борейки се с отзвука в костите му, изпращайки тънката си нишка от магия още по-надълбоко в тъмнината.

Колко ли непоносима се бе оказала болката при удара.

Ирен продължи настъплението си срещу студа — студа и пустотата, и цялата тази сучеща се, неземна злина.

Магия от друг свят бе това, нашепваше й една част от нея. Лишена от всичко естествено, от всичко добро. За пръв път се сблъскваше с подобна.

Собствената й магия й изкрещя да прибере онази диреща нишка, да се отдръпне…

— Ирен!

Гласът му я достигна от толкова далеч, докато вятърът, чернотата, пустотата на онзи свят виеха навсякъде около нея…

И тогава екливата празнота… сякаш се пробуди.

Изпълни я леден студ, прогори крайниците й, разпростря се, обгръщайки я отвсякъде.

Ирен запрати магията си в сляп изблик и светлината блесна, чиста като морска пяна.

Чернотата се оттегли досущ като паяк, притичващ към някой тъмен ъгъл. Съвсем малко, но достатъчно, за да изтръгне ръката си, да изтръгне себе си, натъквайки се на смаяното изражение на Каол.

Тя сведе очи към треперещите си ръце. Към бледото петно върху смуглата му кожа. Онова присъствие… Отново намота магията си като кълбо прежда, скъта я надълбоко в себе си и опита да стопли с нея костите и кръвта си, да се успокои. Докато в същото време и тя я милваше успокоително с вътрешна невидима ръка.

— Кажи ми какво беше това — програчи Ирен.

Защото никога не беше срещала или долавяла подобно нещо; дори не бе чела за него.

— В мен ли е?

Страх — искрен страх надничаше от очите му.

Знаеше… и още как. Знаеше що за сила му беше нанесла този удар, какво можеше да се таи в нея. Знаеше достатъчно, за да се страхува. Ако в Адарлан съществуваше такава злина…

Ирен преглътна сухо.

— Мисля… мисля, че е просто отзвук от нещо по-голямо. Като татуировка или дамга. Не е живо, но… — Тя сви пръсти в юмрук. Щом само допирът на магията й с онзи мрак бе предизвикал такава реакция, то една истинска атака… — Кажи ми какво е това? Ако ще се боря с него, ми е потребно да знам. Всичко, което можеш да ми обясниш.

— Не мога.

Ирен отвори уста. Ала лордът стрелна поглед към зейналата врата. Безмълвен отглас на собственото й предупреждение към него.

— Тогава ще опитаме да не го доближаваме засега — обяви тя. — Седни. Искам да прегледам врата ти.

Той се подчини и Ирен проследи как мускулите на корема му се напрягат, как внимателно премята краката си на пода. Добре. Притежаваше не само завидна подвижност, но и калено, непоклатимо търпение да си служи с тялото си… Добре.

Ирен не го похвали на глас и запази коментара за себе си, пропълзявайки на все още разтрепераните си колене към бюрото, където бе оставила стъклениците с кехлибарената течност — масажни масла от розмарин и лавандула, донесени от плантации отвъд стените на Антика, както и евкалиптово масло от далечния юг.

Избра евкалиптовото, измъкна тапата на стъкленицата и отиде да се настани на дивана до Каол. Свежият, наситен, успокоителен аромат на маслото обгърна и двама им.

Седнала до него, наистина го чувстваше огромен до себе си — със солидното си, мускулесто тяло той съвсем разбираемо бе изпъквал на поста, който бе заемал. Струваше й се някак странно да бъде редом до него, вместо да стърчи отгоре му, да го опипва. Ирен Тауърс, седнала до адарлански лорд…

Побърза да прокуди мисълта и изля частица от маслото в дланта си, а сетне го разтри между двете си ръце, за да го стопли. Той вдиша дълбоко, сякаш искаше да поеме благоуханието в дробовете си, а Ирен просто сложи ръце върху тила му, без да пророни и дума.

И започна да втрива маслото в кожата му с широки, плавни движения около и надолу по масивния му врат. По раменете му.

Като закачи някакво възелче между врата и рамото му, Каол се скова и простена. Вибрациите от дълбокия му стон отекнаха в дланите й.

— Извинявай.

Тя не обърна внимание на извинението му, забивайки палци в болезненото място. От гърдите му се изтръгна още един тътен. Може би постъпваше жестоко, като дори не отчиташе лекото му неразположение. Вместо това просто се приведе към него и прокара длани надолу по гърба му, ала на безопасно разстояние от ужасяващия белег.

Закъта магията си надълбоко, за да не го докосне отново.

— Кажи ми какво знаеш — промълви в ухото му и наболата брада по челюстта му одраска леко бузата й. — Сега.

Той изчака секунда, ослушвайки се за шпиони. И докато ръцете на Ирен се плъзгаха по врата му, разтривайки мускули, покварени от толкова възли, че на места дори тя изтръпваше, лорд Уестфол зашепна.

* * *

Чест й правеше на Ирен Тауърс, че ръцете й не потрепериха нито веднъж, докато Каол мълвеше в ухото й за кошмари, каквито дори бог на мрака не можеше да предизвика.

Порти на Уирда, Камъни на Уирда, Копои на Уирда. Валгите, Ераван и принцовете му, черни нашийници. Дори на него самия му звучеше като вълшебна приказка, като някоя от историите, които майка му му разправяше в онези дълги зимни нощи в Аниел, докато подивелите ветрове виеха около каменната крепост.

Не й каза за ключовете. За краля, останал в плен цели две десетилетия. И за пленничеството на Дориан. Не й каза кой го бе нападнал, нито кой се криеше зад облика на Перингтън. Каза й само за могъществото на Валгите, за заплахата от тях. За съюзничеството им с Перингтън.

— Значи… гостоприемникът на тези… демони… Неговата мощ те е ударила тук — размишляваше Ирен почти шепнешком, кръжейки с ръка над белега на гръбнака му.

Не смееше да го докосне, избягваше този участък, докато разтриваше гърба му, като че се боеше от ново съприкосновение с онова тъмно и глъхнещо ехо. Премести ръка към лявото му рамо и продължи божествения си масаж. Каол едва удържаше стоновете си на блаженство, докато ръцете й разпускаха напрежението по болезнения му гръб, по раменете, врата и долната част на главата му.

Дори не бе подозирал с колко възли са осеяни мускулите му, колко беше издевателствал над тях по време на тренировките си.

— Да — пророни накрая с все така нисък глас. — Искаше да ме убие, но… нещо му попречи.

— Какво?

Страхът отдавна се беше разсеял от гласа й, а ръцете й не трепваха. Но и още не се бяха стоплили.

Каол килна глава, позволявайки й да разтрие един мускул, който беше толкова обтегнат, че чак го накара да стисне зъби от болка.

— Един талисман, който ме бранеше от такова зло. И малко късмет.

И неочаквана милост от крал, опитал да спре последния удар. Не само заради него, но и заради Дориан.

Чудотворните ръце на Ирен застинаха. Тя се отдръпна назад и впи поглед в лицето му.

— Елин Галантиус унищожи стъкления дворец. Затова ли го е направила, затова ли е превзела Рифтхолд? За да се пребори с тях?

„А ти къде си бил?“, беше неизреченият й въпрос.

— Да. — И после той добави в ухото й с глас, който бе само глух тътен в гърдите му: — С Елин и Несрин работехме заедно. И с още мнозина.

От които нямаше ни вест, ни кост. Чудеше се къде ли можеше да са. Сигурно воюваха, мъчеха се да спасят земите им, бъдещето им, докато той си седеше тук, неспособен да си осигури аудиенция дори с принц, камо ли с хагана.

Ирен се замисли.

— Това са кошмарните сили, съюзили се с Перингтън — промълви тихо. — Срещу тях ще се борят армиите ви.

Страхът се завърна и накара лицето й да пребледнее, ала той все пак й отпусна поне тази истина.

— Да.

— Ами ти? Ще се бориш ли с тях?

Каол й се усмихна горчиво.

— Ако с теб успеем в това начинание.

Ако ти сториш невъзможното.

Ирен не му отвърна със същия хумор. Просто се отдръпна по-назад на дивана, без да откъсва предпазливите си, студени очи от него. За миг му се видя, че се кани да каже нещо, да го попита нещо, ала сетне само поклати глава.

— Трябва да проуча доста неща, преди да се осмеля да продължа.

Тя махна към гърба му и Каол си даде сметка, че още е по долни гащи. Потисна обаче импулса си да се пресегне към дрехите си.

— Има ли риск за теб?

Защото, ако имаше…

— Не знам. Наистина… за пръв път срещам подобно нещо. Трябва да го проуча, преди да започна да те лекувам и да ти съставя тренировъчен режим. Тази вечер ще се поразровя в библиотеката на Торе.

— Разбира се. — Ако съществуваше риск и двамата да пострадат заради тази проклета травма, щеше да откаже. Не знаеше какво ще прави, но нямаше да й позволи да го докосне пак. А за поетия риск, за усилията й… — Така и не каза колко струва помощта ти.

Сигурно щеше да е безбожна сума. Щом бяха изпратили най-добрата си лечителка, щом Ирен имаше такива способности…

Тя сбърчи вежди.

— Ако имаш желание, можеш да направиш дарение за поддръжката на Торе или за персонала, но не определяме цена, не очакваме нищо в замяна.

— Защо?

Тя стана, пъхвайки ръка в джоба си.

— Дарбата ми е спусната от Силба. Не е редно да взимаш пари за нещо, дадено безвъзмездно.

Силба — богинята на лечителството.

Познавал беше още една млада жена, благословена от боговете. Нищо чудно, че в очите и на двете им бумтеше толкова необуздан огън.

Ирен взе стъкленицата с благоуханното масло и се зае да събира инвентара си в чантата.

— Защо реши да ми помогнеш?

Ирен застина и слабото й тяло сякаш се вцепени. После се обърна към него.

Откъм градината долетя лек полъх и развя разпуснатите по гърдите и раменете й кичури коса.

— Сметнах, че е възможно един ден с капитан Фалик да използвате отказа ми срещу мен.

— Нямаме намерение да се задържаме тук.

Нищо, че беше намекнала и друго.

Ирен сви рамене.

— Нито пък аз.

Тя прибра останалото в чантата си и се насочи към вратата.

Каол я спря със следващия си въпрос:

— Възнамеряваш да се върнеш?

Във Фенхароу? В ада?

Ирен надникна към вратата, към слугите, които чакаха във фоайето и вече дочуваха разговора им.

— Да.

Искаше не просто да се върне във Фенхароу, но и да участва във войната. Защото в нея щяха да имат нужда от лечителни. Отчаяна нужда. Ето защо бе пребледняла от ужасите, за които бе шепнал в ухото й. Не само защото точно пред тях щеше да се изправи, но и защото можеше да убият и нея.

Лицето й остана все така бледо, но като съзря въпросително извитите му вежди, тя додаде:

— Така е редно. Толкова много ми е дадено, толкова добрина получих.

Хрумна му да я посъветва да остане тук… в безопасност. Но забеляза предпазливостта в погледа й, докато очакваше отговора му. И осъзна, че навярно още мнозина я бяха убеждавали да не си тръгва. И вероятно бяха съумели да й вселят поне малко несигурност.

Затова просто й каза:

— С капитан Фалик не сме от хората, които биха приели отказа ти лично или пък биха пробвали да ти отмъстят заради него.

— Но ти си служил на мъж, който вършеше точно това.

„И вероятно си действал от негово име“, не добави.

— Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че поверяваше мръсната си работа на други, извън моето командване, като при това и често не ме информираше?

Изражението й беше достатъчен отговор. Тя се пресегна към дръжката на вратата.

— Знаех — пророни Каол. — Знаех, че е правил и продължава да прави невъобразими неща. Знаех, че много войски се бяха опитвали да го свалят от трона, докато още бях дете, а той ги беше размазал. За да стана капитан, трябваше да се откажа от определени… привилегии. Блага. Приех го с готовност, защото стремежът ми беше да защитавам бъдещето ни. Дориан. Още докато бяхме малки, знаех, че не е като баща си. Знаех, че той ще донесе по-добро бъдеще, стига да оцелееше. Не само физически, но и емоционално. За целта трябваше да има съюзник, истински приятел в онзи двор на усойници. Никой от двама ни не беше достатъчно възрастен и силен, за да оспори властта на баща му. Виждахме какво се случва с въстаниците. Знаех, че ако аз или той прекрачехме някоя граница, баща му щеше да го убие, въпреки че му беше наследник. По тази причина преследвах стабилността, безопасността на статуквото.

Лицето на Ирен не се променяше — нито омекваше, нито се вкаменяваше повече.

— И какво стана?

Той най-накрая се осмели да вземе ризата си. Някак си пасваше да разголи част от душата си, докато седеше почти гол на дивана.

— Срещнахме един човек. И този човек изпрати всички ни по път, срещу който се борих, докато с някои от приятелите ми не си платихме прескъпо. Така че — презирай ме колкото си искаш, Ирен Тауърс, не те виня. Ала повярвай ми: в Ерилея няма друг, който да ме мрази повече от мен самия.

— Заради пътя, по който са те принудили да тръгнеш?

Той нахлузи ризата си през глава и се пресегна да вземе панталона си.

— Задето се съпротивлявах, заради грешките, които допуснах през това време.

— А по какъв път си тръгнал сега? Как ще промени бъдещето Ръката на Адарлан?

Никой не му беше задавал този въпрос. Даже Дориан.

— Още мисля, опитвам… да реша — призна й той. — Но най-важното е, че Перингтън и Валгите нямат място по нашите земи.

Тя улови думата „нашите“. Прехапа устна, сякаш се готвеше да я вкуси.

— Какво точно се случи навръх Лятното слънцестоене?

Разказал й бе откъслечно. Без да й спомене за нападението, за дните и месеците преди него, за тези след това.

Онази стая изникна внезапно в паметта му — отсечената глава върху мраморния под, крясъците на Дориан. Към този спомен се примеси и още един — как Дориан стои до баща си с лице, студено като смъртта и по-жестоко от всяко ниво на кралството на Хелас.

— Казах ти какво се случи — отвърна сбито той.

Ирен се вторачи в него, чоплейки презрамката на тежката си кожена чанта.

— Приемането на емоционалните последици от травмата ти ще бъде част от лечебния процес.

— Не е необходимо да приемам каквото и да било. Отлично знам какво се случи преди, по време и след това.

Тя стоеше като статуя, а твърде старите й очи го наблюдаваха, без да трепнат и за миг.

— Ще видим.

Предизвикателството увисна във въздуха помежду им и когато ужасът се заточи като меласа в стомаха му, думите в устата му сякаш замръзнаха. Ирен се завъртя на пета и си тръгна.

9

Два часа по-късно, облегнала глава в ръба на ваната, вдълбана в каменния под на огромната пещерна зала под Торе, Ирен се взираше в мрака, стелещ се нависоко.

Утробата обикновено пустееше в ранния следобед. Компания й правеха единствено ромонът на горещата изворна вода, която течеше през десетината вани, вградени в пещерния под, и капките от назъбените сталактити, падащи по безбройните звънчета, нанизани на верижки между колоните от светъл камък, които се издигаха от древната скала.

Свещи горяха в естествени ниши и по ръбовете на вградените вани, позлатявайки серните пари, озарявайки с мъждивата си светлина релефите на бухали, изсечени по всички стени и гладки колони.

Пъхнала парче мек плат между главата си и грубия каменен ръб на ваната, Ирен вдиша тежкия въздух на Утробата, съзерцавайки как парата се издига и разсейва сред свежата, прохладна тъмнина високо над нея. Във всички посоки отекваше ясно, мелодично звънтене, прекъсвано тук-там от единично открояващи се нотки.

Никой от Торе не знаеше кой бе донесъл всевъзможните звънчета от сребро, стъкло и бронз в откритата зала, наречена Утробата на Силба. Най-старите бяха дотолкова обгърнати с минерални отлагания, че когато водата от сталактитите капеше по тях, се чуваше единствено глухо тупване. Но беше традиция, в която и Ирен бе участвала, повеляваща всяка нова ученичка да донесе звънец по свой избор. Звънец, гравиран с името й и датата на постъпването й в Торе, на който да намери място, преди да се потопи в бълбукащите води за първи път; който да се спотаи в Утробата завинаги, дарявайки с музика и мъдрост всяка лечителка, дошъл в Торе след нея. Сякаш гласовете на обичните им сестри вечно щяха да им пеят тук.

А като се имаше предвид колко лечителки бяха минали през Торе, колко звънци, малки и големи, висяха из помещението… Цялата зала, голяма почти колкото тържествения салон на хагана, се огласяше от еклив, многопластов звън. Несекващо жужене, изпълващо главата, костите на Ирен, докато се любуваше на разкошната топлина.

Някой древен архитект бе открил горещите извори надълбоко под Торе и бе създал мрежа от вани, вградени в каменния под така, че водата да протича от една в друга в неспирен поток от топлина и движение. Ирен задържа ръка под един от отворите в стената на ваната и водата запрескача между пръстите й на път към отвора в отсрещния край, откъдето наново щеше да се влее в потока, а чрез него — в спящото сърце на земята.

Ирен вдиша дълбоко, приглаждайки назад влажните кичурчета коса, полепнали по челото й. Преди да влезе във ваната, се беше измила в едно от малките преддверия — изискване към всички лечителки, — за да отмие от тялото си прахоляка, кръвта и мръсотията на горния свят. Някаква ученичка я чакаше с ефирен, лавандуловолилав халат — цвета на Силба, с който Ирен влезе в самата Утроба. Щом стигна до ваната, тя го съблече и нагази в топлата вода гола, носейки единствено пръстена от майка си.

Ирен вдигна ръка във виещата се пара и се взря в пръстена, в начина, по който златото пречупваше светлината, а гранатът сякаш изтляваше. Монотонната песен на камбанките се преливаше с ромоленето на водата, обгръщайки я в поток от жив звук.

Вода — стихията на Силба. Потопена в тези свещени води, далеч от горния свят, Ирен се чувстваше в лоното на богинята. Знаеше, че не само тя се усещаше сгушена в топлата утроба на Силба тук, дълбоко под Торе. Като че мястото бе създадено единствено и само за нея.

А мракът над главата й… толкова различен от онзи, който беше срещнала в тялото на лорд Уестфол. Пълната му противоположност. Това тук беше мракът на сътворението, на отмората, на незародилите се мисли.

Ирен впери поглед в него, в същинската утроба на богинята. И можеше да се закълне, че долови как нещо я гледа оттам. Нещо, което сякаш слушаше, докато тя превърташе в съзнанието си разказа на лорд Уестфол.

Твари, изпълзели от древни кошмари. Твари от други светове. Демони. Черни магии. Насочени право към родината й. Дори в успокоителната, топла прегръдка на водата кръвта на Ирен се смрази.

Очаквала бе да лекува рани от мечове и стрели, счупени кости на онези далечни северни бойни полета. Всякакви болести, върлуващи из военните лагери, особено през студените месеци.

Но не и рани, нанесени от същества, които унищожаваха и тялото, и душата, които се биеха с остри нокти, зъби и отрова. Злата магия, увила се около травмата в гръбнака му… Не ставаше дума за пукната кост или усукани нерви. Е, всъщност точно това представляваше, но онази черна магия се бе вкопчила в болното място. Впила се беше в него.

Ирен още не смогваше да се отърси от лепкавото чувство, че нещо в онази магия се беше разбудило.

Звънът на камбанките я обливаше на приливи и отливи, карайки съзнанието й да се отпуска, да се разтваря.

Тази вечер възнамеряваше да отиде в библиотеката, за да потърси някакви сведения, отнасящи се до разказа на лорда, да провери дали някой преди нея не беше описал сблъсъка си с причинени от магия травми.

Но изцеряването на подобна травма не зависеше единствено от нея.

Загатнала го беше на лорда, преди да си тръгне. Мисълта да се бори с онова нещо в него обаче… Как?

Ирен почти прошепна думата сред парата и мрака, в звънтящата, бълбукаща тишина.

Още виждаше как разузнавателната й нишка магия се отдръпва ужасено, още долавяше отвращението й от онази демонска сила — пълната противоположност на нейната собствена. Съзираше всичко това в тъмнината над себе си. В тъмнината, разстилаща се високо, високо над нея, закътана в земната утроба на Силба… Сякаш я призоваваше.

Сякаш й казваше: „Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш“.

Ирен преглътна. Да се рови в онази гниеща яма от черна мощ, сраснала се с гърба на лорда…

Трябва да влезеш, прошепна сладкият мрак, а водата, която шуртеше около нея, покрай нея му пригласяше. Като че плуваше във вените на Силба.

Трябва да влезеш, промълви наново и сякаш се разстилаше, спускаше се към нея.

Ирен не трепна. Вместо това впи поглед още по-надълбоко в него, проникна в него.

Да обяви война на пъклената сила в лорда, да заложи всичко заради поредното изпитание на Хафиза, заради този син на Адарлан, докато собственият й народ се бореше за живота си в онази далечна война и всеки изгубен ден можеше да е последен за него… Не мога.

Не искаш, поправи я прелестната тъмнина.

Ирен изтръпна. Обещала бе на Хафиза да остане, да го излекува, но онова, което усети днес… Кой знае колко време щеше да отнеме. Ако изобщо намереше начин да му помогне. Да, обещала бе да го излекува и макар някои травми по принцип да изискваха от лечителя да извърви тежкия път заедно с пациента си, точно тази…

Мракът като че ли започна да се оттегля.

Не мога, настоя Ирен.

Ала този път не получи отговор. Някак отдалече, сякаш се беше отделила от тялото си, едно звънче издрънча с чист, бистър глас.

Тя примигна и светът светкавично се проясни пред очите й. Дъхът й, усещанията в крайниците й се завърнаха, като че досега беше витала някъде над тях.

Отново впери очи в мрака, но се натъкна единствено на гладка чернота. Куха и пуста, все едно току-що опразнена. Онова присъствие просто се беше изпарило. Навярно отблъснато, разочаровано от нея.

Тя се понадигна с леко замаяна глава и запротяга крайници, схванати въпреки богатата на минерали вода. От колко време киснеше в нея?

Потри влажните си рамене, оглеждайки пак тъмнината с разбушувано сърце, сякаш очакваше да я посъветва друго за премеждието пред нея. Да й предложи друго решение.

Нищо.

Из пещерната зала се разнесе глух звук, съвсем различен от екливостта, ромона и плисъка на вода. Тиха, треперлива глътка въздух.

Ирен се завъртя и от кичурите коса, измъкнали се от високия й кок, закапа вода по раменете й. Незнайно кога друга лечителка бе влязла в Утробата, заемайки една от ваните в далечния край на паралелните редове от двете страни на залата. Завесата от виеща се пара не й позволяваше да я разпознае, макар че и бездруго не знаеше имената на всички лечителки в Торе.

Звукът за пореден път прокънтя стържещо из Утробата и тя опря ръце в хладния, тъмен под, за да излезе от водата. По кожата й още се усукваше пара, когато се загърна с финия халат и го завърза около кръста си. Ефирната материя полепна по мокрото й тяло.

Правилата за ползване на Утробата бяха пределно ясни на всички. Това беше място за уединение, за мълчание. Лечителните влизаха във водата, за да общуват със Силба, за да си върнат равновесието. Някои търсеха помощ; други — опрощение; трети — отмора от натрупаните през деня емоции, които трябваше да потискат пред пациентите си, а може би и пред всички останали.

И въпреки че Ирен съзнаваше, че лечителката в отсрещния край на Утробата имаше право на уединение, че трябваше да напусне и да я остави да поплаче на спокойствие…

Раменете на жената се тресяха. От гърдите й се изтръгна още един приглушен вопъл.

Ирен я доближи с почти безшумни стъпки. Видя ручеите от сълзи по младото й лице — светлокафявата й кожа и коса с цвят на златиста умбра бяха почти същите като нейните. Зърна меланхолията в кехлибарените й очи, вкопчени в мрака над нея, докато по фината й долна челюст се стичаха сълзи, капещи в танцуващата вода.

Някои рани не можеха да бъдат излекувани. Някои дълбоко вкоренени болести бяха неподвластни дори на лечителните. Ако лечителката закъснееше. Ако не разчетеше правилно знаците на тялото.

Младата жена не я погледна, когато Ирен приседна смълчано до ваната й и притисна колене към гърдите си, а сетне хвана ръката й и преплете пръсти с нейните.

Постоя така, стиснала ръката й, докато лечителката ридаеше безмълвно сред стелещата се наоколо пара, изпълнена с кристалния, сладък звън на камбанките.

След незнайно колко минути жената във ваната пророни:

— Беше само на три години.

Ирен обгърна още по-плътно влажната ръка на лечителката. Не съществуваха думи, с които да я утеши.

— Иска ми се… — Гласът й пресекна, цялото й тяло се тресеше и светлината от свещите подскачаше по кафеникавата й кожа. — Понякога ми се иска да не бях получавала дарбата си.

Думите й накараха Ирен да застине.

Жената най-после извърна глава към нея, оглеждайки лицето на Ирен — мимолетният блясък в очите й подсказваше, че я е познала.

— Ти някой път чувстваш ли се така?

Суров, неподправен въпрос.

Не. Нито веднъж не се бе почувствала така. Дори когато димът от горящото тяло на майка й запари очите й и осъзна, че не може да я спаси. Нито веднъж не беше изпитала омраза към дарбата си, защото през всичките тези години само благодарение на нея не се усещаше самотна. Въпреки че магията бе изчезнала от родината й, Ирен чувстваше дара от Силба като топла ръка върху рамото си. Напомняше й коя е, откъде произхожда, както и че тя самата е живата връзка с безчетните поколения жени от рода Тауърс, вървели по този път преди нея.

Лечителката претърси очите на Ирен за отговора, който желаеше да получи. Отговорът, който Ирен не можеше да й даде. Ето защо просто стисна отново ръката на момичето и впери поглед в мрака.

Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш.

Ирен знаеше какво е необходимо да стори. Макар че й се искаше да не знае.

* * *

— Е, излекува ли ви вече Ирен?

Разположен на високата маса в тържествената зала на хагана, Каол се обърна към принцеса Хасар, седнала през няколко места от него. Прохладен ветрец с дъх на приближаващ дъжд развяваше белите траурни знамена, закачени по горните рамки на отворените прозорци.

Кашин и Сартак надникнаха към тях, а Сартак изпрати неодобрителна гримаса на сестра си.

— Колкото и да е даровита Ирен — поде премерено Каол, съзнавайки, че мнозина ги слушаха, дори без да поглеждат към тях, — още сме в самото начало на лечебен процес, който по всяка вероятност ще отнеме доста време. Тази вечер ще направи някои проучвания в библиотеката на Торе.

Устните на Хасар се извиха в отровна усмивка.

— Какво щастие за вас, че ще ни радвате по-дълго с компанията си.

Сякаш би се задържал тук и секунда повече, ако не му се налагаше.

Несрин, все още сияеща от втората си среща с роднините си същия следобед, заяви:

— Всяка възможност да изградим връзки между двете ни страни е истинско щастие за нас.

— Разбира се — каза лаконично Хасар и продължи да чопли изстиналото ястие с домати и бамя в чинията си.

Любовницата й не присъстваше, нито пък Ирен. Страхът на лечителката… почти бе успял да го вкуси във въздуха. Ала силната й воля я крепеше — воля и инат, поправи се Каол. Чудеше се кое ли щеше да надвие накрая.

Една малка част от него се надяваше Ирен да стои настрана, макар и само за да му спести онова, което бе загатнала, че им предстои: разговори. Обсъждане на разни неща. На него самия.

Още утре щеше да й даде да разбере, че лечението можеше да мине и без това.

Каол се умълча за няколко дълги минути, наблюдавайки хората около масата, прехвърчащите наоколо слуги. Стражите до прозорците и сводестите входове.

Кълцаното агнешко натежаваше като олово в стомаха му при вида на униформите им, на напетата им, горда стойка. По време на колко ли вечери самият той бе стоял на пост до врати, във вътрешни дворове, за да пази краля? Колко ли пъти беше мъмрил хората си, че се прегърбват, че си бъбрят, или ги беше прехвърлял на по-незначителни постове…

Един от стражите на хагана забеляза вторачения му поглед и му кимна отсечено.

Каол мигом извърна очи и дланите му се покриха със студена пот. Въпреки това се насили да продължи с огледа на хората около себе си, на дрехите им, на движения и усмивките им.

Нямаше и следа — никаква — от зли сили, били те от Морат или другаде. Никаква диря… освен белите знамена в памет на покойната им принцеса.

Елин твърдеше, че Валгите излъчвали силна смрад, а и той самият бе виждал черната им кръв да изтича от вените на простосмъртни повече пъти, отколкото му се щеше, но освен да накара всички в залата да прережат своите…

Всъщност идеята си я биваше, сега му оставаше единствено да си уреди аудиенция при хагана и да го убеди да наложи тази мярка. Също така да запише имената на всички избягали или оправдали се някак.

Да, нуждаеше се от аудиенция при хагана, за да му обясни за опасността и да постигне поне някакъв напредък със съюзничеството. Да се увери, че принцовете и принцесите около него никога няма да носят валгски нашийници; че близките им няма да узнаят какво е да погледнеш в лицето на любим човек, а оттам да ти отвърне насмешлива, древна жестокост…

Каол си пое успокоителна глътка въздух и се приведе напред, надзъртайки към хагана, който вечеряше през няколко стола от него, потопен в разговор с един везир и принцеса Дува.

Отскоро най-младата потомка на хагана като че ли повече следеше разговора, вместо да участва в него, и макар по красивото й лице да грееше приветлива усмивка, очите й не пропускаха нищо. Чак когато везирът замълча, за да отпие от виното, а Дува се обърна наляво към мълчаливия си съпруг, Каол най-сетне се покашля и каза на хагана:

— Бих искал отново да ви благодаря, Велики хагане, за честта да ми предоставите услугите на лечителните си.

Хаганът плъзна уморени, каменни очи към него.

— Лечителните са толкова мои, колкото и ваши, лорд Уестфол.

Той за пореден път се извърна към везира, който смръщено стрелна Каол, задето го беше прекъснал.

Каол обаче продължи:

— Надявах се да ми окажете и една друга чест: лична среща.

В мълчанието, обгърнало цялата маса, Несрин го сръчка предупредително с лакът. Той обаче отказа да свали погледа си от мъжа, седящ пред него.

Хаганът рече:

— Подобни въпроси можете да обсъждате с главния ми везир, който съставя дневния ми график. — И кимна отривисто към мъжа с коварните очи, следящ разговора им през няколко места разстояние. Само като съзря тъничката усмивка на главния везир, Каол проумя, че ако зависеше от него, срещата няма да се състои. — Моето внимание е отредено за скърбящата ми съпруга.

Горестта в очите на хагана не беше престорена. И наистина, съпругата му липсваше на трапезата; дори не й пазеха място.

Далечен гръм отекна в дълбоката тишина, надвиснала над масата. Нито моментът, нито ситуацията беше подходяща да настоява. Глупаво би било да притиска човек, жалеещ за трагично загиналото си дете… Глупаво и безумно грубо.

Каол сведе брадичка.

— Простете, че ви безпокоя в толкова труден момент.

Той подмина с пренебрежение подигравателната усмивка по лицето на Аргун, заковал поглед в него от мястото до баща си. Дува поне му се поусмихна плахо, сякаш му казваше: „Не си първият, получил отказ. Дай му време“.

Каол кимна едва доловимо на принцесата и отмести очи към чинията си. Ако хаганът бе решил да го игнорира… имаше и други начини за предаване на информация въпреки траура.

Други начини да си набави подкрепа.

Той надникна към Несрин. Прибирайки се преди вечеря, тя му беше съобщила, че не е успяла да намери Сартак на сутринта. Сега обаче, тъй като принцът седеше точно срещу тях, отпивайки от виното си, Каол го попита небрежно:

— Дочух, че легендарният ви рук Кадара е тук, принце.

— Противен звяр! — измърмори с половин уста Хасар, без да откъсва поглед от ястието си с бамя.

Сартак й се усмихна леко.

— Хасар още е ядосана, задето Кадара опита да я изяде при първата им среща — сподели той.

Принцесата врътна очи, макар и видимо развеселена.

Кашин се обади от мястото си, намиращо се в по-далечния край на масата.

— Писъците й се чуваха чак от пристанището.

За изненада на Каол, Несрин попита:

— Писъците на принцесата или на рука?

Сартак отвърна с учуден, ведър смях и хладните му очи просветнаха. Хасар просто измери Несрин предупредително и се обърна към везира до себе си.

Кашин обаче й се ухили и отговори шепнешком:

— И на двете.

От гърлото на Каол се изтръгна спотаен кикот, който той бързо потисна заради гневния поглед на Хасар. Несрин се усмихна, кимвайки добронамерено на принцесата.

Каол забеляза, че Сартак ги наблюдава изпитателно над ръба на златния си бокал, и го попита, — Успявате ли да летите с Кадара, докато сте тук?

Сартак кимна.

— Колкото мога по-често, обикновено призори. Днес излетях още след закуска и за късмет, се върнах навреме за вечерята.

Без да изпуска от очи везира до себе си, Хасар информира тихичко Несрин:

— Никога през живота си не е пропускал хранене.

Кашин така се изсмя, че дори хаганът надникна към тях, а Аргун му се намръщи укорително. Дали въобще се бяха смели след кончината на сестра им? Горчивото изражение на хагана подсказваше, че не се бе случвало.

Сартак обаче отметна дългата си плитка през рамо и потупа плоския си, стегнат корем под изящните си дрехи.

— Защо според теб се прибирам толкова често у дома, сестричке, ако не заради добрата храна?

— За да кроиш планове и да съзаклятничиш? — допусна миловидно Хасар.

Усмивката на Сартак посърна.

— Де да имах време за такива занимания!

Като че ли сянка прелетя през лицето на принца и Каол проследи погледа му. Белите знамена още се вееха по високите прозорци на залата, полюшвани от вятър, който несъмнено предвещаваше буря. А Сартак вероятно си мечтаеше да бе намирал повече време за истински важните неща в живота.

Несрин деликатно се намеси:

— Всеки ден ли летите, принце?

Той откъсна поглед от траурните знамена, поставени в памет на най-малката му сестра, и се вторачи преценяващо в Несрин. Макар и по-скоро воин, отколкото изтънчен обитател на двореца, принцът кимна в отговор на неизречения й въпрос.

А когато се обърна да говори с Дува, Каол стрелна Несрин право в очите — само за миг, но достатъчно, за да й предаде безгласно заповедта си.

Бъди в планинското гнездо призори. Научи каква е позицията му относно войната.

10

Малко преди полунощ лятна буря връхлетя града откъм Тясното море.

Макар и закътана в просторната библиотека в основата на Торе, Ирен усещаше тътена на всеки гръм. От време на време светкавици проблясваха по коридорите между рафтовете с книги; стихийният вятър се прокрадваше през пукнатините в светлия камък и караше пламъчетата на свещите да трептят, въпреки че повечето бяха поставени в стъклени фенери — книгите и свитъците бяха твърде ценни, за да ги държат покрай открития огън. Вятърът обаче ги намираше и там, ето защо фенерите, окачени по сводестия таван, се люлееха и скърцаха заплашително.

Седнала пред дъбовото писалище, скрито в най-отдалечената от светлината и повечето читатели ниша, Ирен гледаше как металният фенер над главата й се клати от бурния вятър. По страниците му бяха изрязани звезди и полумесеци, запълнени с цветни стъкълца, които хвърляха сини, червени и зелени петна по каменната стена пред нея. Отблясъците подскачаха и трептяха като същинско море от цветове.

Изплющя гръмотевица, толкова оглушителна, че Ирен подскочи и вехтият стол под нея изскърца в знак на протест.

Наоколо прозвучаха няколко женски крясъка, които бързо преминаха в кискане.

Ученички — четяха до късно за изпита си следващата седмица.

Ирен се подсмихна главно на себе си, сетне поклати глава и отново се съсредоточи върху четивата, които Ноуша й бе изровила преди няколко часа.

Ирен открай време не се спогаждаше особено с главната библиотекарка, затова и обикновено странеше от нея в столовата, но… Ноуша говореше петнайсет езика, някои от които мъртви, и се беше обучавала в прословутата библиотека Паркани по западното крайбрежие, кацнала сред тучните, богати Ив ароматни билки земи извън Балрун. Дори широкият път, свързващ Балрун с величествения Сестрински друм, главната презконтинентална артерия, водеща от Антика чак до Тигана, бе наименуван подобаващо: Книжовнически друм.

Градът на библиотеките, така наричаха Балрун. Ако Торе Сесме бе владението на лечителните, то Парвани се славеше като царство на познанието.

Ирен нямаше представа какво бе довело Ноуша тук още преди десетилетия, нито какво й бяха предложили от Торе, за да я задържат, но си даваше сметка, че е незаменим кадър. И макар рядко да се усмихваше, главната библиотекарка винаги намираше информацията, която Ирен търсеше, колкото и чудата да беше тематиката.

И тази вечер жената далеч не се очарова, когато Ирен я заговори в столовата, извинявайки се многократно, че прекъсва вечерята й. Просто нямаше как да го остави за сутринта, тъй като я чакаха първо уроци, а след това и среща с лорд Уестфол.

След като се нахрани, Ноуша се срещна с Ирен тук и сключвайки дългите си пръсти пред широката си сива роба, тя се запозна с историята на Ирен, както и с онова, от което се нуждаеше.

Информация. Цялата възможна при това.

Рани от демони. Рани от тъмна магия. Рани от свръхестествени източници. Рани от магия, която все още отекваше в жертвата, но поне наглед не продължаваше да я изтезава. Рани, оставящи бледа следа, но не и същински белег.

Ноуша стоварваше пред нея купчина след купчина книги и свитъци. И ги трупаше мълчаливо върху бюрото й. Някои бяха на халха. Други — на родния език на Ирен. Трети — на ейлвийски. Четвърти…

Ирен почеса глава пред свитъка, който бе разгърнала с помощта на гладките ониксови камъчета, извадени от буркан, какъвто имаше на всяко бюро в библиотеката.

Дори Ноуша й бе признала, че не разпознава странните символи — някакви руни навярно. Не знаеше и откъде произхождат, а само, че свитъците били скътани до старите ейлвийски томове на етаж от библиотеката, вкопан толкова надълбоко под земята, че Ирен никога не бе стъпвала на него.

Тя проследи с показалец правите линии и силно извитите дъги на един от символите.

Пергаментът беше толкова древен, че Ноуша се закани да одере Ирен жива, ако го повредеше с храна, вода или някаква друга напитка. А когато Ирен я попита колко точно древен бе той, Ноуша поклати глава.

— На сто години? — беше предположила Ирен.

Ноуша сви рамене, заявявайки, че ако съдела по разположението на свитъка, вида пергамент и мастиления пигмент, бил поне десет пъти по-стар.

Ирен изтръпна пред хартията, която докосваше така лекомислено, и отмести камъчетата от ъглите й. Никоя от книгите на собствения й език не й беше дала полезна информация, освен обичайните бабини деветини за зложелатели и духове от въздух и гнилоч.

Нищо, наподобяващо описанието на лорд Уестфол.

Слабо, далечно изтракване се разнесе в сумрака вдясно от нея и Ирен вдигна глава, впивайки поглед в тъмнината, готова да скочи върху стола, зърнеше ли мишка.

Явно дори обичните котки на Баст — трийсет и шест женски, разбира се, не успяваха да се справят с всички вредители, нищо че носеха името на богинята воин.

Ирен огледа още веднъж мрачината от дясната си страна и й се прииска да можеше да прати на лов някоя от котките с очи като аквамарини.

Само че никой не призоваваше котка на Баст. Те се появяваха където и когато пожелаеха, нито секунда преди това.

Древната порода котки обитаваше библиотеката на Торе още откакто съществуваше, но никой не знаеше откъде са се появили, нито как поддържаха броя си, когато старостта споходеше някоя от тях. Всяка имаше свои собствени черти и си приличаха единствено по аквамариновите очи и своеволния нрав: в даден момент можеха да се свият на кълбо в скута ти, а в следващия да не те допуснат до себе си. Някои от лечителните — и възрастни, и млади, се кълняха, че котките влизали в най-тъмните кътчета на библиотеката и се появявали на друг неин етаж; други — че ги виждали да прелистват с лапи страниците на разгърнати книги… да четат.

Е, определено щяха да са по-полезни, ако благоволяха да четат по-малко и да ловуват повече. Котките обаче не отговаряха пред никого и пред нищо, с изключение може би на повелителката им или на което божество бе превърнало в свой тих пристан библиотеката под покровителството на Силба. Навлечеше ли си някой ненавистта на една котка на Баст, всички до последната го намразваха, а Ирен обичаше повечето животни, като се изключеха определени насекоми, и се отнасяше мило с коренните обитателки на библиотеката, оставяше им храна и ги чешеше по корема или зад ушите, когато се окажеха достатъчно снизходителни да й го позволят.

Но сега нямаше и следа от синкавозелените очи, проблясващи в мрака, нито пък от бягаща мишка, затова Ирен въздъхна, премести предпазливо древния свитък към края на бюрото и си придърпа един вехт том от Ейлве.

Книгата беше подвързана с черна кожа и бе толкова тежка, че можеше да подпират врати с нея. Ирен знаеше малко ейлвийски, защото бе живяла до границата на кралството, а и майка й го говореше свободно, със сигурност обаче познанията й не се дължаха на баща й, ейлвиец по рождение…

Жените от рода Тауърс не се омъжваха, а предпочитаха любовници, които им завещаваха своя дар, пристигащ с девет месеца закъснение; някои дори се задържаха година-две, преди да прескочат другаде. Ирен не познаваше баща си, дори не беше наясно що за човек е — само че бил странник, спрял да пренощува в колибата на майка й заради жестоката буря, върлуваща из долината.

Тя проследи с пръст позлатеното заглавие на книгата, зачитайки на глас думите, произхождащи от език, който не бе говорила, нито чувала от години.

— Пе… — Потупа с пръст върху първата дума. Трябваше да поиска помощ от Ноуша. Библиотекарката й беше обещала да преведе някои от другите текстове, хванали окото й, но… Ирен въздъхна отново. — Пе… — Поема. Ода. Стихотворение… — Песен. — Пророни накрая. — Песен на… — Началото. Произхода… — Корените.

Песен на корените.

Лорд Уестфол й беше казал, че демоните — Валгите — били древни същества. Цяла вечност чакали удачния момент да нападнат света им. Част от почти забравени митове, просто герои от страховита вълшебна приказка.

Ирен отгърна корицата и се стресна от чудноватия, заплетен почерк, с който бе изписано съдържанието. Самите букви бяха старинни и очевидно предшестваха печатарската преса. Ръкописни. А някои от думите бяха с отдавна изчезнали форми.

Наново проблесна светкавица и тя потри слепоочието си, разлиствайки пожълтелите, вмирисани на плесен страници.

Най-обикновен учебник по история.

Очите й се вкопчиха в нещо и тя спря, връщайки се назад из страниците, докато илюстрацията не се появи пак пред нея.

Съдържаше малко цветове: черно, бяло, червено и тук-там жълто.

Изображение, нарисувано от майстор художник, несъмнено предаващо написаното отдолу.

Гола канара и цяла армия войници в тъмни брони, коленичили пред нея.

Коленичили пред нещото върху канарата.

Гигантска арка. Без стени от двете й страни, без крепост или замък зад нея. Сякаш някой я беше изградил не от черен камък, а от въздух.

В арката нямаше врата. Единствено виещо се като мъгла черно нищо. Откъм празнотата отвъд струяха лъчи — скверно изопачение на слънцето — и обливаха коленичилите войници.

Тя примижа, съсредоточавайки поглед върху фигурите на преден план. Телата им бяха човешки, но ръцете, стиснали мечовете им… имаха остри, хищнически нокти. Извити.

— Валгите — прошепна Ирен.

Отговори й оглушителен гръм.

Тя надигна смръщен поглед към люлеещия се фенер, докато тътенът от гръмотевицата бумтеше под краката й, изкачвайки се по тях.

За пореден път запрелиства страниците, докато не се натъкна на следващата илюстрация. Три фигури стояха пред същата арка, но бяха изобразени от прекалено далеч, за да различи чертите на лицата им. Виждаха се само мъжките им тела, високи и могъщи.

Ирен прокара показалец по думите под илюстрацията и ги преведе наум:

Оркус. Мантикс. Ераван.

Тримата валгски крале.

Властелини на ключовете.

Тя прехапа долната си устна. Лорд Уестфол не беше споменал нищо подобно.

Но щом имаше портал… значи, имаше и ключ. Или няколко.

Ако можеше да се има вяра на книгата.

Величественият часовник в централното преддверие на библиотеката удари полунощ.

Ирен прехвърли с бързи пръсти още няколко страници до следващата илюстрация. Тази беше разделена на три.

И потвърждаваше целия разказ на лорда — не че не му беше повярвала, но… Ако самата рана не бе достатъчно доказателство, то тези текстове подкрепяха напълно думите му.

На първата от трите картини, обединени в обща илюстрация, отчаян млад мъж, завързан върху олтар от тъмен камък, напрягаше всички сили да се измъкне от приближаваща фигура с корона. Нещо се усукваше около ръката й, нещо като змия от черна мъгла и коварство. Нереално същество.

Втората картина… Ирен настръхна.

Настръхна, защото младият мъж, изцъклил очи в умолителна, ужасена гримаса, стоеше с отворена насила уста, докато съществото от черна мъгла пропълзяваше в гърлото му.

Последната картина обаче накара кръвта й да замръзне.

Поредната ослепителна светкавица я озари злокобно.

Лицето на младия мъж се беше превърнало в мъртвешка маска. Съвършено безчувствена. Очите му… Тя надникна към предишните две картини. На тях очите му бяха сребристи.

На последната обаче… бяха почернели. Все още минаваха за човешки, но сребристото в тях бе заличено от неземен обсидиан.

Не беше мъртъв. Художникът го беше изобразил на крака, вече без вериги. Сякаш заплахата бе отстранена.

Защото онова, което бяха вкарали в тялото му…

Отново прокънтя гръм, последван от още писъци и кискане. Заедно със стъпките и трополенето на ученичките, напускащи библиотеката.

Ирен погледна книгата пред себе си, сетне и купчината, приготвена от Ноуша.

Лорд Уестфол говореше за нашийници и пръстени, които задържали валгските демони в човешките им гостоприемници. Но дори след премахването им демоните можело да останат. Те били просто инструменти за внедряване. А ако Валгите се загнездели за твърде дълго, изцеждайки жизнените сили на гостоприемника си…

Тя поклати глава. Мъжът на илюстрацията не беше пленник, а жертва на паразит. Магията, покосила лорда, трябваше да е дошла от някого с подобна сила. Мощта на демон в човешко тяло.

Ярка светкавица, незабавно последвана от гръм.

А след това още едно изтракване — притъпено и глухо откъм рафтовете с книги от дясната й страна. По-близо от първото.

Ирен пак се взря в сумрака и косъмчетата по ръцете й настръхнаха.

Не беше мишка. Нито стържене на котешки нокти по камък или дървен рафт.

От мига, в който бе стъпила в Торе, се чувстваше в пълна безопасност, но сега, докато впиваше поглед в мрака, долови как тялото й се вцепенява от страх. Тя бавно надникна през рамо.

Пътеката между рафтовете с книги продължаваше към по-голям коридор, който за три минути щеше да я отведе в ярко осветеното, вечно наблюдавано централно преддверие. Най-много пет.

Обграждаха я единствено сенки, вехта кожа и прахоляк, а люлеещите се фенери караха смътната светлина да танцува наоколо.

Лечителската магия не я защитаваше от нищо. Узнала го бе по трудния начин.

Но през годината, прекарана в „Бялото прасе“, се беше научила да слуша. Да тълкува всичко обкръжаващо я, да улавя и най-малките промени наоколо. Мъжете там често завихряха същински тайфуни.

Грохотният екот на гръмотевицата замлъкна, оставяйки абсолютна тишина след себе си.

Абсолютна, освен скрибуцането на старите фенери. Не се чу друго тракане.

Колко глупаво хрумване да чете подобни неща точно в полунощ. И то по време на буря!

Ирен преглътна. Библиотекарите предпочитаха книгите им да не напускат пределите на библиотеката, но…

Тя затвори „Песен на корените“ и я пъхна в чантата си.

Повечето от книгите на масата вече беше изключила от проучването си, но оставаха още около шест — на ейлвийски и на други езици. Прибра и тях в чантата си. Сетне внимателно вмъкна свитъците в джобовете на пелерината си, като през цялото време надзърташе през рамо към коридора и рафтовете с книги отдясно.

„Нямаше да ми дължиш нищо, ако беше поразсъдила малко“, беше я нахокала непознатата онази съдбовна нощ, след като спаси живота й. Думите й се бяха запечатали болезнено в съзнанието на Ирен. Както и всички останали уроци, които й беше дала младата жена.

И макар да знаеше, че на сутринта ще се смее на самата себе си, че по всяка вероятност наистина някоя от котките на Баст преследваше мишка в мрака, тя реши да се вслуша в страха си, в ледената тръпка по гръбнака си.

Познаваше преките мрачни пътеки, водещи към главния коридор, ала прецени, че ще се придържа към осветените. Вървеше с изопнати рамене и вдигната глава, както я беше учила непознатата. „Съпротивлявай се поне толкова, колкото да ги убедиш, че не си струваш усилията.“

Сърцето й така препускаше, че го усещаше в ръцете си, в гърлото си. Въпреки това стегна устни, а очите й заблестяха студено. Придаде си яростен вид, крачейки устремено. Сякаш беше забравила нещо или някой не й бе донесъл поисканата книга.

С всяка трескава стъпка се приближаваше към пресечната точка с широкия, главен коридор, по който уморени ученици вероятно се тътреха към леглата в уютните си стаи.

Покашля се, готова да закрещи, ако се наложеше.

„Не викай, че те изнасилват или ограбват, страхливците бягат от такива неща — беше я инструктирала непознатата. — Трябва да е заплаха за всички. Нападнат ли те, викай, че има пожар.“

Ирен бе повтаряла съветите й безброй пъти през последните две години и половина — пред безброй жени. Така й беше наредила непознатата. И за миг не предполагаше, че пак ще бъде потребно да ги повтаря на самата себе си.

Тя ускори крачка, сключила челюсти. Нямаше оръжия — с изключение на малкото ножче, с което почистваше загнили рани или режеше превръзки, но точно в момента то се намираше на дъното на чантата й.

Чантата й — пълна с тежки книги… Тя уви кожените презрамки около китката си за по-стабилен захват.

Ако блъснеше някого с нея, вероятно щеше да го повали.

Ето, наближаваше безопасността на коридора…

В същата секунда го мярна с ъгълчето на окото си. Усети го.

Някой вървеше от другата страна на близкия рафт.

Ирен не смееше да погледне. Да признае заплахата.

Очите й запариха, колкото и да се бореше с ужаса, драпащ с нокти нагоре по тялото й.

Просто откъслеци сенки и мрак, движещи се успоредно на нея. Сякаш я преследваха.

И завързваха крачка, за да я спипат, да пресекат пътя й към коридора и да я завлекат обратно към тъмнината.

Помисли малко. Помисли малко.

Ако побегнеше, преследвачът й щеше да се досети, че го е надушила. И можеше да атакува. Който и да беше.

Помисли малко.

До коридора оставаха трийсетина метра. Сенки дебнеха между смътните кръгове светлина от фенерите — скъпоценни острови сред морето от чернота.

Можеше да се закълне, че нечии пръсти барабанят приглушено по гърбовете на книгите от другата страна на рафта.

Затова вдигна още повече брадичка, усмихна се и през смях се провикна към коридора:

— Мадия! Какво търсиш тук по това време?

Ирен ускори крачка, а преследвачът й учудено забави своята. Колебливо.

Кракът й се заби в нещо меко — меко, но същевременно твърдо — и тя едва притаи крясъка си…

Не беше видяла лечителната, свита на една страна в сенките до рафта.

Ирен се наведе и трескаво вкопчи пръсти в слабите ръце на жената. Беше толкова мършава, че когато я обърна…

В този момент стъпките пак проехтяха. А тя преглътна писъка, който опита да изхвърчи от гърлото й.

Светлокафявите й бузи бяха хлътнали неестествено, под очите й тъмнееха лилави кръгове, устните й бяха бледи и напукани. Семплата лечителска рокля, която навярно й бе ставала сутринта, сега висеше около тяло, толкова съсухрено, че изглеждаше изцедено от живот…

Ирен веднага разпозна лицето й, колкото и изпито да беше. Разпозна златистокестенявата й коса, почти същата като нейната. Лечителката от Утробата, онази, която се бе помъчила да утеши преди броени часове…

Разтрепераните й пръсти потърсиха пулс под сухата като папирус кожа.

Нищо. А магията й… Нямаше живот, към който да се устреми. Нито капчица…

Стъпките от другата страна на рафта наближаваха неумолимо. Ирен се изправи на треперливи колене, пое си въздух и принуди сама себе си да продължи напред. Да остави мъртвата лечителка в мрака. Да вдигне чантата си, сякаш нищо не се беше случило, сякаш я показваше на някого, стоящ пред нея.

За щастие, рафтът бе разположен под такъв ъгъл, че преследвачът й нямаше как да забележи това.

— Тъкмо приключих с четенето за тази вечер — провикна се пак на въображаемата си спасителка, изпращайки безмълвна благодарност на Силба, че гласът й прозвуча спокоен, дори ведър. — Готвачката ме очаква за една последна чаша чай. Искаш ли да ми правиш компания?

Да се престори, че някой я чака някъде: поредният трик, научен от непознатата.

Ирен направи още пет крачки, преди да осъзнае, че преследвачът й отново е спрял.

Явно заблудата й действаше.

Взе на бегом последните няколко метра до коридора, където съзря група ученички да излизат измежду други рафтове с книги, и импулсивно препусна към тях.

Като я зърнаха, момичетата се облещиха насреща й, а тя само им прошепна:

— Тръгвайте с мен!

Трите момичета, вероятно на по четиринайсет, забелязаха сълзите на страх в очите й, несъмнено пребледнялото й лице… и дори не погледнаха зад нея. Просто й се подчиниха.

Бяха от нейния клас. Ирен ги обучаваше от месеци.

Щом видяха усуканите около юмрука й презрамки на чантата, се приближиха към нея. И се усмихнаха широко, сякаш нямаше нищо нередно.

— Елате при готвачката за чай — покани ги Ирен, едва удържайки писъка си. Мъртва. Една от лечителките беше мъртва… — Тя ме очаква.

И ще вдигне тревога, ако не се появя.

За радост, момичетата дори не потрепнаха, не показаха и капка ужас, докато вървяха с нея по главния коридор, наближавайки преддверието с бумтящата му камина, трийсет и шест полилея и трийсет и шест дивана и кресла.

Лъскава черна котка на Баст се излежаваше в едно от креслата с бродирана тапицерия, разположено пред камината. Като я доближиха, тя скочи и засъска по-яростно от покровителката си с котешка глава. Не на Ирен или момичетата… Не, аквамариновите й очи се вторачиха присвити в библиотеката зад тях.

Едно от момичетата стисна по-здраво ръката на Ирен. Но никое от тях не се откъсна от нея, когато спря пред масивното бюро на главната библиотекарка и наследницата й. Зад тях котката не помръдваше от мястото си — държеше фронта — и съскането й подтикна дежурната библиотекарка да вдигне поглед от книгата си.

Ирен прошепна на жената на средна възраст, облечена в сива роба:

— Една лечителка е станала жертва на жестоко нападение между рафтовете при главния коридор. Изведете всички оттук и извикайте хаганската стража. Веднага!

Жената не й зададе нито един въпрос. Не се поколеба, нито се скова от страх. Просто кимна и се пресегна към звънеца на ръба на бюрото.

Удари го три пъти. За всеки външен човек сигналът й би прозвучал като последно повикване.

Но за живеещите в Торе, които знаеха, че библиотеката е отворена денонощно…

Първи звън: Внимание!

Втори: Внимание! Важно!

Наследницата на главната библиотекарка удари звънеца трети път, и то съвсем отчетливо, и пронизителният звук отекна из цялата библиотека, във всяко тъмно ъгълче, всеки коридор.

Трети звън: Напуснете!

Веднъж Ирен се бе поинтересувала защо разполагаха с подобен сигнал. Това се случи, след като Еретия й обясни за предупредителния звънец още през първия й ден в кулата и след като Ирен положи клетва да не разкрива значението му пред външни хора. Именно тогава я попита защо им бе необходим и кой го бе въвел.

Преди много време, още преди хаганатът да превземе Антика, градът се предавал от ръка на ръка, жертва на поне десетина завоеватели. Някои нашественически армии били милосърдни. Други — не дотам.

Под библиотеката още съществуваха тунелите за бягство, макар й отдавна заприщени.

Сигналният звън за тревога обаче оставаше. И Торе пазеше традицията цели хиляда години. Дори от време на време провеждаха проверки. За всеки случай. Ако някой ден се появеше потребност.

Третият звън отекна по камък, вехта кожа и дърво. И Ирен можеше да се закълне, че чува звука от рязкото вдигане на безчет глави, досега приведени над бюрата; стърженето на столове по пода и глухото тупване на изтървани книги.

Бягайте! — примоли се безгласно на всички. — И се придържайте към светлината!

Тя и момичетата останаха мълчаливо на местата си, броейки секундите. Минутите. Котката поспря да съска, вперила бдителен поглед в коридора отвъд преддверието, докато черната й опашка сечеше въздуха над възглавницата на креслото. Едно от момичетата до Ирен хукна към стражите до портите на Торе, които навярно бяха чули звънеца и вече препускаха към тях.

Докато припрените стъпки и шумоленето на дрехи ги доближаваха, Ирен вече трепереше. Двете с наследницата на главната библиотекарка отчитаха с погледи всяко лице, което се появяваше откъм входа, всяка уплашена физиономия, устремила се към изхода.

Ученици, лечители, библиотекари. Нито един непознат. Котката на Баст сякаш също ги преглеждаше преценяващо — аквамариновите й очи навярно улавяха неща, невидими за Ирен.

Дрънчене на брони, тропот на крака… Ирен едва не прихна в плач от облекчение, когато неколцината стражи от Торе влетяха през отворените врати на библиотеката, следвани от ученичката.

Момичето и двете й приятелки останаха с Ирен, докато обясняваше на войниците за случилото се; докато стражите чакаха подкрепление, а наследницата на главната библиотекарка се озърташе за Ноуша, Еретия и Хафиза. Трите момичета бяха неотлъчно до нея, а две от тях стискаха разтрепераните й ръце.

И не ги пуснаха през цялото време.

11

Ирен закъсняваше.

Каол някак беше решил, че ще дойде в десет, макар и самата тя да не бе посочвала точен час. Несрин бе излязла дълго преди той да се събуди, за да намери Сартак и рука му, оставяйки го тук да се изкъпе и… да чака.

И да чака.

След час Каол се зае с упражненията, които можеше да прави сам, неспособен да понася повече тишината, тежката горещина, безкрайното шуртене на водата във фонтана отвън. Настойчивите мисли за Дориан, неизменното чудене накъде ли е тръгнал кралят му.

Ирен му беше споменала за някои от упражненията — част от тях включваха и краката му, както и тя да възнамеряваше да постигне това, но пък щом не благоволяваше да се появи навреме, то и Каол нямаше намерение да я чака.

Ръцете му вече трепереха, когато часовникът на бюфета удари дванайсет и сребърните звънчета върху резбованото му дървено тяло изпълниха стаята с пронизителната си ведра песен. По гърдите, гръбнака и лицето на Каол се стичаше пот, когато накрая реши да се покатери в количката си с тръпнещи от физическия напън ръце. Тъкмо се канеше да извика Каджа за кана с вода и мокра кърпа, когато Ирен най-сетне се появи.

Докато я чакаше във всекидневната, чу как влиза през входната врата и спира във фоайето.

— Изникна един деликатен въпрос, за който искам да се погрижиш лично — каза тя на Каджа.

Покорно мълчание.

— Лорд Уестфол ще има нужда от един еликсир заради обрив по краката. Вероятно получен от някое масло, което си сложила във ваната му. — Думите й бяха премерени, но със спотаена остра нотка. Той надзърна свъсено към краката си. Не бе забелязал подобно нещо сутринта, ала и едва ли щеше да усети сърбеж или парене. — Ще ми трябват върбова кора, мед и мента. В кухнята има. Но не казвай на никого за какво са ти. Не желая да се разчува.

Отново мълчание — после външната врата се затвори.

През разтворените врати на всекидневната Каол се заслуша как тя слуша отдалечаващите се стъпки на Каджа. След една тежка въздишка Ирен влезе в стаята.

Изглеждаше ужасно.

— Какво се е случило?

Думите напуснаха устата му, преди да се замисли, че нямаше право да й задава подобни въпроси.

Ала златистокафявото лице на Ирен бе придобило пепеляв цвят, под очите й тъмнееха лилави сенки, косата й висеше разбъркана.

Тя отвърна единствено:

— Упражнявал си се.

Каол сведе поглед към пропитата си с пот риза.

— Стори ми се ползотворен начин да запълня времето. — Стъпките й към бюрото бяха бавни, тромави. Той повтори: — Какво се е случило?

Ирен обаче стигна до бюрото и застана с гръб към Каол.

Той стисна зъби и му хрумна да се приближи с количката до нея, за да види лицето й така, както някога би закрачил решително дотам — би се врязал в личното й пространство, би я притиснал да му каже какво се случва.

Ирен просто остави кожената си чанта върху бюрото с глухо тупване.

— Ако искаш да се упражняваш, ти препоръчвам да го вършиш в казармите. — Тя хвърли ироничен поглед към килима. — Вместо да се потиш върху безценните килими на хагана.

Той сви ръце в юмруци до тялото си.

— Не! — беше едничкият му отговор.

Единственият възможен отговор.

Ирен вирна вежда.

— Бил си капитан на стражата, нали така? Може би тренировките с дворцовите стражи ще са полезни за…

— Не!

Тя надникна през рамо, преценявайки го със златистите си очи. Той не трепна дори докато онова съдрано нещо в гърдите му се гърчеше, разкъсвайки се още повече.

Не се и съмняваше, че лечителката бе забелязала, че беше складирала в съзнанието си и това късче информация. И една малка част от него я мразеше заради този факт, мразеше и себе си, задето й бе разкрил тази рана в резултат на твърдоглавието си, ала Ирен просто се обърна и тръгна към него с неразгадаемо изражение на лице.

— Извинявам се, ако случайно плъзне слух, че имаш обрив по краката. — Вместо с обичайната си уверена, грациозна походка, вървеше с уморена, тежка стъпка. — Ако Каджа е толкова умна, колкото ми се струва, ще се притесни да не загази заради собствените си действия и няма да сподели с никого. Или поне ще се досети, че ако се разчуе, ще знаем, че именно тя е пуснала мълвата.

Ясно. Продължаваше да отбягва въпроса му. Затова Каол я попита:

— Защо искаше да се отървеш от Каджа?

Ирен се тръшна на златистия диван и заразтрива слепоочията си.

— Защото снощи някой е убил една от лечителните. А сетне се опита да залови и мен.

Каол замръзна.

— Какво?

Очите му отскочиха към прозорците, към отворените врати, водещи към градината… към всички изходи наоколо. Не се натъкна на нищо друго освен на жегата, бълбукащата вода и птичата песен.

— Четях за твоя случай — обясни Ирен, Луничките по лицето й изпъкваха на фона на восъчнобледата й кожа. — И усетих, че някой ме доближава крадешком.

— Кой?

— Не знам. Не го видях. Лечителката… Попаднах на нея, докато му бягах. — Тя преглътна. — След като… взеха тялото й, претърсихме библиотеката до последния сантиметър, но не открихме никого.

Тя поклати глава със стегнати челюсти.

— Съжалявам — пророни искрено Каол. Не само заради загубата на живот, но и заради загубата на мир и спокойствие, на които хаганатът очевидно се бе радвал дълго време. И тъй като вече не смогваше да възпре въпросите си, нито привичния си стремеж към оценка на рисковете, той се поинтересува: — Какви наранявания е имала?

Една част от него не желаеше да научава.

Ирен се облегна на дебелите възглавници на дивана и пухеният им пълнеж сякаш въздъхна под натиска й. След това впери поглед в позлатения таван.

— Срещала съм я из кулата. Беше млада, малко по-голяма от мен. А като я намерих на пода, изглеждаше като отдавна съсухрен труп. Не зърнах нито кръв, нито следа от рани. Сякаш беше… изсмукана.

Сърцето му прескочи от болезнено познатата картина. Валги. Готов бе да се обзаложи на всичко, което имаше.

— И извършителят просто е зарязал тялото на земята?

Тя кимна. Сетне прокара треперливи ръце през косата си и притвори очи.

— Според мен е осъзнал, че е нападнал грешния човек, и е побързал да изчезне от местопрестъплението.

— Защо?

Ирен извърна глава и отвори очите си, помътнели от умора.

И от неподправен страх.

— Тя много прилича… приличаше на мен — програчи. — По телосложение, по цвят на кожата и косата. Който и да е бил… мисля, че е търсел мен.

— Защо? — настоя наново Каол, мъчейки се да си обясни думите й.

— Защото снощи четох за възможния източник на силата, която те е контузила… И оставих няколко книги на масата. А когато стражите преровиха библиотеката, книгите ги нямаше. — Тя преглътна за пореден път. — Кой е знаел, че ще идваш тук?

Кръвта на Каол се смрази въпреки горещината.

— Не го пазехме в тайна. — Инстинктивно посегна с ръка към дръжката на меча си, който обаче липсваше. Онзи меч, който бе хвърлил в Ейвъри още преди месеци. — Не сме обявявали официално, но всеки е могъл да научи. И то дълго преди да пристигнем тук.

Случваше се пак. Тук. Валгски демон бе дошъл в Антика, но дали просто подчинен, или принц — нямаше как да узнаят.

Описанието на Ирен съвпадаше с това на Елин за останките от жертвите на валгския принц във Вендлин, които открили двамата с Роуан. Съвършено здрави хора, превърнати в същински мумии, сякаш Валгите изпиваха душите им.

Каол пророни тихо:

— Принц Кашин подозира, че Тумелун е била убита.

Ирен се надигна от дивана и малкото цвят, задържал се по лицето й, изчезна.

— Тялото на Тумелун не беше съсухрено. Хафиза, Върховната лечителка, лично обяви случая за самоубийство.

Разбира се, имаше вероятност двата смъртни случая да не са свързани, а Кашин да грешеше за сестра си. Една част от Каол се молеше да е така. Но дори да нямаха нищо общо, снощното зверство…

— Трябва да предупредиш хагана — заяви Ирен, като че прочела мислите му.

Той кимна.

— Естествено. На всяка цена ще го предупредя. — Колкото и ужасяваща да беше ситуацията… Можеше да се окаже единственият му шанс за лична среща с хагана. Каол отново огледа изпитото й лице и страха по него. — Съжалявам, че те забърках в това. Засилиха ли охраната в Торе?

— Да — отвърна с немощен шепот лечителката и разтърка лице с длани.

— Ами ти? С ескорт ли дойде дотук?

Тя го стрелна намръщено.

— Посред бял ден? В центъра на града?

Каол скръсти ръце.

— Валгите са способни на всичко.

Тя махна с ръка.

— Нямам намерение да снова сама по тъмни коридори в близко бъдеще. Това важи за всички в Торе. Пък и Хафиза е призовала още стражи… незнайно откъде. Вече са се разположили на постовете си във всеки коридор, на всеки няколко метра из библиотеката.

Обикновените валгски демони превземаха случайни тела, ала принцовете им бяха достатъчно горделиви, че да не си присвояват облика на някакви си дворцови стражи. Предпочитаха телата на хубави млади мъже.

Черен нашийник и мъртва, студена усмивка просветнаха пред очите му.

Каол въздъхна.

— Наистина съжалявам… за лечителката. — Особено ако присъствието му тук бе причината за нападението над нея, ако преследваха Ирен, защото му помагаше. Той додаде: — Трябва да си нащрек. Непрекъснато.

Тя не удостои с внимание предупреждението му и плъзна поглед из стаята, насочвайки го към килимите и едрите палми.

— Момичетата… невръстните ученички… Уплашени са.

„А ти?“

Някога би предложил да стои на пост пред вратата й, да организира войниците, защото познаваше онези твари. Но вече не беше капитан и се съмняваше хаганът и хората му да се вслушат в думите на чуждестранен лорд.

Въпреки това не се сдържа, не съумя да потисне тази част от себе си.

— Как мога да помогна? — попита той.

Ирен се взря в него. Сякаш преценяваше, анализираше нещо. Не в него, а като че ли в нея самата. Ето защо Каол остана неподвижен, вторачил поглед в нея, докато тя потъваше все по-навътре в себе си. Накрая Ирен си пое дъх и каза:

— Давам уроци. Веднъж седмично. След станалото снощи учениците бяха прекалено уморени, затова ги оставих да поспят днес. Тази вечер ще има бдение за… за убитата лечителка. Утре обаче… — Тя прехапа долната си устна и пак се замисли за кратко, преди да добави: — Бих искала да присъстваш.

— Какви уроци?

Ирен заусуква с пръст една от тежките си къдрици.

— В Торе няма такса за обучение, но си плащаме по други начини. Някои помагат с готвенето, прането и чистенето. Когато постъпих тук, Хафиза… казах й, че умея всички тези неща. От доста време ги изпълнявах. Тя ме попита какво друго мога, освен да лекувам, а аз й отговорих… — Ирен отново прехапа устна. — Преди време получих ценно обучение по самоотбрана. Как да се предпазиш от нападатели. Обикновено от мъжки пол.

Каол едва се удържа да не погледне към белега, минаващ през гърлото й. Да не гадае дали го бе получила след въпросното обучение, или дори то не се беше оказало достатъчно.

Ирен въздъхна през носа си.

— Казах на Хафиза, че имам някои знания по въпроса и че… съм обещала на човека, който обучи мен самата, да предам уменията си на възможно най-много жени. Така и правя. Веднъж седмично преподавам самоотбрана на ученичките. И на всички лечителки, слугини или библиотекарки, които желаят да научат нещо.

Тази фина жена с нежни ръце… Животът обаче вече му беше показал, че силата понякога се спотаяваше зад най-неочакваните лица.

— Момичетата са страшно уплашени. В Торе от дълго време не е съществувала опасност. И смятам, че ще е много полезно, ако дойдеш в часа ми утре, за да им предадеш от твоите знания.

Той заби поглед в нея. Сетне примигна.

— Съзнаваш, че съм прикован в този стол, нали?

— Е, и? Устата ти работи.

Нахакани, уверени думи.

Той примигна отново.

— Вероятно няма да ме приемат за особено убедителен съветник…

— Да, защото вероятно толкова ще въздишат по теб, че ще забравят да се страхуват.

Третото му, последно примигване я провокира да се позасмее леко. Мрачно. Почуди се как ли би изглеждала усмивката й, ако някога се почувстваше истински развеселена — щастлива.

— Белегът ти придава малко мистериозен вид — заяви тя, преди Каол да си е спомнил за резката през бузата му.

Той продължи да я зяпа втрещено, а Ирен просто стана от дивана, върна се при бюрото и се зае да вади разни неща от чантата си.

— Наистина ли искаш да присъствам?

— Ще трябва да намерим начин да те придвижим до класната стая, но едва ли ще е толкова трудно.

— Може просто да ме набуташ в някоя карета.

Тя се скова и надникна през рамо.

— Запазете си този гняв за нашите упражнения, лорд Уестфол!

Ирен извади някаква стъкленица с масло и я постави на масата.

И не, няма да пътуваш с карета.

— На носилка може би?

Предпочиташе да пълзи до кулата.

— На кон. Чувал ли си за такова животно?

Той стисна страничните дръжки на количката си.

— За езда са нужни крака.

— В такъв случай е добре, че още разполагаш и с двата. — Тя продължи да пробира от другите стъкленици в чантата си. — Тази сутрин говорих с Върховната лечителка. Виждала е хора с подобна на твоята травма да яздят до Торе с помощта на специални каиши и подпори. В момента ти ги правят в работилницата.

Каол се замисли.

— Значи си предположила, че ще се съглася да дойда утре.

Ирен най-сетне се обърна към него, стиснала чантата си в ръка.

— Предположих, че ще искаш да яздиш независимо от това.

Той просто я загледа, докато вървеше към него със стъкленица в другата ръка. По лицето й се четеше преди всичко засегнато достойнство. По-добре от онзи суров страх. Той я попита с леко прегракнал глас:

— Възможно ли е според теб?

— Да. Ще дойда призори, за да разнищим заедно как се използват. Урокът ми започва в девет.

Отново да язди — дори да не можеше да ходи, ако можеше поне да язди…

— Моля те, не ми давай празни надежди — промълви дрезгаво той.

Ирен сложи чантата си и стъкленицата на ниската масичка пред дивана и го привика да се приближи.

— Добрите лечителки не вършат подобни неща, лорд Уестфол.

Днес не си бе направил труда да облича жакет и беше оставил колана си в спалнята. Затова просто изхлузи през глава мократа си от пот риза и припряно разкопча панталона си.

— Каол — рече след малко. — Казвам се Каол. Не лорд Уестфол. — Изпъшка, прехвърляйки тялото си от количката на дивана. — Баща ми е лорд Уестфол.

— Е, и ти си лорд.

— Просто Каол.

— Лорд Каол.

Той я прониза с изпитателен поглед, докато разполагаше краката си на дивана. Тя дори не понечи да му помогне.

— А аз си мислех, че още ме презираш.

— Ако помогнеш на момичетата ми утре, ще си помисля.

Съдейки по блясъка в златистите й очи, никак не му се вярваше, но допусна половинчата усмивка по устните си.

— И днес ли масаж?

„Моля те“, едва не добави. Мускулите вече го боляха от упражненията, а и цялото това придвижване между леглото, дивана, количката, ваната…

— Не. — Ирен му направи жест да легне по корем на дивана. — Днес започвам.

— Намерила си необходимата информация?

— Не — повтори тя, сваляйки панталона му с познатата равнодушна експедитивност. — Но след снощи… не ми се ще да отлагам.

— Аз ще… аз мога… — Той стисна зъби. — Ще намерим начин да те защитим, докато проучваш.

Отврати се от собствените си думи, усети ги като вкиснато мляко върху езика си, по гърлото си.

— Допускам, че нападателят го знае — пророни тихо тя, ръсейки капки масло по протежение на гръбнака му. — Но не знам дали точно информацията е нещото, което възнамерява да ми попречи да намеря.

Стомахът му се сви, въпреки че Ирен започна да плъзга ръце, описвайки в широки, успокоителни кръгове по гърба му. Задържа ги близо до петното, разположено в най-горната му част.

— Какво тогава?

Имаше своите подозрения, но искаше да го чуе от нея — да разбере дали и тя смята същото, дали съзнава рисковете като него самия.

— Допускам — подхвана накрая тя, — че не ме преследва само заради темата на проучванията ми, но и защото лекувам точно теб.

Той изви врат да я погледне, а думите й сякаш останаха да кънтят помежду им. Ирен се взираше с повехнало, изнурено лице в петното върху гръбнака му. Едва ли беше мигнала тази нощ.

— Ако си прекалено изтощена…

— Не съм.

Той стисна челюсти.

— Може да подремнеш тук. Аз ще те пазя. — Колкото и безполезен да беше. — После ще работиш по гърба ми…

— Ще работя сега. Няма да позволя на никого да ме сплашва.

Гласът й не трепна.

След миг додаде по-тихо, но все така свирепо:

— Някога живеех в страх от разни хора. Позволявах им да ме тъпчат само защото се боях от последиците, ако не им се подчинях. Дори не знаех как да отказвам. — Ръката й притисна гръбнака му в безмълвна заповед да отпусне глава върху дивана. — В деня, в който стъпих на този бряг, прокудих онова момиче. И за нищо на света няма да го допусна пак. Нито пък ще позволя на някого да ми диктува какво да върша със собствения си живот, да избира пътя ми вместо мен.

Косъмчетата по ръцете му настръхнаха от кипящия гняв в гласа й. Жена от стомана и пращящи въглени. И от дланта й наистина струеше горещина, докато я плъзгаше нагоре по гръбначния му стълб към бялото петно.

— Да проверим дали на него ще му хареса някой да го разиграва — прошепна тя.

Ирен сложи ръка директно върху белега. Каол отвори уста да проговори…

Ала вместо това от нея се изтръгна крясък.

12

Изгаряща, остра като бръснач болка раздра гърба му като безпощадни нокти.

Каол се изви и изрева в агония.

Ирен мигновено махна ръката си и се чу трясък.

Задъхан, Каол се надигна на лакти и намери Ирен седнала на ниската маса пред дивана; стъкленицата се беше прекатурила и маслото течеше по дървената повърхност. Лечителката се взираше в гърба му, в мястото, където допреди малко бе стояла ръката й.

Каол бе лишен от всякакви думи — от всичко, освен от отекваща болка…

Ирен вдигна ръце пред лицето си, завъртя ги насам-натам, сякаш ги виждаше за пръв път.

— Не просто се бунтува срещу магията ми — пророни тя.

Ръцете му отмаляха и той пак се отпусна върху възглавниците, без да откъсва очи от лицето й.

— Мрази я.

— Нали каза, че било просто отзвук, нямало общо с травмата.

— Май съм грешала.

— Роуан не е срещал подобни трудности, докато ме лекуваше.

Името я накара да сбърчи вежди и Каол се прокле наум, задето бе разкрил толкова важна част от миналото си в двореца на подслушваните.

— В съзнание ли беше?

Той се замисли.

— Не. Бях… почти мъртъв.

Ирен забеляза разлятото масло и изруга тихо — съвсем сдържано в сравнение с някои от мръсните усти, с които бе имал удоволствието да общува.

Тя скочи към чантата си, но Каол беше по-бърз — грабна потната си риза от страничната облегалка на дивана и я метна върху разстилащата се локва, преди маслото да е потекло върху скъпоценния килим.

Ирен погледна ризата, сетне и протегнатата му ръка, почти преметната през скута й.

— Или безсъзнанието по време на първото лечение ти е спестило болката, или нещото в теб още не е било… напълно оформено.

Гърлото му сякаш се задръсти.

— Мислиш, че съм обладан от демон?

От нещото, загнездило се в краля, сторило подобни зверства…

— Не. Но понякога болката може да е почти жива. Възможно е и при теб да е така. И може би не иска да те пусне.

— Тогава истинска ли е травмата на гръбнака ми? — едва намери сили да попита.

— Да — отвърна тя и една част от гърдите му хлътна. — Усетих раздробените кости, оплетените и разкъсани нерви. Но за да ги излекувам, за да им върна връзката с мозъка ти… Ще трябва да преодолея този отзвук. Или да го потисна достатъчно, че да ми остави място да работя по теб. — Устните й се стегнаха в мрачна линия. — Тази сянка, нещото, похитило тялото ти, ще се бори да ме спре, да убеди теб самия да ме спреш. Чрез болка. — Очите й бяха бистри, откровени. — Разбираш ли какво се опитвам да ти кажа?

Той отговори с нисък, сипкав глас:

— … че за да постигнеш нещо, ще трябва търпя подобна болка. Многократно.

— Разполагам с билки, с които мога да те приспя, но травма като тази… Струва ми се, че не мога да я преборя сама. А ако ти си в безсъзнание… Страхувам се, че онова нещо може да ти навреди още повече, ако си заклещен при него. Във вътрешния ти свят.

Лицето й сякаш пребледняваше все повече.

Каол вдигна ръката си от масата, от ризата си, превърната в парцал, и стисна нейната ръка.

— Направи каквото трябва.

— Ще боли. Също толкова страшно. Непрекъснато. Вероятно и повече. Ще трябва да се спускам надолу, прешлен по прешлен, чак до основата на гръбнака ти. Да се боря с онова нещо и да те лекувам едновременно.

Той още по-силно впи пръсти в ръката й, толкова малка в сравнение с неговата.

— Направи каквото трябва — повтори.

— Ти също ще трябва да се бориш с него — промълви Ирен.

Каол се скова.

Тя продължи:

— Ако тези паразити се хранят с гостоприемника си… Ако се храни с теб, а в същото време си в добро физическо здраве… — Тя махна към тялото му. — Значи вероятно поглъща нещо друго. Нещо в теб.

— Не долавям нищо.

Тя погледна към сключените им ръце — и измъкна своята. Не я изтръгна ядосано, но действието беше достатъчно красноречиво.

— Може би е най-добре да го обсъдим.

— Какво да обсъдим?

Тя отметна косата си през рамо.

— Случилото се. С какво храниш това нещо.

Дланите му плувнаха в пот.

— Няма нищо за обсъждане.

Ирен се взря настойчиво в него. И той едва не се отдръпна под напора на дълбокия й поглед.

— На мен пък ми се струва, че имаме доста за обсъждане относно последните няколко месеца. Май са били доста… бурен етап от живота ти. Вчера еднолично заяви, че никой не те мрази повече от теб самия.

Меко казано.

— И изведнъж историята ми започна да те интересува?

Тя дори не трепна.

— Да, ако така ще съумея да те излекувам и да се отърва от теб.

Той вирна вежди.

— Ясно. Най-сетне излезе наяве.

Лицето й беше непроницаема маска, която можеше да се мери дори с тази на Дориан.

— Предполагам, че и на теб не ти се стои тук вечно, като се има предвид, че избухва война в нашата родина, както ти я нарече.

— Не е ли наша родина?

Ирен се изправи безмълвно, за да вземе чантата си.

— Нямам желание да споделям каквото и да било с Адарлан.

Разбираше я. Напълно. Вероятно затова и не й казваше в кого бе живял мракът, насадил се в тялото му.

— А ти — продължи Ирен — избягваш настоящата тема. — Тя зарови из чантата си. — Рано или късно ще се наложи да проговориш за случилото се.

— С цялото ми уважение, но не ти влиза в работата.

Тя го стрелна косо.

— Нямаш представа колко тясно свързано е лечението на физически рани с това на емоционалните.

— Приел съм случилото се.

— Тогава с какво се храни нещото в гръбнака ти?

— Не знам.

Не го интересуваше.

Тя най-сетне извади онова, което търсеше в кожената си чанта, и като тръгна обратно към него, стомахът му се сви.

В ръката си държеше дебела пръчка, покрита с тъмна, напълно нова кожа. Неизползвана.

Подаде му я без дори да се замисли. Колко ли пъти беше давала такава на свои пациенти заради лечения, далеч по-тежки от неговото?

— Сега е моментът да ме спреш — заяви Ирен с мрачно изражение на лице. — Ако допуснем, че предпочиташ да обсъдим какво ти се е случило през последните месеци.

Каол просто легна по корем и пъхна пръчката в устата си.

* * *

Несрин посрещна изгрева в небесата.

Намери принц Сартак в кулата на руките час преди зората. Най-горният етаж на минарето беше открит и зад облечения в кожа принц… Несрин се подпря на свода, все още задъхана от изкаченото стълбище.

Кадара беше прелестна.

Всяко от златистите пера на рука блестеше като излъскан метал, а белите й гърди сияеха като девствен сняг. Златните й очи попаднаха върху Несрин още преди Сартак — който закопчаваше седлото върху широкия й гръб — да се обърне към нея.

— Капитан Фалик — каза вместо поздрав принцът. — Рано сте станали.

Небрежни думи, предвидени за подслушващи уши.

— Снощната буря не ми даде да мигна. Дано не ви безпокоя.

— Напротив. — В смътната светлина устата му се кривна в усмивка. — Тъкмо излитам. Реших, че дебелата кокошка трябва сама да си хване закуската за разнообразие.

Кадара се наежи възмутено и тракна с огромния си клюн — напълно способен да откъсне човешка глава с едно щракване. Нищо чудно, че принцеса Хасар още не смееше да припари до птицата.

Сартак се засмя и я потупа по перата.

— Ще ни правите ли компания?

Предложението му накара Несрин внезапно да осъзнае колко нависоко се издигаше минарето. И че Кадара вероятно щеше да полети над него. А в небето от сигурна смърт щяха да я делят само ездачът и седлото, вече поставено на мястото си.

Но да язди рук…

Нещо повече — да язди рук с принц, който можеше и да им предостави ценна информация…

— Нямам особен опит с височините, но за мен ще е чест, принце.

Всичко се разигра за броени минути. Сартак й нареди да замени тъмносиния си жакет с резервния кожен, сгънат в един скрин до далечната стена. Сетне принцът се обърна благовъзпитано, за да смени и панталона си. Тъй като косата й беше едва до раменете, не можеше да я сплете, но той извади от джоба си кожена лента, с която Несрин успя да я пристегне в къса опашка.

— Винаги си носете резервна — посъветва я Сартак. — Иначе ще разресвате косата си седмици наред.

Той пръв се качи на бдителния рук — Кадара се сниши като някоя възголяма пуйка, позволявайки му да я възседне с две гъвкави движения. После принцът подаде ръка на Несрин. Тя опря плахо длан в ребрата на Кадара и веднага се възхити на хладните й пера, гладки като най-изящната коприна.

Очакваше рукът да занервничи, да я изгледа кръвнишки, докато Сартак я издърпваше на седлото пред себе си, но Кадара остана покорна. Търпелива.

Принцът закопча двама им за седлото, проверявайки старателно кожените ремъци. Накрая изцъка с език само веднъж и…

Несрин знаеше, че не е благоприлично да стиска ръцете на принца толкова силно, че чак да счупи костите му. Въпреки това го стори, когато Кадара разпери лъскавите си златни криле и скочи от минарето.

Скочи надолу.

Стомахът й се изстреля право в гърлото. Очите й се насълзиха и зрението й се замъгли.

Вятърът я заблъска, сякаш се мъчеше да я изтръгне от седлото, и тя стисна силно бедра, впила пръсти в ръцете на Сартак върху поводите. Принцът се засмя в ухото й.

Ала светлите сгради на Антика се приближаваха със застрашителна бързина, почти сини под светлината на крехката зора, като че и те летяха към тях, докато Кадара се спускаше надолу, и все по-надолу, досущ като падаща звезда…

Накрая разпери широко криле и се устреми нагоре.

Несрин се радваше, че е пропуснала закуската. Защото несъмнено щеше да се излее през устата й — така брутално се отрази движението на стомаха й.

Само след броени секунди Кадара направи вираж надясно към хоризонта, който тъкмо започваше да порозовява.

Антика се ширна пред тях, смалявайки се все повече и повече, докато рукът ги издигаше в небесата. Докато от града не остана единствено калдъръмен път, плъзнал във всички посоки. И докато Несрин не съзря маслиновите горички и житните поля извън пределите на столицата. Провинциалните имения и малките градчета, пръснати наоколо. Дюните на Северната пустиня отляво. Блещукащите, змиевидни протежения на реките, позлатени от изгряващото слънце, вече подало чело над планините отдясно.

Сартак не говореше. Не й показваше забележителности. Не й посочи дори Сестринския друм, лъкатушещ към южния хоризонт.

Не, сред въздигащата се наоколо светлина, той изцяло отстъпи водачеството на Кадара, която бе завладяла съзнанието й. Рукът ги носеше все по-нависоко, където въздухът захладняваше, а пробуждащото се синьо небе изсветляваше с всеки могъщ размах на крилете му.

Открит простор. Съвършено открит.

Но не като безкрайното море, тягостните вълни и тесния кораб.

Тук можеше… тук можеше да диша истински.

Погледът й не беше достатъчно бърз, не смогваше да попие всичко. Колко малък изглеждаше градът, колко очарователен и девственочист. Земя, превзета от завоевател, а толкова обичана и обгрижвана.

Нейната земя. Нейният дом.

Слънцето и шубраците, и хълмистите степи, които я призоваваха от далечината. Тучните джунгли и оризовите поля на запад; светлите пясъчни дюни на североизток. Всичко това беше повече, отколкото можеше да обходи за цял живот, отколкото Кадара можеше да прелети за един ден. Цял свят. Цял свят, събран тук.

Не разбираше защо баща й го бе напуснал.

Защо беше останал в Адарлан, когато мракът се бе прокраднал в кралството. Защо ги бе задържал в покварен град, в който тя самата рядко отправяше очи към небето или пък имаше шанса да усети полъх, който да не е пропит с отблъскващата, солена миризма на Ейвъри или с вонята на гниещи по улиците отпадъци.

— Мълчалива сте — отбеляза принцът, но думите му прозвучаха по-скоро въпросително.

Несрин му призна на халха:

— Езикът ми е беден да опиша всичко това.

Тя долови как Сартак се усмихва до рамото й.

— И аз така се почувствах по време на първия си полет. И при всеки след това.

— Давам си сметка защо сте останали в лагера като малък. Защо с огромно желание се завръщате там.

Миг затишие.

— Май съм като отворена книга.

— Просто не виждам кой не би пожелал да се завърне там.

— Някои приемат двореца на баща ми като най-пищния на света.

— Такъв си е.

В мълчанието му се таеше осезаем въпрос.

— Дворецът на Рифтхолд далеч не беше толкова приказен, нито пък носеше духа на земята, в която се намираше.

Сартак смотолеви нещо и дълбокият звук отекна в гърба й. Сетне пророни тихо:

— Майка ми преживява тежко смъртта на Тумелун. Заради нея стоя тук.

Несрин изтръпна.

— Безкрайно съжалявам.

За известно време помежду им се загнезди единствено фученето на вятъра.

После принцът рече:

— Говорите за Рифтхолдския дворец в минало време. Защо?

— Чухте какво го е сполетяло. Поне онази част от него, направена от стъкло.

— Да. — Поредното кратко мълчание. — Разбит от кралицата на Терасен. Ваша… съюзница.

— И приятелка.

Той изви тяло около нейното, за да я погледне в лицето.

— Наистина ли?

— Тя е добра жена — отвърна откровено Несрин. — Твърдоглава, да, но… това май важи за всички кралски особи.

— Очевидно тя самата е сметнала предишния крал на Адарлан за толкова твърдоглав, че е решила да го убие.

Премерени думи.

— Той беше чудовище. И заплаха за всички ни. Перингтън, неговата дясна ръка, си остава такъв. Елин стори услуга на цяла Ерилея.

Сартак дръпна поводите и Кадара предприе бавно, плавно спускане към долината на някаква блещукаща река.

— Наистина ли е толкова могъща?

Несрин претегли наум ползите от истината и евентуалното й леко смекчаване.

— И двамата с Дориан притежават завидни магически способности. Но бих казала, че интелектът им е най-силното им оръжие. Грубата сила е безполезна в негово отсъствие.

— Направо е опасна.

— Да — съгласи се Несрин и преглътна сухо. — Има ли… — Не беше обучена в тайните на двусмисления дворцов език. — Съществува ли във вашия двор заплаха, заради която предпочетохте да говорим в небето?

Не е изключено самият той да е заплахата, напомни си тя.

— Вечеряхте с братята и сестрите ми. Видяхте що за хора са. Уредя ли си официална среща с вас, ще го приемат като знак, че съм готов да ви изслушам и дори да се застъпя за каузата ви пред баща ни. Затова ще се впуснат да разсъждават доколко е рисковано или изгодно за тях да ме препънат. И дали не би било в тяхна полза да заемат моята страна.

— А така ли е? Готов ли сте да ни изслушате?

Сартак не отговори дълго време и само писъкът на вятъра изпълваше тишината.

— Ще ви изслушам. И двама ви с лорд Уестфол. Ще чуя онова, което знаете, което ви е споходило. Нямам толкова влияние върху баща си, колкото някои от другите, но той е наясно колко са ми предани рукините.

— Мислех, че…

— Че аз съм любимецът му? — Гърлен, горчив смях. — Навярно имам шанс да ме избере за свой наследник, но хаганът не посочва кой да заеме престола му въз основа на лични чувства. Дори така да е, най-много обича Дува и Кашин.

Добродушната Дува — ясно, но…

— Кашин?

— Той е безкомпромисно предан на баща ни. Никога не е кроил планове зад гърба му, никога не го е предавал. Аз самият съм го правил; служил съм си с машинации, за да получа от всички им това, което желая. Кашин обаче… Може да командва сухоземните ни армии и конниците, да е безпощаден, ако случаят го налага, но с баща ни е неизменно откровен. Едва ли някога се е раждал по-любящ и самоотвержен син. Но когато баща ни си отиде… Страх ме е да си помисля какво биха му причинили другите, ако не приеме властта им; и още по-лошо: как ще понесе смъртта на татко.

Несрин се осмели да попита:

— Вие какво бихте му сторили?

Ще го убиете ли, ако не ви се закълне във вярност?

— Още не е ясно що за заплаха или съюз би предложил. Само Дува и Аргун имат съпрузи, а Аргун още не се е сдобил с потомство. Макар че Кашин, ако му се отдаде възможност, веднага би грабнал онази млада лечителка.

Ирен.

— Странно, че тя не проявява интерес към него…

— Точка в нейна полза. Не е лесно да обичаш хагански син.

Зелената трева, още роена под крехкото слънце, се развълнува като море, когато Кадара прелетя ниско над нея, устремена към буйната река. С огромните си, извити нокти рукът на принца несъмнено можеше да улови килограми риба наведнъж.

Ала Кадара очевидно не преследваше плячка, защото се понесе над реката, издирвайки нещо със зорък поглед…

— Снощи някой е проникнал в библиотеката на Торе — обяви Сартак, следейки полета на рука над тъмносините води. Мъглите над повърхността им целуваха лицето на Несрин, но ледената тръпка от думите на принца я смрази далеч по-надълбоко. — Убил е една лечителка. И то с някаква пъклена сила, която я е превърнала в мумия. Не сме виждали подобно нещо в Антика.

Стомахът на Несрин се преобърна. Подобно описание…

— Кой? Защо?

— Ирен Тауърс е вдигнала тревога. Издирвахме извършителя с часове, но не открихме и следа от него, с изключение на липсващите книги от масата, на която е чела, откъдето я е погнал. Ирен изглеждаше поуплашена, но невредима.

Чела е — снощи Каол й беше казал, че Ирен възнамерявала да проучи в библиотеката раните, нанесени от магия и демони.

Сартак се включи небрежно:

— Имате ли представа какво е проучвала, че да си навлече толкова смъртоносен интерес и кражба на книги?

Несрин се вглъби в себе си. Можеше да е номер — разкриваше й нещо лично за семейството си, за живота си, за да я примами да му издаде някоя от своите тайни. Двамата с Каол не бяха продумали и дума за ключовете, Валгите и Ераван пред хагана и потомците му. Чакаха подходящия момент — и човека, на когото да се доверят. Защото, ако враговете им дочуеха, че издирват ключовете, с които да затворят завинаги Портата на Уирда…

— Не — излъга Несрин. — Но нищо чудно да имаме неизвестни врагове, решени да сплашат и нея, и останалите лечителки, които биха могли да помогнат на капитана. Тоест на лорд Уестфол.

Мълчание. Несрин очакваше да я притисне, докато Кадара прелиташе ниско над реката, сякаш устремена към някаква плячка.

— Сигурно е странно да носите ново звание, и то в компанията на предишния му собственик.

— Назначиха ме за капитан едва броени седмици, преди да напуснем Адарлан. Вероятно ще узная дали е странно чак като се приберем.

— Ако лечението е успешно. И някои от другите ви начинания… може би.

Например да се завърнат с армията на хагана.

— Да — скалъпи тя.

Кадара се спусна рязко и Сартак пристегна ръце около тялото на Несрин, стисвайки бедрата й между своите.

Тя му позволи да я разположи в правилната поза, така че да останат прави на седлото, когато Кадара стрелна нокти към водата, изви гръб и след секунда изхвърли нещо на речния бряг. След още миг връхлетя жертвата си, разкъсвайки я с нокти и клюн. Съществото под нея се бореше отчаяно за живота си, гърчеше се, мяташе се…

Нещо изхрущя. Сетне настана тишина.

Кадара се успокои, наежи се, а после заглади пера. Гърдите и вратът й бяха оплискани с кръв. Имаше малко и по ботушите на Несрин.

— Внимавайте, капитан Фалик — предупреди я Сартак, докато Несрин оглеждаше отблизо плячката на рука.

Съществото бе с гигантско, почти петметрово тяло, покрито с люспи, непробиваеми като броня. Приличаше на блатните зверове на Ейлве, но беше по-едро, по-дебело от кравите, които несъмнено завличаше в речните води.

— По земята на баща ми има неземни красоти — продължи принцът, докато Кадара разкъсваше чудовищния труп, — но и много грозни неща дебнат под повърхността й.

13

Ирен пъхтеше, изпънала крака на килима и облегнала гръб на дивана, върху който лорд Каол лежеше също толкова задъхан.

Устата й беше суха като пясък, а крайниците й трепереха така силно, че едва съумяваше да отпусне ръце в скута си.

Лордът изплю кожената пръчка и тя тупна глухо на пода.

Беше викал дори с нея в устата. Крясъците му й се бяха сторили почти толкова жестоки, колкото самата магия.

Магия като черна дупка. Невиждан, черен ад.

Нейната магия бълваше пулсираща светлина срещу стената, която мракът бе издигнал между върха на гръбнака му и останалата част от него. Ирен знаеше — долавяше интуитивно, — че прескочеше ли я, прехвърлеше ли се директно в основата на гърба му… и там щеше да я намери.

Затова се хвърли срещу нея. И я блъска с магията си, докато не се задъха неимоверно.

Но тъмната стена не помръдваше.

Като че ли й се присмиваше тихичко, съскащо, с древна, ледена злоба.

Тя пак и пак запращаше магията си срещу нея, нападаше я с рояка си от огнени бели светлинки, вълна след вълна, ала… напразно.

Чак накрая, след като магията й не успя да открие пукнатина, пролука, през която да се провре… След като понечи да се оттегли, онази тъмна стена сякаш се преобрази.

Трансформира се в нещо… Друго.

Магията на Ирен рухна пред него. Всяка искра на гняв след смъртта на невинната лечителка изстина скорострелно. Но тя не дръзна да надникне към онова, което чувстваше, че се надига зад нея и изпълва мрака с гласове, отекващи сякаш по дълъг, дълъг коридор.

Накрая обаче застрашителното му присъствие я накара да надзърне през рамо.

Чудовищната стена беше жива. И по нея плаваха образи, сменяха се. Като че гледаше през нечии очи. Инстинктивно усещаше, че не са на лорд Каол.

Крепост от тъмен камък се извисяваше сред пепелявосива, гола планина; кулите й бяха остри като копия, ръбовете и парапетите й — отсечени, резливи като бръсначи. Отвъд нея, обгърнала планинските котловини и долини като мрачно одеяло, необятна армия се стелеше към хоризонта, осеян с безчет светли точки — лагерни огньове.

Ирен позна мястото, знаеше чий флаг се развява над многолюдната войска. Името прокънтя в съзнанието й като чук върху наковалня.

Морат.

Тогава се откъсна. Скочи обратно в ярката светлина и непоносимия зной.

Морат, но дали беше истински спомен, оставен от силата, поразила Каол, или бе образ, който мракът беше измъкнал сред най-кошмарните й страхове…

Не беше истина. Не и в тази стая, окъпана в слънчева светлина, огласяна от бодрото бълбукане на градинския фонтан. А ако армията, за която лорд Каол й бе споменал вчера, в действителност изглеждаше така…

С нея щеше да си има работа. С жертвите на това пълчище, дори войниците в него, ако нещата се объркаха.

Това я очакваше у дома.

Не сега — не биваше да мисли за предстоящото в този момент, не и в негово присъствие. Нямаше да му помогне, ако само се тюхкаше за непрогледното си бъдеще, ако му напомняше пред какво ще трябва да се възправи и самият той, какво можеше да помете приятелите му, докато си седяха в тази стая… Подобни мисли нямаше да са от полза за никого от двама им.

Ето защо Ирен усмиряваше разтрепераните си крайници с всяка дълбока глътка въздух, която вдишваше през носа и издишваше през устата си, позволявайки на магията си да се уталожи, да се презареди, докато съзнанието й се укротяваше лека-полека. Лорд Каол пъхтеше тежко на дивана зад нея и никой от двама им не обелваше и дума.

Не, това нямаше да е най-обикновено лечение.

Но ако отложеше завръщането си, ако останеше тук да го лекува колкото време бе нужно… По онези бойни полета навярно имаше други като него, претърпели подобни травми. Ако намереше начин да изцери неговата, колкото и мъчителен да се окажеше процесът… Да, забавянето можеше да се окаже ползотворно. Стига да съумееше да се изправи отново пред онзи мрак. Да разбере как да го разгроми.

„Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш.“

Трябваше.

Очите й се затвориха. По някое време слугинята се върна с маслата, от които Ирен я беше излъгала, че има нужда. Но като ги съзря, веднага изчезна.

Оттогава се бяха изнизали часове. Дни.

Гладът стягаше стомаха й като възел — изненадващо човешко чувство на фона на часовете борба с тъмнината, през които само отчасти съзнаваше, че е долепила длан до гърба му, че той крещи всеки път, когато магията й се блъснеше в онази черна стена.

Ала нито веднъж не я накара да спре. Нито веднъж не й се примоли за почивка.

Треперливи пръсти докоснаха рамото й.

— Добре… ли… — Думи, изтръгнати от прегоряло, раздрано гърло. Имаше потребност от ментов чай с мед. Ирен можеше да извика слугинята… но първо трябваше да си спомни как се говори. Да потърси собствения си глас. — Добре ли си?

Тя открехна клепачи, когато ръката му се отпусна върху рамото й. Не от умиление или загриженост, а просто защото умората така му бе натежала, че не можеше да я помръдне оттам.

Тя самата също беше изтощена до такава степен, че нямаше сили да отблъсне допира му, както бе сторила по-рано.

— Аз съм тази, която трябва да те попита — смогна да програчи. — Усещаш ли нещо различно?

— Не. — Съвършената безчувственост, спотаена зад думата, говореше достатъчно красноречиво за отчаянието му. След няколко секунди мълчание повтори: — Не.

Тя пак затвори очи. Лечението можеше да отнеме седмици. Месеци. Особено ако не откриеше начин да изтласка стената от мрак.

Опита да помръдне краката си, но без успех.

— Трябва да ти донеса…

— Почини си.

Ръката му стисна рамото й.

— Почини — повтори той.

— Приключихме за днес — обяви Ирен. — Няма да правиш повече упражнения…

— Ти… ти си почини.

Тромави, измъчени думи.

Ирен провлачи поглед към големия часовник в ъгъла. Примигна веднъж. Втори път.

Пет.

Бяха тук от пет часа…

Беше търпял толкова време. Пет часа агония…

Тази идея я накара да свие колене. Опря ръка в ниската масичка, свика сили и с тих стон се надигна малко по малко, докато не застана на крака. Макар и да се олюляваше.

Той пъхна ръце под себе си и мускулите по гърба му се загърчиха от напъна да се надигне.

— Недей! — спря го Ирен.

Каол все пак се надигна. Завидните мускули по ръцете и гърдите му не го предадоха и той съумя да се изправи до седнало положение. После впери премрежен поглед в нея.

— Трябва ти… чай — дрезгаво изрече Ирен.

— Каджа.

Името на слугинята напусна устата му не по-силно от дихание.

Но тя се появи незабавно. Съмнително бързо.

Ирен огледа внимателно лицето й, щом влезе в стаята. Беше ги подслушвала. В очакване.

Без да й се усмихне, Ирен заповяда:

— Ментов чай. С много мед.

— Два — поправи я Каол.

Ирен го стрелна учудено, но все пак седна с усилие на дивана до него. Възглавниците бяха леко влажни — от потта му, осъзна тя, забелязвайки лъскавината по бронзовите му гърди.

Ирен затвори очи. Само за миг.

И проумя, че бе минало доста повече време, чак когато Каджа остави двете фини чаени чаши пред тях. В средата на масата малък железен чайник изпускаше пара. Момичето сипа щедро количество мед в двете чаши, а устата на Ирен бе прекалено суха, езикът й — прекалено тежък, за да я попита дали има желание да им призлее от сладост.

Слугинята разбърка безмълвно чая в двете чаши и подаде първата на Каол.

Той просто я прехвърли на Ирен.

Прекалено уморена, за да се възпротиви, тя обви чашата с ръце и се постара да събере сили, за да я вдигне до устните си.

Лорд Каол като че ли усети това.

И нареди на Каджа да остави неговата чаша на масата. Да напусне.

Сякаш през далечен прозорец Ирен видя как Каол взима нейната чаша и я поднася към устните й.

Хрумна й да отблъсне ръката му.

Да, щеше да го лекува; и не, не беше чудовището, за каквото първоначално го бе взела благодарение на срещите си мъже като него; но да го допусне толкова близо до себе си, да му позволи да се грижи така за нея…

— Или го изпий — изръмжа гърлено той, — или ще висим така още няколко часа.

Тя плъзна очи към него. Погледът му беше трезв, бистър въпреки умората.

Не му отвърна.

— Значи тук теглиш чертата — измърмори Каол по-скоро на себе си, отколкото на нея. — Ти може да ми помагаш, но не позволяваш да ти върна услугата. Изобщо да правя неща, с които се отдалечавам от представата ти за мен.

Беше по-проницателен, отколкото навярно осъзнаваха повечето хора.

И Ирен имаше чувството, че непоклатимостта в наситенокафявите му очи се отразяваше в нейните собствени.

— Пий! — Безапелационна заповед, изречена от мъж, свикнал да му се подчиняват, да се разпорежда. — Презирай ме колкото щеш, но изпий проклетия чай.

А бледата искрица на тревога в очите му…

Мъж, свикнал да му се подчиняват, да, но и свикнал да се грижи за околните, воден от вътрешен импулс, който не можеше да контролира, да изтръгне от себе си.

Ирен отвори устни в знак на мълчаливо примирение.

Той поднесе внимателно порцелановата чаша към устата й и я наклони леко.

Тя отпи премерена глътка. Каол я подкани отново. И тя отпи още веднъж.

Толкова бе уморена. По-уморена отвсякога преди…

Каол притисна чашата към устните й за трети път и Ирен отпи истинска глътка.

Достатъчно. На него му беше по-нужен…

Той долови, че вече може да му се разкрещи, отдръпна чашата от устата й и отпи от нея. Веднъж. Два пъти.

Пресуши я и грабна другата, предлагайки й първата глътка, преди да я изпие до дъно.

Непоносим мъж.

Явно го беше казала на глас, защото устата му се кривна в половинчата усмивка.

— Не си първата, която ме нарича така — заяви с не толкова дрезгав глас.

— И със сигурност няма да съм последната — подхвърли тя.

Каол й отговори със същата крива усмивка и се протегна да напълни и двете чаши. Сложи им мед — по-малко, отколкото Каджа. Необходимото количество. Накрая разбърка чая с уверени ръце.

— Мога да се справя — подхвана Ирен.

— Аз също — отвърна той.

Този път тя съумя да задържи чашата. Каол се увери, че ще може да отпие, преди да вдигне своята към устните си.

— Трябва да вървя.

Идеята да излезе от двореца, камо ли да извърви пътя до Торе и да изкачи стълбите до стаята си…

— Почини си първо. Хапни нещо, сигурно умираш от глад.

Тя го погледна.

— Ами ти?

Беше тренирал сериозно, преди тя да пристигне; вероятно само от това бе прегладнял.

— Аз също. Но не смятам, че ще дочакам вечерята. — После добави: — Защо не ми правиш компания?

Едно беше да го лекува, да работи с него, да му разреши да й сервира чай. Но да вечеря с него — с мъжа, служил на онзи касапин, изпълнявал нарежданията му, докато мрачната армия се е събирала в Морат… Веднага долови пушека в носа си, чу пращенето на алчните пламъци, писъците…

Тя се приведе напред, за да сложи чашата си на масата. И стана. Чувстваше мускулите си сковани, болезнени.

— Трябва да се връщам в Торе — обяви, макар и коленете й да трепереха. — Бдението е по залез.

След цял час, слава на боговете!

Той забеляза, че се олюлява, и посегна да я хване, но Ирен се отдръпна.

— Ще оставя чантата си тук.

Мисълта да я мъкне обратно към кулата…

— Нека ти извикам карета.

— Мога да си поискам на портата — отвърна тя.

Ако някой наистина я преследваше, й се струваше по-сигурно да се прибере с карета.

Наложи й се да се подпира по мебелите, за да не падне. Разстоянието до вратата й се видя безкрайно.

— Ирен.

Едва стоеше на краката си, но спря и се обърна.

— Къде искаш да те чакам за утрешния урок?

Кафявите му очи се бяха прояснили напълно.

Тя се подвоуми дали да не се откаже. Как й беше хрумнало точно него да покани?

Но… пет часа. Пет часа на жестоки болки не го бяха прекършили.

Може би именно затова отказваше да вечеря с него. Щом той не се беше прекършил, и тя нямаше да се прекършва — нямаше да започне да го възприема като нещо различно от слуга на онова чудовище.

— Ще те чакам в централния двор по изгрев.

С мъка събра сили да тръгне, но успя. Сложи единия си крак пред другия и пак, и пак.

Остави го сам в онази стая, все още вторачил очи в нея.

Пет часа на нечовешко тегло, и то не само физическо.

Докато се бореше с тъмната стена, усети, че мракът бе показал и на него какво има от другата й страна.

Покрай нея прелитаха размити образи. Неразгадаеми за очите й, но… чувстваше ги като спомени. Кошмари. Или смесица от двете.

Въпреки това не я беше накарал да спре.

И докато Ирен се влачеше немощно през двореца, една част от нея се питаше дали лорд Каол не я бе спрял не само защото умееше да понася болка, но и защото долавяше някак в себе си, че я заслужава.

* * *

Всичко го болеше.

Каол не си позволи да се замисля за видяното. За всичко, прелетяло през съзнанието му, докато болката го раздираше, изгаряше и смазваше. Труп върху легло. Черен нашийник около гърло. Отсечена глава.

И не можеше да избяга от всичко това. Не и докато Ирен работеше по него.

Затова изтърпя острите нокти на болката, изживявайки кошмарите отново и отново, и отново.

Затова крещя, рева и ви с пълно гърло.

Ирен спря чак когато се срути на пода.

А той остана някак празен. Кух.

Въпреки всичко случило се, Ирен не пожела да му прави компания и минута отвъд необходимото.

Не че я винеше.

Не че имаше значение. Но си напомни, че го бе помолила да й помогне утре.

Доколкото беше способен.

Все още по долни гащи, Каол се нахрани там, където го беше зарязала Ирен. Каджа като че ли не се впечатляваше особено, а и той се чувстваше прекалено скован и уморен, за да спазва благоприличие.

Ако го видеше сега, Елин вероятно щеше да се изсмее. Мъжът, изстрелял се смутено от стаята й, след като тя обяви, че й е дошъл цикълът. Същият сега седеше в тази пищна стая почти гол, без въобще да го е грижа.

Несрин се върна преди залез с пламнало лице и чорлава коса. Един поглед към плахата й усмивка му каза достатъчно. Поне тя бе постигнала известен успех със Сартак. Може би тя беше тази, която щеше да им осигури онова, което той самият не смогваше: съюзническа армия.

Днес бе възнамерявал да говори с хагана за заплахата, надвиснала след снощното нападение. Вече обаче беше късно за уреждане на подобни срещи.

Почти не слушаше Несрин, докато му разказваше шепнешком за вероятната съпричастност на принца. За полета й на гърба на великолепния му рук. Умората толкова му тежеше, че с усилие държеше очите си отворени, макар и да си представяше как руките воюват в небесата с вещици от Железни зъби и уивърните им, макар и да размишляваше кой би оцелял при такава битка.

Напук на всичко съумя да даде заповедта, която сякаш опари езика му: Върви на лов, Несрин!

Ако някой от валгските слуги на Ераван наистина вече върлуваше из Антика, времето не беше на тяхна страна. Щеше да докладва на господаря си за всяка тяхна стъпка, всяко искане. А ако преследваше Ирен — или защото четеше за Валгите, или защото лекуваше Ръката на Адарлан… Не можеше да повери тази мисия на никой тукашен. Единствено на Несрин.

Тя я прие с кимване. Разбирайки защо бе изплюл заповедта си като отрова. Да я изпрати в такава опасност, на лов за враг като този…

Но тя бе вършила подобни неща и в Рифтхолд — напомни му го деликатно. Сънят го зовеше, превръщайки тялото му в чужд, тежък предмет, ала все пак смогна да изрече и последната си молба към нея: Внимавай!

Не се съпротивлява особено, когато му помогна да се прехвърли в количката и го закара в стаята му. Не успя сам да се вдигне до леглото и съвсем смътно усети как двете с Каджа го полагат на дюшека като парче месо.

Ирен — тя никога не правеше подобни неща. Никога не го буташе с количката, когато той можеше и сам. Непрестанно го подканваше да се движи.

Той се чудеше защо. И бе толкова дяволски уморен да се пита именно това.

Несрин каза, че щяла да го извини пред хагана на вечеря, след което отиде да се преоблече. Каол си задаваше въпроса дали слугите чуват стърженето на ножа й в точилото отвъд вратата на стаята й.

Заспа, преди да е излязла. Часовникът във всекидневната далечно-далечно удари седем.

* * *

Тази вечер никой не прояви кой знае какъв интерес към Несрин на вечеря. Никой не й обърна внимание и по-късно, когато си сложи бойните ножове, меча, лъка и колчана със стрели и се запъти към градските улици.

Никой — дори съпругата на хагана.

На път към портите на двореца, докато минаваше с тихи стъпки покрай каменната градина, мярна нещо бяло с крайчеца на окото си и се скри зад една от колоните на вътрешния двор.

Но само след секунда свали ръка от дръжката на дългия нож върху хълбока си.

Облечена в бяла коприна, с разпусната дълга, тъмна коса, Великата императрица се носеше като привидение по една пътека, виеща се покрай каменните участъци на градината. Единствено лунната светлина изпълваше ограденото пространство — лунна светлина и сенки, докато императрицата крачеше напълно сама и сякаш призрачен вятър развяваше семплата й рокля зад гърба й.

Бяла в израз на траур — на смърт.

По лицето й нямаше грим и кожата й изглеждаше много по-светла от тази на децата й. По чертите й не се забелязваше нито капка радост, нито капка живот. Нито пък желание да изпита и двете отново.

Несрин поостана сред сянката на колоната, наблюдавайки как жената се отдалечава, като че бродеше из собствения си сън. Или сред някой пуст, гол ад.

Запита се дали и тя бе скитала по същите пътеки през месеците след смъртта на майка си. Дали и за Великата императрица дните се сливаха един в друг, дали усещаше храната като пепел върху езика си, дали сънят и за нея бе едновременно жадуван и така неуловим.

Чак когато съпругата на хагана свърна зад един гигантски камък, скривайки се от очите й, Несрин продължи напред с леко натежали стъпки.

Под пълната луна Антика приличаше на акварел от преливащи се сини и сребристи нюанси, осеян със златистите ореоли на фенерите покрай ресторанти и сергии на търговци, продаващи кахве и всевъзможни лакомства. Шепа музиканти свиреха на лютни и тъпани и някои от тях бяха толкова даровити, че на Несрин й се прииска да можеше да поспре за малко, но тази вечер потайността и бързината й бяха съюзници.

Ето защо продължи да се придържа към тъмните кътчета, вслушвайки се в звуците на града.

По главните му улици бяха разпръснати множество храмове: едни с мраморни колони, втори с островърхи дървени покриви и изрисувани стълбове, трети — просто дворове с езерца, каменни градини или спящи животни. Трийсет и шест божества бдяха над Антика и из града бяха разпилени тройно повече храмове.

Минавайки покрай тях, Несрин се питаше дали боговете надничат от колоните или иззад изсечените камъни; дали гледат от стрехите на стръмните покриви или иззад петнистите очи на котката, дремеща на стълбите пред един от храмовете.

Тя умоляваше всичките до един да превърнат краката й в пъргави и безшумни, да я отведат до целта й по притъмнелите улици.

Ако валгски пратеник вече бродеше по този континент — или по-лошо… валгски принц… Несрин плъзна очи по покривите чак до гигантската Торе. Кулата сияеше в костенобяло под лунната светлина, подобно на маяк, бдящ над града и лечителките, които го обитаваха.

Каол и Ирен не бяха постигнали напредък днес, но… това не биваше да я притеснява. Напомняше си отново и отново, че няма повод за тревога. Тези неща отнемаха време, макар че Ирен… Очевидно имаше някакви резерви към произхода на Каол. И предишната му роля в служба на империята.

Несрин спря до началото на някаква тясна уличка и изчака група млади гуляйджии да минат покрай нея с пиянска стъпка и вулгарна песен, за която леля й със сигурност би ги нахокала. А сетне би си я припявала тихомълком.

Докато оглеждаше уличката и плоските покриви на околните къщи, погледът й се спря на един образ, изсечен грубо в близката тухлена стена. Бухал с прибрани криле и огромни, вечно облещени очи. Навярно просто вандализъм, но Несрин прокара пъхнатите си в ръкавица пръсти по очертанията му, издълбани в стената на къщата.

Бухалите на Антика. Бяха навсякъде из града, символи на богинята, вероятно най-почитана сред трийсет и шестте божества. Южният континент нямаше върховен бог, но Силба… Тя пак вдигна поглед към величествената кула, сияеща по-ярко дори от двореца в отсрещния край на града. Тук Силба се ползваше с неоспорима власт. За да проникне някой в Торе, да убие една от лечителните й, трябваше да е отчаян. Или напълно умопомрачен.

Или пък валгски демон без всякакъв страх от боговете, тръпнещ само от гнева на господаря си, в случай че се провалеше.

Ако тя беше Валг, къде щеше да се скрие в този град? Откъде щеше да дебне?

Канализацията минаваше под някои от къщите, но далеч не бе като просторната подземна мрежа на Рифтхолд. Ако обаче прегледаше внимателно стените на Торе…

Несрин се устреми към величествената, грейнала кула и се спотаи в сянката на една къща отвъд улицата. Пред нея вече се издигаше масивната стена, обгръщаща цялата територия на Торе.

В железните стойки, поставени по нея, пламтяха факли и стражи стояха на всеки няколко метра по протежението й. И отгоре й. Хагански стражи, ако съдеше по униформите им, вкупом с обичайната стража на Торе със синьо-жълтите им униформи — изобщо толкова много войници, че и муха не можеше да прехвърчи незабелязано. Несрин огледа желязната порта, затворена за нощта.

— Отворена ли е била снощи: това е въпросът. Но стражите не казват.

Тя се завъртя с вирнат до хълбока си нож.

Принц Сартак стоеше облегнат на стената на няколко крачки от нея, вперил взор във внушителната Торе. Над широките му рамене надничаха дръжките на два кръстосани меча, а от колана му висяха дълги ножове. Отново беше заменил официалните дрехи от вечеря с кожените си доспехи за летене — със стоманени пластини по раменете, сребърни накитници и черен шал около врата. Не, не точно шал — парче плат, което да издърпа върху устата и носа си, когато носеше тежката си качулка. За да остане анонимен, неразпознаваем.

Тя прибра ножа си.

— Следите ли ме?

Принцът стрелна тъмни, спокойни очи към нея.

— Не използвахте особена дискретност, когато излязохте през входната порта, въоръжена до зъби.

Несрин се извърна към стените на Торе.

— Нямам причина да се крия.

— И мислите, че нападателят от снощи просто ще се скита по улиците?

Той тръгна към нея и подметките на ботушите му застъргаха едва доловимо по древния калдъръм.

— Реших да проуча как е влязъл. Да се запозная с разположението на комплекса и потенциалните скривалища.

Кратко мълчание.

— Май познавате добре плячката си.

„Но не ви хрумна да ми го споделите тази сутрин“, недоизрече принцът.

Несрин го измери косо.

— Ще ми се да не беше така, но е факт. Ако извършителят е онзи, когото подозираме… През по-голямата част от пролетта и лятото ловях такива като него в Рифтхолд.

Сартак впи поглед в стената. После пророни тихо:

— Колко тежко беше положението?

Несрин преглътна пред напора на низа от спомени, който я връхлетя: телата, тунелите, избухналия стъклен дворец, стената от смърт, полетяла към нея…

— Капитан Фалик!

Деликатна подкана. С по-нежен тон, отколкото бе очаквала да чуе от принц воин.

— Какво знаете от шпионите си?

Сартак стисна челюсти и по лицето му пробягаха сенки.

— Докладваха ми, че в Рифтхолд върлували нечувани кошмари. Хора, които всъщност не били хора. Дяволи от най-мрачните сънища на Вант.

Вант — богинята на мъртвите. Тя властваше над града още преди да се появят лечителките на Силба, а поклонниците й съставляваха загадъчна секта, към която дори хаганът и предците му изпитваха страхопочитание, въпреки че ритуалите на мрачната богиня бяха в пълен разрив с Всевечното небе, към което Великият хаган и дарганите вярваха, че се завръщат след смъртта си. По-рано Несрин бе минала с отривиста крачка покрай храма й от тъмен камък, чийто вход представляваше ониксово стълбище, спускащо се към подземна зала, осветена от свещи, бели като оглозгана кост.

— Но всичко това май не ви учудва — отбеляза Сартак.

— Преди година вероятно щеше.

Той обходи с поглед оръжията й.

— Значи… наистина сте се сблъсквали с такива ужаси.

— Да — призна Несрин. — Не че е имало смисъл, щом вече са превзели града.

Думите й бяха пропити с горчилката, която чувстваше в себе си.

Сартак се замисли.

— Повечето хора биха избягали, вместо да им се опълчат.

Тя нямаше желание нито да потвърждава, нито да отхвърля твърдението му, чиято цел несъмнено бе да я утеши. Благородна постъпка от страна на човек, който не й дължеше нищо. Затова каза просто:

— Одеве… одеве зърнах майка ви. Разхождаше се сама в каменната градина.

Очите на Сартак посърнаха.

— Така ли?

Предпазлив въпрос.

Несрин се подвоуми дали не трябваше да си замълчи, но все пак продължи:

— Споменавам го единствено защото… защото може да е важно за вас.

— Имаше ли страж със себе си? Прислужница?

— Не видях никого.

Тревога стегна лицето му и той пак се облегна на стената.

— Благодаря ви за сведението.

Нямаше право да разпитва, не и когато ставаше дума за най-могъщото семейство на света. Ето защо промълви приглушено:

— Моята майка почина, когато бях на тринайсет. — Тя вдигна очи към почти сияещата Торе. — Предишният крал… знаете как постъпваше с надарените с магия. С лечителките, получили този дар. Затова нямаше кой да спаси майка ми от коварната болест. Лечителката, която все пак успяхме да намерим, ни сподели, че навярно бедата идвала от зловредно образувание в гърдата на майка ми, както и че сигурно щяла да съумее да я излекува, ако магията не бе изчезнала. Ако кралят не я беше забранил.

Не беше разказвала тази история на никого извън семейството. Не знаеше защо я споделя и сега, но все пак допълни:

— Баща ми искаше да я качи на кораб и да я доведе дотук. Отчаяно го искаше. Но по земите ни вече се вихреше война. Всички кораби служеха на Адарлан, а тя беше прекалено болна, за да рискуваме дългия път по суша през Ейлве. Баща ми проучи всяка карта, всеки търговски маршрут. Ала докато намери търговец, съгласен да приеме двама им на кораба си към Антика… Болестта бе приковала майка ми към леглото. Нямаше да оцелее дотук, дори да я бяха качили на кораба.

Сартак я наблюдаваше с неразгадаемо изражение.

Несрин пъхна ръце в джобовете си.

— Затова остана у дома. И всички бяхме с нея, когато… когато се свърши. — Същата онази стара скръб я обгърна, парейки в очите й. — Бяха ми нужни две години да дойда на себе си. — Прошепна след миг. — Да започна отново да усещам слънцето по лицето си, вкуса на храната. Да им се наслаждавам. Баща ми… той крепеше двете ни със сестра ми. Ако е скърбял, то успяваше да го скрие от нас. Изпълваше дома ни с колкото можеше повече радост.

Несрин притихна, колебаеща се как да обясни защо му беше доверила тази история.

След малко Сартак попита:

— Къде са сега? След нападението над Рифтхолд?

— Не знам — въздъхна тя. — Измъкнали са се, но… Не знам къде са избягали, нито пък дали ще съумеят да се доберат дотук сред толкова много опасности по света.

Сартак не продума дълго време, през което Несрин се проклинаше, че не си бе замълчала. Накрая принцът се отблъсна от стената и заяви:

— Ще изпратя дискретна заповед до шпионите ми да се оглеждат за семейство Фалик и да им помогнат, ако случайно пътищата им се пресекат, да се погрижат за безопасността им.

Гърдите й се свиха болезнено, но смогна да пророни:

— Благодаря ви.

Великодушно предложение. Повече от великодушно.

Сартак додаде:

— Моите съболезнования за загубата ви. Колкото и време да е минало. Аз… Като воин израснах ръка за ръка със Смъртта. Но тази трагедия… Нея преживявам най-тежко. И като че ли ми е по-непосилно да понеса скръбта на майка ми, отколкото моята собствена. — Той поклати глава и лунната светлина затанцува по черната му коса. Сетне добави с принудена ведрост: — Защо иначе бих хукнал след вас посред нощ?

Несрин му отвърна с лека, макар и неканена усмивка.

Сартак вирна вежда.

— И все пак ще ми е от помощ да знам какво точно търся.

Тя се замисли какво да му каже — замисли се какво изобщо правеше син на хагана тук.

Когато колебанието й продължи осезаемо дълго, той се засмя тихо.

— Смятате, че аз съм нападнал лечителката? При положение че аз ви казах за случката сутринта?

Несрин му се поклони леко.

— Не желая да ви обидя. — Макар че пролетта видя с очите си как Валгите поробват един друг принц; дори стреля по кралица, за да спаси живота му. — Шпионите ви са прави. В Рифтхолд… Не бива да допускаме подобно нещо в Антика.

— И сте убедена, че убийството в Торе е едва началото?

— Дошла съм дотук, нали?

Мълчание.

Несрин допълни:

— Ако някой, свой или чужд, ви предложи черен пръстен или нашийник, ако забележите някого с такива накити… Не се колебайте. Нито за миг. Атакувайте с всички сили. Единствено с обезглавяване е възможно да ги спрете. Човека в превзетото тяло вече го няма. Не се мъчете да го спасявате. Иначе и вашето ще превземат.

Очите на Сартак отскочиха към меча на хълбока й, към лъка и колчана на гърба й.

— Разкажете ми всичко, което знаете — приглушено настоя той.

— Не мога.

Подобен отказ можеше да й струва живота, но Сартак просто кимна вглъбено.

— Тогава ми разкажете каквото можете.

И тя му разказа. Под стените на Торе му обясни за всичко останало, освен за ключовете, портите и обсебването на Дориан, както и на предишния крал.

През цялото време Сартак не промени изражението си, макар че потриваше съсредоточено челюст.

— Кога възнамерявахте да споделите всичко това с баща ми?

— Веднага щом се съгласи на лична среща.

Той изруга — тихо, но цветисто.

— След смъртта на сестра ни… Трудно му е да се върне към обичайния ни ритъм на работа. Не приема съвети нито от мен, нито от когото и да било.

Тревогата в гласа на принца, подплатена с тъга, накара Несрин да пророни:

— Съжалявам.

Сартак поклати глава.

— Налага се да помисля върху думите ви. На този континент, край родната земя на народа ми… — Той потри врата си. — Като момче съм чувал такива истории на ужасите в кулите на руките. — Прошепна по-скоро на себе си, отколкото на нея. — Май е време да посетя клановата майка. Да изслушам отново разказите й. И да си припомня как са се справили някога с това древно зло. Особено ако наистина се пробужда.

Предания за Валгите… тук? Никога не ги бе чувала в семейството си, но все пак родата й произхождаше от съвсем друга част на континента. Ако рукините знаеха за Валгите или дори се бяха борили с тях…

По съседната улица проехтяха стъпки и двамата се притиснаха към стената на сградата с ръце върху дръжките на мечовете си. Но се оказа просто пияница, залитащ към дома. Мъжът поздрави стражите пред Торе и няколцина от тях му отвърнаха с насмешливи усмивки.

— Минават ли канали под кулата? Стига ли градската канализация до Торе? — попита с притаен глас Несрин.

— Не знам — призна също толкова глухо Сартак. После се позасмя мрачно, сочейки някаква древна решетка сред полегатия калдъръм на уличката. — И все пак за мен ще е чест да ви придружа в разузнаването.

14

Ирен не я беше грижа дали някой ще дойде да я убие в съня й.

След като понесе печалното бдение на свещи във вътрешния двор на Торе и се довлачи до стаята си почти на върха на кулата — с помощта на две ученички, защото се срути още в дъното на стълбището, — вече нищо не я интересуваше.

Готвачката й донесе вечерята в леглото. Ирен успя да преглътне едва хапка, преди да припадне.

Събуди се след полунощ с вилица на гърдите и петно от печено пиле с подправки върху любимата й синя рокля.

Простена жално, въпреки че се чувстваше леко посъживена. Достатъчно, че да стане в сумрака, колкото да се погрижи за човешките си нужди и да издърпа малкото си бюро пред вратата. Натрупа книги и какви ли не други предмети върху него, провери двукратно ключалките и се върна немощно в леглото, без да се преоблече.

Събуди се по изгрев.

Точно когато беше казала на лорд Каол да я чака.

Изруга, отмести бюрото с книгите, махна заключалките и хукна надолу по стълбището.

Беше наредила да занесат специалното седло право във вътрешния двор на двореца, а и предишния ден бе оставила лечителските си принадлежности в стаята му, така че нямаше какво да взима… освен обезумялата си особа. Затова препускаше по безкрайната спирала на Торе, мръщейки се на изсечените бухали, които сякаш я укоряваха, докато прелиташе покрай вратите, и сънливите, недоумяващи лица на лечителки и ученици.

Благодареше се на Силба за възобновителните сили на дълбокия, безпаметен сън, прехвърчайки през двора на Торе по обточените с лавандула алеи и право през току-що отворената порта.

Антика тъкмо се разбуждаше и улиците, за щастие, още пустееха, докато търчеше по тях към двореца, кацнал в отсрещния край на града. Пристигна в двора с трийсет минути закъснение, запъхтяна и плувнала в пот.

Лорд Уестфол бе започнал без нея.

Гълтайки въздух с пълни гърди, Ирен се позадържа до внушителната бронзова порта, все още обгърната в дебели сенки заради клечащото на хоризонта слънце, и загледа яхването.

Както беше инструктирала слугите, търпеливата наглед дореста кобила беше разположена така, че лорд Каол лесно да достигне рога на седлото, протягайки ръка. Каквото и правеше в момента, отчете с немалко доволство Ирен. Но всичко останало…

Е, явно беше решил да не използва дървената платформа, която беше поискала да сковат вместо помощно стъпало. Приспособлението стоеше край още тъмнеещата конюшня до източната стена на вътрешния двор, сякаш категорично бе отказал дори да го доближи и ги беше накарал вместо това да му доведат коня. За да го яхне сам.

Не че Ирен се изненадваше.

Каол не поглеждаше стражите, събрани около него — не и без причина. Мъжете стояха с гръб към нея и тя можеше да разпознае само един-двама по име, но…

Единият пристъпи безмълвно към Каол и му позволи да се подпре със свободната си ръка на покритото му с броня рамо. Лордът се надигна от количката с мощен тласък и кобилата изчака търпеливо да хване с дясната си ръка рога на седлото…

Ирен тръгна към тях чак когато лорд Уестфол се отблъсна от рамото на стража, намествайки се в седлото — макар и на една страна. Каол благодари на стража със сдържано кимване.

Сетне се взря мълчаливо в седлото, преценявайки как да прехвърли единия си крак от другата страна на коня. Бузите му пламтяха и стискаше челюсти. Стражите не помръдваха и присъствието им като че ли го напрягаше все повече и повече…

Докато не полегна назад в седлото, прехвърляйки десния си крак над рога. Стражът, който му бе помогнал, се спусна да го подпре отзад; втори скочи от другата страна да го прихване, ако се преметне от гърба на коня, но Каол дори не залитна.

Имаше невероятен контрол върху мускулатурата си. Мъж, обучил тялото си да му се подчинява при всякакви обстоятелства, дори такива като настоящите.

И — вече беше на седлото.

Каол каза нещо на стражите и те заотстъпваха назад, след това се наведе първо на едната, а после и на другата страна, за да закопчае каишите около двата си крака. Самата шина бе вградена в седлото и му пасваше идеално благодарение на размерите, които Ирен беше дала на жената от работилницата. Целта й беше да стабилизира краката му, замествайки натиска, чрез който щеше да се крепи на гърба на коня с бедра. Поне докато свикнеше да язди по подобен начин. Можеше и изобщо да не са му нужни, но… не пречеше да го подсигури, макар и само за първото яздене.

Ирен избърса потното си чело и благодари на стражите, които вече се връщаха по постовете си. Онзи, който бе помогнал на лорд Уестфол, се обърна към нея и тя му се усмихна широко.

— Добро утро, Шен! — поздрави го на халха.

Младият страж отвърна на усмивката й, докато крачеше към малката конюшня в далечния край на вътрешния двор, а като се разминаваха, й намигна.

— Добро утро, Ирен!

Щом отново погледна напред, Каол вече седеше изправен в седлото, но скованата поза и стегнатата му челюст изчезнаха, докато я гледаше как върви към него.

Ирен поизпъна роклята си, съзнавайки чак когато го достигна, че носи вчерашните си дрехи. С огромно червено петно върху гърдите.

Каол се взря в петното, после и в косата й — о, богове, косата й, — но каза само:

— Добро утро!

Все още задъхана от препускането, тя преглътна.

— Съжалявам, че закъснях.

Дори отблизо шината почти не се забелязваше. Особено с напетата му стойка.

Седеше с гордо изправен гръб на коня и изопнати назад рамене. Косата му още бе влажна от сутрешната вана. Ирен преглътна наново и кимна към неизползваната дървена платформа в отсрещния край на двора.

— Онова също беше предвидено за теб, в случай че не знаеш.

Той вдигна вежди.

— Не ми се вярва да предоставят такива по бойните полета — отговори и кривна уста в усмивка. — Затова по-добре да се науча без помощни средства.

Вярно. Но дори сега, под свежата златиста зора, онова, което бе съзряла в раната му, армията, срещу която вероятно и двамата щяха да се изправят, пробяга в съзнанието й, разтягайки още повече дългите сенки…

Някакво движение привлече окото й и я изтръгна от унеса. Шен водеше малка бяла кобила откъм същите тези сенки. Оседлана и готова за нея. Тя сведе намръщен поглед към роклята си.

— Щом аз ще яздя — обясни простичко Каол, — и ти ще яздиш.

Явно това бе казал на стражите, преди да се разпръснат.

Ирен изпелтечи:

— Не съм… от доста време не съм яздила.

— Щом аз позволих на четирима мъже да ми помогнат с качването на проклетия кон — рече той с все още руменеещи бузи, — и ти ще успееш.

Тонът му й подсказваше колко неловко се бе почувствал. Изражението му също. Но беше стиснал зъби и го беше сторил.

А това, че стражите му помагаха… Ирен си даваше сметка, че съществуват множество причини да не ги погледне за дълго; че не само заради някогашното си положение се напрягаше в присъствието им и отказваше да тренира с тях.

Моментът обаче не беше подходящ за този разговор, нито пък мястото. А и светлината най-сетне започваше да се връща в очите му.

Ето защо тя събра края на полите си в ръка и позволи на Шен да й помогне с яхването.

Роклята й се набра толкова, че разкри по-голямата част от краката й, но тя беше виждала далеч повече голота тук. В същия този двор. Нито Шен, нито някой от другите стражите я погледна. Тя се обърна към Каол, за да му каже да тръгва, ала се натъкна на очите му, заковани върху нея.

Върху крака й, разголен от глезена до средата на бедрото, по-светъл от златистата кожа на по-голямата част от тялото й. Лесно придобиваше слънчев загар, но от месеци не бе ходила да плува и да се препича на слънце.

Каол долови вниманието й и рязко вдигна очи към нейните.

— Имаш добър седеж — обобщи със същия делови тон, с който тя самата често говореше за телата на пациентите си.

Ирен го стрелна подразнено, после кимна в знак на благодарност към Шен и подкара коня си в ходом. Каол дръпна юздите и потегли с нейното темпо.

Тя му хвърляше по едно око, докато яздеха заедно към портата на вътрешния двор.

Шината го държеше на място. Седлото също.

Той се позагледа в него, сетне вдигна поглед към портата, към събуждащия се град отвъд нея, към кулата, извисила се над всичко, досущ като ръка, разперена в смело приветствие.

Слънчевата светлина се изля през отворената арка, позлатявайки и двама им, но Ирен можеше да се закълне, че не само изгревът озаряваше кафявите очи на капитана, когато поеха по градските улици.

* * *

Не можеше да се сравнява с ходенето, но при всички случаи беше по-добре от седенето в стол.

По-добре от по-добре.

Шината бе неудобна, спъваше всичките му инстинкти на ездач, но… поне го държеше на място. Позволи му да преведе през портата Ирен, която често се вкопчваше в лъка на седлото, напълно забравила за поводите.

Е, явно беше успял да намери единственото нещо, в което не се чувстваше толкова самоуверена.

Мисълта го подтикна да се позасмее тайничко. Особено като я гледаше как непрекъснато подръпва полите си. Колкото и да го беше мъмрила за свенливостта му, и тя самата като че ли се притесняваше да разгалва краката си.

Мъжете по улиците — работници, търговци, градски стражи — вторачваха погледи в нея. И дълго не ги сваляха.

Докато не срещнеха неговия — тогава бързо извръщаха очи.

Каол се погрижи да е така.

Също както се погрижи стражите в двора да не престъпват рамките на благоприличието, когато Ирен дотърча задъхана, с целунато от слънцето, поруменяло лице. Макар и с петно на гърдите, с вчерашната си рокля и с лъснала от пот кожа.

Стори му се унизително да го качват на седлото като чувал с картофи, след като отказа да използва помощната платформа — да знае, че стражите в безупречните им униформи, с блеснали под утринната светлина метални нараменници и дръжки на мечовете им гледат нескопосаните му напъни. Но го преглътна някак. И напълно забрави собственото си унижение, когато съзря одобрителните им погледи в нейна посока. Никоя дама, била тя красива или невзрачна, млада или стара, не заслужаваше да я зяпат така. А Ирен…

Каол придържаше кобилата си близо до нейната. И срещаше всеки мъжки поглед, докато яздеха към величествената каменна кула, бяла като сметана под утринната светлина. Мъжете мигновено извръщаха очи. Някои дори изглеждаха гузно.

Нямаше представа дали Ирен забелязва. Беше прекалено заета да се вкопчва в рога на седлото при всяко по-рязко движение на кобилата, да се напряга, когато животното ускореше крачка, за да изкачи някоя по-стръмна улица, от което тя се разлюляваше върху гърба му и се плъзгаше назад в седлото.

— Приведи се напред! — инструктира я той. — Разпредели равномерно тежестта си.

Това се стараеше да прави и самият Каол, доколкото го позволяваше шината.

Конете се катереха бавно по улиците на града и главите им се люшкаха в такт от напъна.

Ирен го стрелна косо.

— Наясно съм с техниката.

Той вирна вежди в изражение, казващо сякаш: „Не на мен тези“.

Тя се намръщи, но обърна глава напред. И се приведе към гърба на коня, както я бе посъветвал.

Каол спеше като труп, когато Несрин се върна късно миналата нощ, но тя го събуди само колкото да го уведоми, че не е намерила следа от Валги в Антика. Канализацията нямала пряка връзка с Торе, а стените на кулата били опасани с толкова стражи, че никой не можел да се промъкне незабелязано. Той от своя страна бе успял да запази съзнание, колкото да й благодари и да чуе обещанието й, че на следващия ден ще продължи лова.

Ала днешното безоблачно, ясно небе… далеч не се припокриваше с любимия мрак на Валгите. Елин му беше разказвала, че валгските принцове умеели да призовават тъмнина, която поразявала всяко живо същество по пътя си, изцеждайки силиците му докрай. Но дори един Валг в този град, бил той принц или най-обикновен главорез…

Каол прокуди мисълта от съзнанието си, насочвайки свъсен поглед към великанската кула, която надвисваше все по-стремглаво над тях с всяка преодоляна улица.

— Тауърс — подхвана съсредоточено той и надникна към Ирен. — Съвпадение ли е, че носиш такова име, или предците ти произхождат от Торе?

Тя обърна глава към него, стиснала рога на седлото толкова силно, че кокалчетата на пръстите й побеляха. Сякаш се боеше, че може да се прекатури от коня.

— Не знам — призна си. — Тази информация така и не стигна до мен.

Каол се замисли върху думите й, върху начина, по който извърна очи към грейналата снага на кулата, вместо да срещне погледа му. Дете на Фенхароу. Не посмя да попита защо не е успяла да получи отговор. Нито пък къде бе семейството й.

Вместо това посочи с брадичка към пръстена й.

— Върши ли работа фалшивата брачна халка?

Тя се взря във вехтия, изподран пръстен.

— Ще ми се да можех да отрека, но всъщност върши.

— Натъкваш се на подобно отношение дори тук?

В този приказен град?

— Много, много рядко. — Тя размърда пръсти, преди отново да обвие с тях рога. — Стар навик от дома.

За част от секундата си спомни как асасин в окървавена бяла рокля се срутва на входа на казармите. Спомни си отровното острие, с което я бе посякъл онзи мъж, с което бе посякъл още незнайно колко хора.

— Радвам се — отвърна Каол след малко. — Хубаво е, че не се боиш от неща като тези тук.

Дори стражите, колкото и да я оглеждаха, се държаха благопристойно. Ирен дори поздрави единия по име, а той й отговори с искрена сърдечност.

Тя пак се вкопчи в рога на седлото.

— Хаганът е подчинил всичките си поданици на закона — и слуги, и принцове.

Подобна идея не биваше да му звучи новаторски, но… Каол примигна учудено.

— Сериозно?

Ирен сви рамене.

— Така се говори, пък и съм го виждала с очите си. Лордовете нямат право да изкупуват вината за свои престъпления с пари, нито пък да разчитат на името си за помилване. Така онези, които иначе биха се превърнали в улични разбойници, се срещат със строгата ръка на справедливостта и не смеят да я предизвикват. — Тя притихна за секунда. — А ти…

Досети се за какво не й достигаше смелост да го попита.

— На мен ми беше наредено да освобождавам провинили се благородници или просто да извръщам очи. Поне онези, които имаха някаква стойност за двора и армиите на краля.

— Ами новият ти крал? — поинтересува се тя, вторачила поглед в лъка на седлото.

— Той е различен.

Ако изобщо беше жив. Ако се бе измъкнал от Рифтхолд. Каол се насили да добави:

— Дориан отдавна изучава и се възхищава на хаганата. Няма да се учудя, ако въведе някои от неговите закони.

Този път погледът, с който го удостои, беше дълъг, преценяващ.

— Смяташ ли, че хаганът ще се съгласи на съюзничество с вас?

Не й беше споменавал нищо по въпроса, но явно бе очевидно защо са дошли.

— Надявам се.

— Неговите сили наистина ли биха ви помогнали толкова в борбата срещу… злото, за което говориш?

— Надявам се — повтори Каол.

Нямаше смелост да изрече истината на глас, а именно, че войските им бяха малобройни и разпилени, ако изобщо съществуваха още. В сравнение с разрастващото се могъщество на Морат…

— Какво се е случило през последните месеци?

Кротък, предпазлив въпрос.

— Мъчиш се да ми развържеш езика ли?

— Просто искам да знам.

— Нищо важно не се е случило.

В историята му нямаше нищо важно. Ни най-малко.

Тя се умълча и тропотът на копита се настани като единствения звук помежду им в продължение на цяла пресечка. Докато Ирен не заяви:

— Ще трябва да проговориш за случилото се. Рано или късно. Вчера… зърнах малко от него.

— Не е ли достатъчно?

Въпросът му прозвуча пронизващо, подобно на ножа на хълбока му.

— Не и ако от това се храни паразитът в теб. Не и ако примирението с всичко това се окаже разковничето в лечението ти.

— И си сигурна?

Съзнаваше, че трябва да си мери приказките, но…

Ирен се изправи в седлото си.

— Лечението на всяка травма и възстановителният процес след това изискват вътрешно съзерцание.

— Не желая такова нещо. Не ми е потребно. Искам единствено да се изправя на крака, да проходя отново.

Тя поклати глава.

Каол обаче продължи:

— Ами ти? Хайде да сключим сделка: ти ще ми разкриеш най-дълбоките си, мрачни тайни, Ирен Тауърс, а аз ще ти разкрия моите.

Възмущение блесна в изумителните й очи. Той отвърна на кръвнишкия й поглед.

Накрая тя изсумтя и се усмихна леко.

— Упорит си като магаре.

— И по-тежки обиди съм получавал — увери я той и усмивка подръпна единия край на устата му.

— Не се учудвам.

Каол се засмя, улавяйки наченките на същинска усмивка по лицето й, преди Ирен да сведе глава, за да я скрие. Сякаш да се смееш със син на Адарлан беше престъпление.

Въпреки това той задържа погледа си върху нея — върху лицето й, по което още си личеше нотката на шеговитост, върху тежката й, вълниста коса, повявана от утринния морски бриз. И долови, че продължава да се усмихва, докато нещо, свито на топка в гърдите му, започваше да се разпуска.

Останалият път до Торе изминаха в мълчание. Като тръгнаха по широкия, слънчев булевард, водещ към лечителския комплекс на върха на хълма, Каол килна глава назад, за да обгърне кулата с поглед.

Торе беше още по-внушителна отблизо.

Приличаше по-скоро на масивна, заоблена крепост. Множество сгради сякаш я подпираха от всички страни, свързани с най-долните й етажи. Всичко това бе обградено от високи бели стени, чиито железни порти, на които бе изкован обликът на бухал, разгръщащ криле, зееха широко отворени, разкривайки пясъчни на цвят чакълести алеи, обточени с лавандулови и цветни лехи. Не, не бяха цветни лехи. А лехи с билки.

Билки, чиито утринни благоухания изпълниха носа му: босилек, мента, градински чай и много лавандула. Дори конете им като че въздишаха блажено, докато копитата им хрущяха по чакъла.

Стражите с униформи в синьо и жълто — навярно цветовете на Торе — ги пропуснаха веднага и Ирен им кимна признателно. Те дори не надникнаха към краката й. Или не смееха, или не желаеха да я засегнат. Каол извърна очи от тях, преди да му се наложи да срещне въпросителните им погледи.

Ирен пое напред и го преведе през свода към вътрешния двор на комплекса. Прозорците на триетажната сграда, чието извито тяло ограждаше двора, отразяваха ярко светлината на изгряващото слънце, но самото външно пространство…

Освен тихите шумове на пробуждащата се Антика и скриптенето на два чифта копита по бледия чакъл, се чуваше единствено ромонът на двата фонтана до срещуположните стени на двора; водата извираше от отворените като за писък човки на бухали и бълбукаше в дълбоките басейнчета отдолу. Лехи със светлорозови и лилави цветя, видимо поддържани, но и някак диви, следваха извивките на стените между лимонови дръвчета.

Едно от най-успокояващите места, на които някога бе попадал. А в единия край… двайсетина жени с рокли във всички цветове на дъгата, но повечето семпли като тези на Ирен.

Стояха в спретнати редици на чакъла, някои още деца, други дами в разцвета на младостта. Имаше и няколко по-възрастни.

Включително тъмнокожа, белокоса жена, която излезе от предната редица и се усмихна широко на Ирен. Лицето й никога не бе притежавало красота, но в очите й сияеше искра на милосърдие и смиреност, която накара Каол да примигне от удивление.

Всички останали я наблюдаваха, сякаш тя беше оста, около която се подреждаха. Дори Ирен, която й се усмихна, слизайки от коня с видимо облекчение. Някакъв страж дойде да поеме животното и се поколеба, щом забеляза, че Каол не слиза от своето.

Каол не му обърна внимание, а Ирен поразреса с пръсти оплетената си коса и заговори старицата на неговия език:

— Предполагам, че на теб дължа голямата посещаемост тази сутрин?

Небрежни думи, навярно опит да разведри обстановката след случилото се в библиотеката.

Старицата се усмихна, и то с такава топлина… Грееше по-ярко дори от слънцето, надничащо иззад стените на комплекса.

— Момичетата дочули, че днес щял да им преподава чаровен лорд. За малко да ме прегазят по стълбището.

Жената хвърли иронична усмивка на три момичета с пламнали бузи, едва ли на повече от петнайсет, които забиха свенливи погледи в обувките си. А сетне същите те съвсем не дотам свенливо го изгледаха изпод мигли.

Каол едва сдържа смеха си.

Ирен се обърна към него, взирайки се преценяващо в шината и седлото. Хрущенето на приближаващи колела по чакъла изпълни двора.

Шеговитият тон бързо се изпари. Да слезе от коня пред тези жени…

Стига!

Думата проехтя в съзнанието му.

Ако не можеше да преглътне гордостта си пред най-вещите лечителки на света, то заслужаваше страданието си. Беше се съгласил да помогне. И щеше да го стори.

Защото в задната редица наистина имаше няколко по-млади момичета, които изглеждаха пребледнели. Пристъпваха тревожно от крак на крак.

Това убежище, това прекрасно място… Над него се беше спуснала тъмна сянка.

И той щеше да направи всичко по силите си да я прогони.

— Лорд Каол Уестфол — обърна се към него Ирен и махна към старицата, — представям ви Хафиза, Върховна лечителка на Торе Сесме.

Едно от изчервените момичета въздъхна, когато чу името му.

Очите на Ирен танцуваха. Каол обаче кимна за поздрав на възрастната жена, която протегна ръце към него. Кожата й бе като папирус и въпреки това топла като усмивката й. Тя стисна силно пръстите му.

— Наистина сте толкова красив, колкото ви описа Ирен.

— Не съм казвала нищо подобно — изсъска Ирен.

Едно от момичетата се изкиска.

Ирен го стрелна предупредително, а Каол вдигна вежди и каза на Хафиза:

— За мен е чест и удоволствие, милейди!

— Колко е галантен — прошушна друго от момичетата зад него.

„Почакай да ме видиш как слизам от коня“, дощя му се да му каже.

Хафиза стисна ръцете му още веднъж и ги пусна. После се обърна към Ирен. В очакване.

Ирен просто плесна с ръце и обяви на събраните момичета:

— Лорд Уестфол е претърпял тежка травма в долната част на гръбнака и ходенето му е затруднено. Вчера Синдра от работилницата му измайстори тази шина по модел на степните конници, които открай време се сблъскват с подобни контузии.

Тя махна с ръка към краката му и шината.

С всяка нейна дума раменете му се сковаваха. Все повече и повече.

— Ако към вас се обърне пациент в подобно състояние — продължи Ирен, — знайте, че свободата да язди може да се окаже приятна алтернатива на каретата или покритата носилка. Особено ако преди това е водил независим живот. — Тя се позамисли за момент и допълни: — Всъщност дори още с раждането да е имал двигателни затруднения, това е положителен вариант за придвижване по време на лечебния процес.

Просто експеримент. Дори изчервените момичета бяха загубили усмивките си, докато изучаваха шината. Краката му.

Ирен ги попита:

— Коя от вас ще помогне на лорд Уестфол да се прехвърли в стола си?

Вдигнаха се поне дузина ръце.

Той се помъчи да се усмихне. Ала неуспешно.

Ирен посочи няколко момичета, които се спуснаха към него. Никое не вдигна очи по-нагоре от нивото на кръста му, дори не го поздравиха.

Когато момичетата се струпаха около нея, Ирен повиши глас, за да я чуват и онези, които все още бяха в строя.

— Този вариант не е подходящ за напълно обездвижени пациенти, но лорд Уестфол е здрав от кръста нагоре и способен да направлява коня с поводите. Равновесието и безопасността, разбира се, остават важни фактори, но друг такъв е фактът, че мъжеството на лорд Уестфол е с незасегната цялост и чувствителност, което обуславя няколко спънки по отношение на удобството при носене на подобна шина.

Едно от по-младите момичета се изкиска, но повечето само кимнаха, приковали погледи в обсъжданата зона, сякаш седеше гол пред тях. Лицето на Каол пламна и той едва се удържа да не покрие чатала си с ръце.

Две млади лечителки се заеха да разкопчават шината, докато други проучваха каишите и пръчките. И никоя не го поглеждаше в очите. Като че беше нова играчка — нов урок. Чудновато учебно пособие.

Ирен просто продължи:

— Гледайте да не го разклащате прекалено, докато… внимавайте!

Той се стараеше да задържи лицето си безизразно, но май започваха да му липсват дворцовите стражи. Ирен даваше на момичетата строги, категорични инструкции, докато го сваляха от седлото.

Каол дори не понечи да им помогне, нито да им се съпротивлява, макар че едни го дърпаха за ръцете, други го придържаха за кръста и светът се накланяше пред очите му, докато го теглеха надолу. Тялото му обаче тежеше твърде много и той долови как се плъзга по седлото на косъм от падането. Слънцето сякаш прогаряше кожата му.

Момичетата вече пъшкаха. Едно заобиколи от другата страна, за да прехвърли крака му през гърба на коня — поне така му се струваше. Виждаше само къдравата му глава, докато буташе крака му нагоре, а той просто висеше в седлото, позволявайки на трите момичета, стиснали зъби, да го смъкват лека-полека пред мълчаливите, изучаващи погледи на останалите…

Едно от момичетата изпуфтя и изпусна рамото му. Светът този път потъна пред очите му…

Силни, уверени ръце го хванаха на две пети от светлия чакъл, докато момичетата тътреха крака наоколо и сумтяха, мъчейки се да го вдигнат. Бяха го измъкнали от коня, но краката му вече лежаха под него, далечни като високия връх на Торе.

Грохот изпълни главата му.

Обзе го чувство за голота. По-смущаващо от седенето по долни гащи с часове. От ваната със слугинята.

Ирен, хванала рамото му тъкмо преди да забие нос в земята, каза на лечителните:

— Можехте да се справите и по-добре, момичета! Много по-добре в доста отношения. — Тя въздъхна. — Но ще обсъдим грешките ви по-късно. Сега го настанете в стола.

С усилие си налагаше да я слуша, увиснал между момичетата, повечето от които тежаха наполовина по-малко от него. Ирен подсвирна пронизително и отстъпи, за да пусне провинилата се на мястото й.

Някъде наблизо заскрибуцаха колела. Той дори не надникна към количката, бутана от една ученичка. Дори не продума, докато го слагаха вътре, разтърсвайки я цялата.

— По-внимателно! — предупреди ги отново Ирен.

Момичетата се засуетиха, а другите, присъстващи в двора, продължаваха да зяпат. Секунди или минути бяха изтекли от началото на изпитанието? Докато Ирен изреждаше набързо някои свои насоки и наблюдения, Каол стискаше страничните облегалки на стола. Стисна ги още по-силно, когато едно от момичетата се наведе и понечи да докосне обутите му в ботуши крака, да ги подреди подобаващо.

Щом съзря пръстите му да се доближават до прашната черна кожа, в гърлото му се надигнаха толкова много думи и просто усещаше, че ще изригнат от него, че няма да съумее да сдържи предупредителния си рев…

Сбръчкани кафяви ръце хванаха китката на момичето, възпирайки го на броени сантиметри от краката му.

Хафиза каза кротко:

— Позволи на мен.

Момичетата се отдръпнаха назад и Хафиза се наведе да му помогне.

— Приготви дамите, Ирен — подхвърли през едното си кльощаво рамо старицата и Ирен й се подчини, подкарвайки ги обратно към строя.

Ръцете на Хафиза се задържаха върху ботушите му — върху краката му, изпружени в противоположни посоки.

— Аз ли да ги оправя, лорде, или предпочитате вие?

Думите го предадоха, а и не знаеше дали ще смогне да използва собствените си ръце, без да се разтреперят неудържимо, ето защо кимна поощрително на жената.

Хафиза изправи единия му крак и изчака Ирен да се поотдалечи на няколко стъпки от тях, където се зае да показва на ученичките упражнения за разтягане.

— Това е дом на учението — пророни старицата. — По-големите ученици преподават на по-малките. — Въпреки акцента й Каол я разбираше съвсем ясно. — Ирен по инстинкт показа на момичетата как се използва такава шина, лорд Уестфол, за да им демонстрира нагледно как да подходят към пациент с подобни затруднения. Тя самата го е научила чак в степите. На много от учениците ни едва ли ще им се отдаде възможност да стигнат дотам. Не и в близките години.

Каол най-сетне срещна очите на Хафиза и онова, което зърна в тях, го сломи повече от това група фини девойки да го свалят от коня му.

— Моята Ирен ви мисли доброто.

Той не й отвърна. Не знаеше дали разполага с подходящите думи.

Хафиза нагласи и другия му крак.

— Тя има много други белези, милорд. Освен онзи на шията й.

Идеше му да заяви на старицата, че е до болка запознат с това.

Но успя да потисне уязвимостта си, кипящия си гняв.

Обещал бе да помогне на тези момичета, да им предаде от знанията си.

Хафиза сякаш го прочете в очите му — долови го. Затова само го потупа по рамото, изправи се с тихо пъшкане и се върна на мястото си в строя.

Ирен очевидно беше приключила с разтягането; вече стоеше обърната към него и го оглеждаше с интерес. Сякаш с постъпката си Върховната лечителка бе привлякла вниманието й към нещо, което досега й бе убягвало.

Очите й се спряха върху неговите и тя сбърчи вежди във въпросителното „Какво има?“.

Той пренебрегна настойчивостта в погледа й, тревожната искра в него. Скъта унижението надълбоко в себе си и забута количката си към нея. Сантиметър по сантиметър. Чакълът не беше идеалната настилка, но той стисна зъби. Беше дал дума на тези момичета. И нямаше да отстъпи от нея.

— Докъде стигнахме последния път? — попита Ирен едно момиче от предната редица.

— Вадене на око — отвърна то с широка усмивка на лице.

Каол почти се задави.

— Точно така — потвърди Ирен, потривайки длани. — Кой ще го демонстрира?

Вдигнаха се множество ръце и Ирен избра една девойка, която се оказа доста дребничка. Тя самата зае нападателна стойка пред ученичката и я сграбчи с изненадваща сила.

Слабите ръце на момичето обаче се стрелнаха право към лицето на Ирен — с палци към ъглите на очите й.

Каол подскочи в стола си и сигурно щеше да изхвърчи от него, ако момичето не се бе спряло навреме.

— Така. А после? — подкани го спокойно Ирен.

— Извивам палци ей така — момичето изпълни движението във въздуха помежду им, така че всички да видят — и пук!

Някои от момичетата се засмяха спотаено на образния звук.

Елин щеше да се пръсне от радост, ако беше тук.

— Правилно! — възкликна Ирен и ученичката се върна на мястото си в строя. Тогава Ирен се обърна към него и в очите й пак пробяга тревога, но тя просто му обясни: — Това е третият ни урок за този семестър. Засега сме покрили само атаките отпред. Обикновено използваме стражите като доброволни жертви — сред момичетата се разнесе кискане, — но днес искам да ни кажете какво според вас може да стори една дама, била тя млада или възрастна, силна или слаба, при евентуално нападение. Споделете с нас най-основните си ходове и насоки.

Беше обучавал млади мъже, готови да проливат кръв — не да лекуват хора.

Самоотбраната обаче беше първият урок, на който бяха научили него самия и който той даваше на младите си стражи.

Преди да ги провесят от портите на онзи дворец.

С какво им бяха помогнали уроците му в критичния момент?

Нито един. Нито един от групата, която бе обучавал, с която бе работил години наред… Нито един не беше оцелял. Бруло, негов ментор и предшественик, му беше предал всичките си умения, ала с какво се бе оказало от полза това? Всичките му ученици бяха погинали в мъки. Животите, които се бе клел да брани…

Слънцето вече жареше, двата фонтана изпълваха двора с далечния си, мелодичен ромон.

С какво беше помогнало цялото това учене на града му, на народа му в часа на кошмарния щурм?

Той вдигна поглед; редиците от млади жени го наблюдаваха с любопитство.

С очакване.

В даден момент бе решил да изхвърли меча си в Ейвъри, неспособен да понесе тежестта му. Беше го запратил в тъмните, буйни води заедно с всички идеали на капитана на стражата.

И оттогава потъваше, давеше се. Дълго преди гръбнакът му да пострада.

Не знаеше дали изобщо бе опитал да изплува. Не и след като реката погълна меча му. След като остави Дориан в онази стая с баща му и каза на приятеля си — на брат си, — че го обича. Съзнавайки, че го напуска завинаги. Във всеки смисъл на думата.

Каол се насили да поеме въздух. Поне да опита.

Когато мълчанието му се проточи твърде дълго, Ирен дойде до него с все същото объркано, угрижено изражение на лице. Сякаш недоумяваше защо — защо беше толкова… Той стъпка мисълта. Тази и всички други.

Погреба ги в тинестото дъно на Ейвъри, където лежеше онзи меч с орел на дръжката, забравен и ръждив.

После вдигна брадичка и погледна в очите всички момичета, жени и старици. Лечителки, слугини, библиотекарки и готвачки, беше му обяснила Ирен.

— Когато някой ви нападне — подхвана най-накрая, — вероятно ще се помъчи да ви изтласка другаде. В никакъв случай не му го позволявайте. Иначе това ще е лобното ви място. — Посещавал бе достатъчно местопрестъпления в Рифтхолд, беше проучвал достатъчно убийства, за да знае колко вярно бе казаното. — Ако нападателят пробва да ви изтласка от настоящото ви местоположение, вие го превърнете в свое бойно поле.

— Това го знаем — обяви едно от изчервените момичета. — Беше първият урок на Ирен.

Ирен кимна сериозно. Той за пореден път не си позволи да надникне към шията й.

— Настъпване по горната извивка на ходилото? — едва намери сили да се обърне към Ирен.

— И това беше в първия урок — отвърна вместо нея същото момиче.

— А за обезвреждането чрез удар в слабините?

Момичетата закимаха. Ирен очевидно познаваше основните ходове.

Каол се усмихна мрачно.

— А знаете ли как да повалите мъж с моите размери, или още по-едър, и то само с два хода?

Няколко момичета се засмяха, клатейки глави. Реакцията им леко го притесни.

15

Ирен усещаше гнева на Каол като гореща пара, бълвана от врящ чайник.

Не към момичетата. Те веднага го харесаха. Усмихваха се и дори се смееха, колкото и съсредоточено да следяха изчерпателния му, добре формулиран урок, колкото и тежко да надвисваше снощният ужас от библиотеката над тях, над цялата кула — досущ като сив покров. По време на бдението бяха пролели много сълзи, а и тази сутрин, докато препускаше по коридорите на Торе, срещна доста зачервени очи.

За щастие, скръбта се поразсея, когато лорд Каол покани трима стражи да услужат на момичетата с телата си. За да ги мятат в чакъла отново и отново.

Мъжете лесно склониха, навярно защото знаеха, че пострадаха ли, щяха да ги обгрижват най-добрите лечителки извън Доранел.

Каол дори отвръщаше на усмивките — не само на дамите, но за нейно смайване, и на тези на стражите.

Единствено на нея не се усмихна. Нито веднъж.

Намесеше ли се с някой въпрос, докато гледаше как обучава ученичките, лицето му сякаш се вкаменяваше и очите му заблестяваха от скреж. Държеше се повелително с момичетата и острият му поглед не пропускаше нищо. Засечеше ли грешна позиция, коригираше я, преди ученичката да е помръднала и със сантиметър.

Едночасовият урок приключи с мятане на стражите по гръб. Клетите мъже си тръгнаха, накуцвайки, но с широки усмивки на лица. Главно защото Хафиза обеща на всеки от тях по бъчва бира, както и от най-силния й лечебен еликсир. Превъзхождащ впрочем всеки алкохол.

Щом звънците оповестиха, че е станало десет часът, жените се разпръснаха; едни потеглиха към други уроци, втори — към ежедневните си задачи, трети — към пациенти. Шепа от по-вятърничавите момичета останаха да пърхат с мигли пред лорд Уестфол, а едно дори изглеждаше готово да седне в скута му, преди Хафиза да му напомни сухо за купчината с мръсни дрехи, които го чакаха.

Преди да закуцука след ученичката, Върховната лечителка хвърли на Ирен предупредителен, многозначителен поглед.

— Е — обърна се Ирен към Каол, когато отново останаха насаме, с изключение на шумната групичка момичета, надничащи от един от прозорците на Торе.

Когато забелязаха настойчивия взор на Ирен, те чевръсто извърнаха глави, затръшвайки прозореца с бурно хихикане.

Силба да я спаси от девойки в пубертета!

Тя самата никога не бе попадала в тяхната група, не и в този смисъл. Не и с такова безгрижие. Чак миналата есен целуна мъж за пръв път. И никога не се бе заливала от смях така. Мечтаеше си да бе имала този шанс, мечтаеше си за много неща, от които я бяха лишили кладата и онези факли.

— Мина по-добре от очакваното — заяви Ирен на Каол, който гледаше смръщено величествената кула пред тях. — Не се и съмнявам, че другата седмица ще ме молят да се върнеш. Ако имаш желание, разбира се.

Той не отговори.

Тя преглътна сухо.

— Ще ми се днес да опитаме отново, стига да си в състояние. Искаш ли да подсигуря стая тук, или предпочиташ да се върнем в двореца?

Каол най-сетне я погледна в очите. Неговите тъмнееха.

— Дворецът.

Коремът й се сви от ледения му тон.

— Добре — съумя да отвърне и тръгна да търси стражите и конете им.

На връщане яздиха в пълно мълчание. И на отиване към Торе бяха мълчали от време на време, но това мълчание сега беше… напрегнато. Тежко.

Ирен преравяше паметта си за нещо, с което можеше да го е обидила, докато траеше урокът, нещо, което да е забравила. Може би срещата със стражи в разцвета на силите им му бе напомнила за загубеното, беше го запратила по този мрачен път.

Продължи да разсъждава върху това, докато стигнаха двореца, където Шен и още един страж му помогнаха да се настани в количката. Той им благодари със сдържана усмивка.

Сетне стрелна Ирен през рамо в утринния зной.

— Ти ли ще ме буташ, или сам да се оправям?

Тя примигна недоумяващо.

— И сам можеш — отвърна му, засегната от тона му.

— А защо не извикаш някоя от ученичките си? Или пък пет? Или колкото прецениш, че са нужни за един адарлански лорд.

Тя примигна отново. Бавно. И без всякакво предупреждение закрачи отривисто. Дори не провери дали я следва, нито с какво темпо евентуално се случваше това.

Колоните, коридорите и градините на двореца сякаш прехвърчаха покрай нея. Беше толкова устремена към апартамента му, че почти не забеляза, когато някой извика името й.

Осъзна се чак когато го чу втори път — и изтръпна.

Докато се обърне, Кашин, облечен в броня и толкова изпотен, че вероятно досега се бе упражнявал с дворцовите стражи, вече я беше настигнал.

— Търсех те — заяви и кафявите му очи веднага се спуснаха към гърдите й. Не, към петното върху роклята й. Той вдигна вежди. — Ако искаш да я дадем за пране, Хасар със сигурност ще ти намери нещо да облечеш.

Забравила бе, че още е с изцапаната си, омачкана рокля. Не се беше замисляла за окаяния си вид досега. Не се бе и почувствала като същинско добиче.

— Благодаря ти за предложението, но ще се справя.

Отстъпи встрани, за да го заобиколи, но Кашин каза:

— Чух за нападението в библиотеката. Уредих допълнително стражи да идват в Торе всяка вечер след залез и да стоят до сутринта. Никой няма да влезе без наше разрешение.

Постъпваше великодушно — мило. Както винаги.

— Благодаря ти.

Той преглътна с мрачно изражение. Ирен се приготви за следващите му думи, но Кашин пророни единствено:

— Моля те, пази се. Беше пределно ясна по отношение на чувствата си към мен, но…

— Кашин.

— … това не променя факта, че сме приятели, Ирен. Или поне бяхме.

Тя се принуди да вдигне очи към неговите. И да каже:

— Лорд Уестфол спомена… подозренията ти за Тумелун.

Кашин надникна към белите знамена, развяващи се от близкия прозорец. Тя отвори уста, вероятно за да поднесе най-сетне съболезнованията си, да поправи счупеното между тях, но принцът отвърна:

— Тогава разбираш колко сериозна може да е заплахата.

Тя кимна.

— Да. И ще се пазя.

— Добре — беше краткият отговор на принца. Спокойна усмивка превзе лицето му и за миг на Ирен й се прииска да усещаше повече от приятелство към него. Но просто никога не го бе възприемала така. — Как върви лечението на лорд Уестфол? Има ли напредък?

— Известен — уточни уклончиво тя. Да засегнеш принц, пък бил той и някогашен приятел, като си тръгнеш, това определено не беше особено разумно, но колкото повече се проточваше този разговор… Тя си пое дъх. — Ще ми се да можех да остана, за да си поговорим, но…

— Тогава остани.

Усмивката му се разшири. Красив — Кашин беше истински красив мъж. Ако беше друг човек, ако не носеше подобна титла…

Тя поклати глава със стегната усмивка.

— Лорд Уестфол ме очаква.

— Чух, че тази сутрин сте яздили заедно до Торе. Не се ли върна с теб?

Опитвайки да не допуска умолително изражение по лицето си, Ирен направи реверанс.

— Трябва да вървя. Още веднъж благодаря за загрижеността и за стражите, принце.

Титлата му увисна помежду им, прокънтя като ударена камбана.

Ала Ирен продължи по пътя си, усещайки погледа на Кашин, докато не свърна зад ъгъла, където се облегна на стената, затвори очи и въздъхна дълбоко. Глупачка. Мнозина биха я нарекли глупачка, а тя…

— Почти ми е жал за горкия човек.

Отвори очи и съзря Каол да заобикаля ъгъла в количката си, задъхан и все така разгневен.

— Разбира се — допълни той, — бях достатъчно надалеч, за да не ви чуя, но определено видях неговото лице, като си тръгна.

— Не знаеш какво приказваш — отсече невъзмутимо Ирен и пак закрачи към апартамента му, но този път по-бавно.

— Не забавяй темпо заради мен. Дотук стигна за рекордно време.

Тя го стрелна пронизващо.

— С какво успях да те засегна днес?

Равният му поглед не разкриваше нищо, но мощните му ръце продължиха да въртят колелата напред по коридора.

— Е?

— Защо отблъскваш принца? Май някога сте били близки.

Не беше нито моментът, нито мястото за този разговор.

— Не ти влиза в работата.

— Угоди ми.

— Не.

Тя ускори крачка, но Каол лесно я настигна. И не изостана чак до вратите на апартамента си.

Каджа стоеше отпред и Ирен й даде безсмислена заповед:

— Трябват ми сушена мащерка, лимон и чесън — навярно една от старите рецепти на майка й за прясна пъстърва.

Слугинята се поклони и изчезна, а Ирен разтвори широко вратите, задържайки едната, за да мине Каол.

— За твое сведение — изсъска тя, затръшвайки шумно вратите след него, — калпавото ти поведение не помага на никого.

Той спря внезапно по средата на фоайето и Ирен изтръпна при мисълта какво бе причинило това на ръцете му. Каол отвори уста, но мигом я затвори.

Защото вратата на другата спалня се открехна и оттам излезе Несрин с влажна, лъскава коса.

— Чудех се къде си отишъл — обърна се към него, а на Ирен кимна за поздрав. — Рано сте започнали днес.

На Ирен й отне няколко секунди да преподреди ситуацията, да приспособи поведението си към това на Несрин. Тя не беше… ключовата фигура тук. Играеше второстепенна роля на помощник.

Каол разтръска ръце — по дланите им наистина бяха останали червени следи, — но каза на Несрин:

— Ходих до Торе, за да помогна на момичетата с урок по самоотбрана.

Несрин погледна стола му.

— Яздих — уточни той.

Тя стрелна очи към Ирен, напълно пламнали от изумление.

— Ти… как?

— С шина — обясни Ирен. — А сега започваме втория сеанс на лечението.

— И наистина успя да яздиш?

Ирен долови как нещо в Каол се сви… главно защото и с нея се случи същото. Заради недоумението на Несрин.

— Стигнахме само до бърз ход, но да — отвърна Каол със спокоен, равен тон. Сякаш очакваше подобен въпрос от Несрин. Беше свикнал с такива. — Може утре да пробваме в тръс.

Макар че, като не съумяваше да балансира с краката си, друсането… Ирен прерови паметта си за всичко, което знаеше за травмите в слабините. Въпреки това си замълча.

— Може да дойда с вас — обяви Несрин и тъмните й очи се озариха. — Тъкмо ще те разведа из града. Може да те заведа до къщата на чичо.

— Би било хубаво — отговори сбито Каол.

И Несрин го целуна по бузата.

— Отивам у тях за час-два — додаде после. — А след това имам среща… със сещаш се кого. Ще се върна следобед. И тогава наново ще се заема с… мисията си.

Внимателни думи. Ирен не я винеше. Не и след като видя оръжията върху бюрото в стаята й през открехнатата врата. Ножове, саби, няколко лъка и колчани… Капитанът разполагаше с цял арсенал в спалнята си.

Каол само изсумтя одобрително с лека усмивка на лице, а Несрин тръгна към външните врати на апартамента. Спря на прага и се усмихна по-широко, отколкото Ирен я беше зървала да се усмихва досега.

С надежда.

Несрин затвори вратата с тихо щракване.

Щом пак се озоваха насаме, но все още някак чувствайки появата на натрапник, Ирен скръсти ръце.

— Да ти донеса ли нещо, преди да започнем?

Той просто продължи напред с количката — към спалнята си.

— Предпочитам да работим във всекидневната — отбеляза тя, грабвайки чантата от масичката във фоайето, където я беше оставила Каджа, след като вероятно я беше преровила.

— Аз пък предпочитам да агонизирам в леглото си — рече Каол, а сетне подхвърли през рамо: — И да се надяваме, че този път няма да припаднеш на пода.

Той се прехвърли с лекота от стола в леглото и започна да разкопчава жакета си.

— Кажи ми — подкани го отново Ирен, оставайки до вратата. — Кажи ми с какво те обидих.

Той съблече жакета си.

— Освен че ме изложи пред ученичките си в качеството ми на счупена кукла и им заръча да ме свалят от коня като парче месо?

Тя изтръпна, но все пак извади пръчката за захапване, пускайки чантата си на пода.

— И в двореца ти помагат много хора.

— Не толкова много, колкото си представяш.

— Торе е учебно заведение, а хора с твоята контузия ни посещават рядко; обикновено ние ходим при тях. Демонстрирах на ученичките неща, които могат да им помогнат с множество пациенти занапред.

— Да, изложбеният ти, контузен кон. Виж колко смирен бях. Колко послушен.

— Дори не съм си го помислила! Много добре го знаеш.

Той свали ризата си, почти я скъса по шевовете, изхлузвайки я през глава.

— Някакво наказание ли беше това? Задето съм служил на краля? Задето съм от Адарлан?

— Не. — Наистина ли вярваше, че може да се държи толкова жестоко, непрофесионално… — Вече ти казах защо го сторих: исках да им покажа.

— Аз не исках да ме показваш!

Ирен изопна гръб.

Каол се задъха през стиснати зъби.

— Аз не желаех да ме използваш като експонат. Да ги караш да ме местят насам-натам. — Гърдите му се надигаха мощно, белите дробове под мускулите му се издуваха като мехове на гайди. — Можеш ли да си представиш какво е чувството? Да се превърнеш от това — той махна с ръка към нея, към тялото й, краката й, гръбнака й — в това?

Ирен имаше усещането, че земята се изхлузва изпод краката й.

— Знам, че е трудно…

— Да, трудно е. Но ти го направи още по-трудно днес. Караш ме да седя почти гол в тази стая, но никога не се бях чувствал по-гол, отколкото тази сутрин.

Той примигна, сякаш учуден, че го беше изрекъл на глас, че й го беше признал.

— Аз… съжалявам.

Друго не й хрумна да каже.

Гърлото му подскочи.

— Всичките ми цели, всичките ми планове и желания… Просто се изпариха. Остава ми само кралят и нелепото, мижаво късче надежда, че ще оцелеем в тази война и ще намеря начин да придам смисъл на всичко това.

— На кое?

— На всичко, което рухна в ръцете ми. Всичко.

Гласът му пресекна на последната дума.

Очите й запариха. От срам или тъга, не знаеше.

И не желаеше да узнава — какво бе чувството, какво го беше сполетяло. Какво бе предизвикало болката в очите му. Знаеше… знаеше, че той трябва да се изправи лице в лице с него, да говори за него, но…

— Съжалявам — повтори. После добави сковано: — Трябваше да се замисля как ще се почувстваш.

Той задържа очите си върху нея, преди да свали колана си. А после и ботушите си. И чорапите.

— Може да останеш по панталон, ако… ако искаш.

Той обаче го свали. И зачака.

Все така изпълнен с гняв. Вторачил същия презрителен поглед в нея.

Ирен преглътна веднъж. Втори път. Май им бе нужна закуска.

Но да напусне стаята дори за това… Незнайно защо нещо й подсказваше, че оставеше ли го тук, обърнеше ли му гръб…

Между лечителките и пациентите им трябваше да има доверие. Връзка.

Ако му обърнеше гръб сега, едва ли пукнатината помежду им някога щеше да се спои.

Затова просто му махна да се премести към средата на леглото и да се обърне по корем, а тя самата седна на ръба.

Дланта й закръжа над гръбнака му, потънал надълбоко в хлътнатината от мускули.

Не се беше замислила за чувствата му… че изобщо може да има такива. За нещата, които го измъчваха…

Дишането му беше плитко, учестено. Той пророни:

— Да изясним нещо: на мен ли имаш зъб, или на Адарлан като цяло?

Взираше се в далечната стена и входа към банята, запречен от резбования дървен параван. Ирен не позволи на ръката си дори да трепне над гърба му, макар и срамът да се просмука в тялото й.

Не, през последните дни определено не беше в най-добрата си форма. Ни най-малко.

Белегът върху гръбнака му изпъкваше на утринната светлина, а сянката, която ръката й хвърляше върху кожата му, приличаше на тъмен белег близнак.

А нещото, дебнещо под светлото петно… Магията й отново се сгърчи от близостта с него. Снощи беше прекалено уморена, а тази сутрин — прекалено заета, за да се замисли за следващия си сблъсък с онази черна сила. Да си даде сметка какво можеше да види, с какво трябваше да се бори — какво щеше да му се наложи и на него да понесе.

Но Каол бе удържал на думата си, бе предал знанията си на момичетата, независимо от глупавото й, недодялано поведение. И като че ли можеше да му върне услугата единствено изпълнявайки собственото си обещание към него.

Пое си успокоителна глътка въздух. Знаеше, че няма как да се подготви за подобно нещо. Една глътка въздух нямаше да влее нови сили нито в нея, нито в него.

Тя му подаде мълчаливо пръчката с коженото покритие.

Каол я пъхна между зъбите си и стисна.

Ирен го загледа — тялото му, напрегнато в очакване на болката, неразгадаемото му лице.

И промълви приглушено:

— Адарлански войници изгориха майка ми жива, когато бях на единайсет.

Ала преди Каол да отвърне, тя долепи ръка до белега на гръбнака му.

16

Съществуваше единствено мрак. И болка.

Той дереше гърло срещу нея, усещайки съвсем смътно пръчката в устата си.

Изгориха жива изгориха жива изгориха жива

Черната бездна разкри пред него огън. Жена със златисто-кафява коса и почти същия цвят кожа крещеше в агония.

Разкри му изпотрошено тяло върху обляно от кръв легло. Отсечена глава, търкаляща се по мраморен под.

Ти си виновен ти си виновен ти си виновен

Разкри му жена с очи от син пламък и коса от чисто злато, застанала над него с кинжал в ръцете — готова да го забие право в сърцето му.

Искаше му се. Понякога му се искаше да не я бяха спрели.

Белегът на лицето му бе спомен от ноктите й. И когато се погледнеше в огледалото, винаги се сещаше за желанието си да беше умрял в ръцете й. За тялото на леглото и онази студена стая, и писъка. За нашийника около едно бронзово гърло и за чуждата усмивка върху лицето на близък човек. За сърцето, което бе предложил, само за да го хвърли непоискано върху дървените греди на речното пристанище. За момиче асасин, отплавало надалеч, само за да се завърне като кралица. За редица храбри мъже, увиснали по дворцовата порта.

И всичко това събрано в един тъничък белег. Всичко, което не можеше да забрави, нито да прости.

Бездната му го показваше отново и отново.

Бичуваше тялото му с нажежени камшици. И му разкриваше всички тези неща до безкрай.

Показваше му майка му. И брат му. И баща му.

Всичко, което бе изоставил. Всички, които бе предал. Всичко, което мразеше и в което се бе превърнал.

Границите между последните две понятия се размиваха.

Полагаше толкова усилия. Толкова много усилия през последните седмици, месеци.

Ала бездната не искаше и да чуе.

Черен огън се изливаше в кръвта му, във вените му, мъчеше се да изпепели мислите му.

Горящата роза, положена върху нощното му шкафче. Последно сбогом от краля му.

Стараеше се. Стараеше се да запази надежда, но…

Бездната му разкриваше и как млади момичета, почти деца, го свалят от коня му. Дърпат го, теглят го.

Проряза го болка — надълбоко в гръбнака, и не можеше да диша, не можеше да я надвика…

Лумна бяла светлина.

Трепкащ блясък. Далеч, далеч.

Не златистото, червеното или синьото на пламъка. А бяло като ясен, бистър слънчев лъч.

Проблясък сред мрака, подобно на светкавица в тъмна нощ…

Сетне болката отново го прониза.

Очите на баща му — гневните очи на баща му, когато им съобщи, че ще постъпи в стражата. Юмруците му. Умолителният плач на майка му. Мъката по лицето й при последната им среща, когато той напусна Аниел завинаги. Напусна дома си. И заряза брат си, дребничък и уплашен, под властната сянка на баща им.

Брат си, когото замени за друг. Брат си, когото изостави.

Мракът го притисна, смазвайки костите му.

Убиваше го.

Тази болка, тази… тази бездънна, празна яма… го убиваше.

И навярно това щеше да е милост. Не знаеше дали с присъствието си в този отвъден свят постигаше нещо. Дали изобщо си струваше да опитва. Да се връща.

На мрака това му се нравеше. Сякаш се хранеше с отчаянието му.

И стискаше като в менгеме костите му. Караше кръвта да ври във вените му и той крещеше, виеше…

Бяла светлина го блъсна. Заслепи го.

Изпълни бездната.

Мракът изквича, отдръпна се назад, а после се надигна като приливна вълна около него…

Ала бялата светлина го обгърна и черната вълна се разби в нея като в скала.

Светлина в непрогледната бездна.

Топла, кротка, блага светлина. Неустрашима пред мрака.

Като че бе съществувала в тъмното дълго, дълго време — и го познаваше добре.

Каол отвори очи.

Ръката на Ирен се откъсна от гръбнака му.

И лечителката скочи към ризата му, захвърлена върху килима в спалнята.

Каол обаче зърна кръвта, преди да е успяла да я скрие.

Той изплю пръчката, сграбчи я за китката и програчи задъхано:

— Ранена си.

Ирен избърса носа, устата и брадичката си, преди да се извърне към него.

Нямаше как да скрие червените петна по деколтето на роклята си.

Каол се надигна рязко.

— Свещени богове, Ирен…

— Добре съм.

Думите й прозвучаха носово, заглушени от кръвта, която още шуртеше от ноздрите й.

— Това… това случва ли се често?

Той напълни дробовете си с въздух, за да извика някого, друг лечител…

— Да.

— Лъжкиня.

Долови фалша в нейния проточил се отговор. Прозря го в отказа да вдигне очи към неговите. Той отвори уста, на Ирен сложи ръка върху неговата, сваляйки окървавената риза от лицето си.

— Добре съм. Просто ми трябва… малко почивка.

Далеч не изглеждаше добре с толкова кръв по брадичката и устата.

От носа й шурна нова струйка и тя пак притисна ризата му към носа си.

— Поне — подхвана тя през плата и кръвта — петното от по-рано вече не се забелязва.

Жалък опит за шега, но той се усмихна мрачно.

— Мислех, че е част от десена.

Тя му хвърли поглед, пропит с толкова чувство за хумор, колкото и умора.

— Дай ми пет минути и пак ще проникна в…

— Легни. Веднага.

Той се отмести с няколко педи в другата посока.

Ирен стрелна очи към възглавниците, леглото, достатъчно голямо, че четирима души да спят спокойно върху него. След това с пъшкане и притисната до носа риза се строполи върху възглавниците, изхлузи пантофите си и вдигна крака върху дюшека, отмятайки глава назад, за да спре кървенето.

— Какво да ти донеса? — настоя Каол.

Тя се взираше безизразно в тавана. Сама си го беше причинила, докато се мъчеше да му помогне… и вероятно заради вкиснатото му настроение…

Смогна само да поклати глава.

Той я погледа мълчаливо как притиска ризата към носа си. Как кръвта й я напоява, стичайки се на нови и нови талази. Докато най-сетне не понамаля. И не секна напълно.

Носът, устата и брадичката й бяха боядисани в алено, очите й — премрежени или от болка, или от изтощение. Навярно и двете.

Затова я попита:

— Как?

Тя мигом го разбра. И отговори, попивайки кръвта по гърдите си:

— Влязох през белега и беше същото като първия път. Стена, която не успявах да разруша с магията си. Май ми показа…

Пръстите й се вкопчиха в ризата, притисната към окървавената предница на роклята й.

— Какво?

— Морат — пророни тя и Каол можеше да се закълне, че дори птичата песен в градината затихна. — Показа ми някакъв спомен, оставен в теб. Показа ми гигантска черна крепост, гъмжаща от страшилища. И армия, лагеруваща в планината около нея.

Кръвта му се смрази, щом осъзна чий спомен можеше да е това.

— Истина ли е, или… някаква машинация срещу теб?

Както мракът бе използвал собствените му спомени срещу него самия.

— Не знам — призна си Ирен. — Но тогава те чух да крещиш. Не тук, а… там, вътре. — Тя пак избърса носа си. — И си дадох сметка, че онова нещо цели да отвлече вниманието ми с непробиваемата си стена. Ето защо последвах крясъците ти. До теб. — До онова място дълбоко в него. — Беше толкова съсредоточено да те изтезава, че дори не ме усети. — Тя потрепери. — Не знам дали наистина правеше нещо, но… Не можех да го понеса. Да стоя отстрани и просто да гледам, да слушам. Затова го нападнах и съумях да го подплаша, но не съм убедена дали ще го намеря и следващия път. Дали ще ме запомни. Като че ли има… съзнание. Не е живо, но… прилича ми на спомен, пуснат да скита по света.

Каол кимна и помежду им се спусна мълчание. Тя отново изтри носа си и сложи окървавената риза върху нощната масичка.

Незнайно колко минути слънцето пълзя по пода, а вятърът шумоли из палмите отвън.

Докато Каол не продума:

— Съжалявам за майка ти.

Като се замислеше… навярно се беше случило горе-долу около месеците, когато Елин бе претърпяла своята ужасяваща загуба.

На толкова много деца Адарлан бе завещал дълбоки белези… Ако изобщо бе благоволил да ги пощади.

— Тя съчетаваше всичко добро на света — промълви Ирен, обръщайки свитото си тяло на една страна, за да погледа през прозорците отвъд долния край на леглото. — Тя… Оцелях единствено защото…

Ирен не довърши изречението си.

— Постъпила е така, както всяка майка би сторила на нейно място — довърши вместо нея Каол.

Тя кимна.

Лечителите се бяха оказали първите жертви на Адарлан, който бе продължил да ги избива дори след изчезването на магията. Открай време преследваше безпощадно надарените с магически способности лечители. Затова и нямаше да е голяма изненада, ако собствените им съграждани ги бяха предали, за да изкарат малко бързи пари.

Каол преглътна, а след миг каза:

— Кралят на Адарлан обезглави любимата на Дориан пред мен и аз не можах да го спра. Да я спася. А когато реши да ме убие заради плановете ми да го сваля от престола… Дориан се намеси. Нахвърли се срещу баща си, за да ми спечели време. И аз избягах. Избягах, защото… нямаше кой друг да води бунта. Да разпространява мълвата сред хората, до които трябваше да стигне. Позволих му да се изправи срещу баща си, да поеме последствията… и избягах.

Тя го наблюдаваше мълчаливо.

— Но нали сега е добре?

— Не знам. Свободен е. Жив е. Но дали е добре?! Страдал е. Толкова много е страдал. Дори не мога да опиша колко. — Гърлото му се стегна болезнено. — А трябваше аз да съм на негово място. Винаги съм вярвал, че аз ще понеса последствията.

Една сълза се търкулна през носа й.

Каол я попи с пръст, преди да се е стекла по другата страна на лицето й.

Ирен остана вгледана в него в продължение на дълъг момент и слънцето сякаш озари насълзените й очи. Нямаше представа колко време е минало. След колко време беше решила да нападне мрака с магията си — едва ли бе много.

Вратата на апартамента се отвори и затвори толкова приглушено, че на секундата позна Каджа. Звукът обаче откъсна погледа на Ирен от очите му. А без него усети студ. Мъртвешка тишина и студ.

Каол стисна юмрук и сълзата се просмука в кожата му. Стисна го, за да се възпре, за да не обърне лицето й отново към себе си. Копнееше да разгадае мистерията в очите й.

Но тя вдигна глава толкова рязко, че почти го блъсна в носа.

Златото в очите й сякаш лумна.

— Каол — прошепна и той осъзна, че май за пръв път го наричаше така.

Ала Ирен сведе поглед, повличайки и неговия.

Към голото му тяло, голите му крака.

Към пръстите му.

Към пръстите му, които бавно се свиваха и разпускаха. Като че се мъчеха да си припомнят движението.

17

Братовчедите на Несрин бяха на училище, когато почука на дворната врата на прекрасната къща на чичо си и леля си в квартала „Руни“. Откъм прашната улица, отвъд високите, дебели дувари се виждаше само резбованата дъбова врата, подсилена с волути от желязо.

Но когато двамата стражи отвориха външната порта и я поканиха да влезе, пред нея се разкри сенчест, широк двор с настилка от светли камъни, обграден с колони, по които пълзяха пурпурни бугенвилеи. В средата му ромонеше фонтан, украсен с пъстроцветни морски стъкълца.

Къщата беше типична за Антика и за балрунския народ, от който произхождаха Несрин и семейството й. Цялата сграда бе приспособена към пустинния климат, издигната сред слънце и вятър: заради жегата прозорците никога не се изграждаха с южно изложение, а улавящите бриза тесни кули върху покрива й се извисяваха с гръб към пясъчния източен вятър, за да не го допускат в стаите, които охлаждаха. Семейството й нямаше късмета под дома им да минава канал, на какъвто се радваха по-заможните жители на Антика, но високите растения и резбовани дървени навеси хвърляха живителна сянка по ниските етажи около вътрешния двор.

Несрин вдиша дълбоко, крачейки през живописния двор, а леля й я посрещна още на средата му.

— Яла ли си?

Беше яла, но все пак отвърна:

— Пазя се за твоята маса, лельо.

Такъв беше обичайният поздрав между роднини по тези ширини — никой не гостуваше в нечий дом, особено в този на семейство Фалик, без да се нахрани. Поне веднъж.

Леля й — все още знойна, красива жена, чиито четири деца съвсем не я бяха накарали да повехне — кимна одобрително.

— Тази сутрин тъкмо си приказвахме с Брахим, че нашата готвачка е по-добра от онези в двореца.

Откъм горния етаж, иззад прозорец с дървена решетка и изглед към двора, долетя ведър смях. Кабинетът на чичо й. Една от малкото общи стаи на иначе традиционно отредения за спални втори етаж.

— Мери си думите, Захида, че ако хаганът те чуе, може да си присвои скъпата ни готвачка.

Леля й врътна очи към силуета зад богато украсената дървена решетка и хвана Несрин под ръка.

— Клюкар. Все подслушва кой какво си говори в двора.

Чичо й се изкиска, но не каза нищо повече.

Несрин се усмихна широко, позволявайки на леля си да я отведе към просторната им къща, а преди това и покрай статуята на пищната Ина, богиня на хармоничния дом и балрунския народ, разперила ръце в приветствен, но и бранителен жест.

— Сигурно затова всички от семейството на хагана са толкова кльощави: готвачите им не ги бива.

Леля й изпуфтя, потупвайки корема си с длан.

— Аз пък за сметка на това натрупах доста килца през последните години. — Тя намигна на Несрин. — Май наистина ще трябва да се отърва от свидната ни готвачка.

Несрин целуна леля си по кадифената й буза.

— По-красива си сега, отколкото си те спомням като дете — увери я съвсем искрено.

Леля й махна скромно с ръка, но все пак сияеше, докато влизаха в сенчестата, прохладна вътрешност на къщата. Колони крепяха високия таван на дългия коридор; и дървените греди, и мебелите бяха покрити с резби на тучната растителност и изящните животни от далечната им, отдавна напусната родина. Леля й я покани по-навътре в къщата, отколкото би допуснала друг гост — във второто, по-малко дворче зад нея, отредено само за роднини и оборудвано с дълга маса и удобни столове, разположени под сянката на голям навес. По това време слънцето се намираше от другата страна на къщата — именно по тази причина леля й я бе довела тук.

Настани я на стола, намиращ се най-близо до челното място на масата, предназначено за почетния гост, и изтича да поръча на готвачката разхлаждащи напитки.

В тишината Несрин заслуша шумоленето на вятъра сред жасмина, запъплил нагоре по стената на балкона над дворчето. В по-спокоен дом не бе стъпвала, особено като го сравнеше с хаоса в семейната им къща в Рифтхолд.

Горчива болка прониза гърдите й и тя потри мястото с длан. Бяха живи, бяха се измъкнали.

Ала това не отговаряше на въпроса къде ли скитаха сега. Или на какво можеха да се натъкнат из онзи континент, превзет от кошмари.

— Баща ти придобива същото изражение, когато много се вглъби в нещо — отбеляза зад нея чичо й.

Несрин се завъртя в стола си и посрещна с лека усмивка Брахим Фалик. Чичо й беше по-нисък от баща й, но и по-слаб — главно защото не твореше сладкиши за препитание. Не, чичо й си оставаше завидно строен за мъж на неговата възраст, с тъмна коса, леко прошарена със сребристо, като и двете обстоятелства вероятно се дължаха на живота му на търговец, който вечно го поддържаше в движение.

А лицето на Брахим… то беше лицето на Сайед Фалик. Лицето на баща й. Тъй като разликата им бе едва две години, като малки често ги бъркали за близнаци. Ето защо, когато зърна благото му, все така красиво лице, гърлото й се стегна.

— Едно от малкото неща, които съм наследила от него.

И наистина, докато Несрин беше мълчалива, склонна към потъване в себе си, гръмкият смях на баща й огласяше толкова често къщата им, колкото и бодрата песен на сестра й.

Долови, че чичо й я наблюдава, докато заемаше мястото срещу нейното, оставяйки челното за Захида. Тук мъжете и жените управляваха домакинството заедно и децата почитаха съвместната им власт. Несрин лесно се бе вписвала в порядките на своето семейство за разлика от сестра си, която… Е, още помнеше оглушителните препирни между сестра си и баща си, когато Делара поотрасна и си науми да се бори за независимост.

— Изненадан съм — подхвана умислено чичо й, — че капитанът на кралската стража намира време да ни гостува толкова често.

Леля й се суетеше наоколо, носейки поднос със студен ментов чай и чаши.

— Стига, Брахим. Не се оплаквай, че ще спре да идва.

Несрин се вгледа в тях с усмивка, докато леля й им сервираше по чаша чай, след което сложи подноса на масата и зае челното място.

— Реших да намина сега, докато децата са на училище.

Поредният чудесен закон в хаганата: всяко дете, независимо от материалното си състояние, имаше право да посещава училище. Безплатно. В резултат на това почти всички поданици на империята бяха грамотни — много повече от адарланци.

— А пък аз си въобразявах — подхвърли с дяволита усмивка чичо й, — че идваш да ни попееш още малко. Откакто си тръгна онзи ден, децата мяучат твоите песни като улични котки. Сърце не ми дава да им кажа, че гласовете им далеч не могат да се мерят с този на изтъкнатата им братовчедка.

Несрин се изкиска с пламнало лице. Пееше на малко хора — само на роднини. Никога не бе пяла пред Каол или другите, нито дори им беше споменавала, че гласът й е… по-добър от обичайното. Досега не й се беше отдавал повод да го вмъкне в някой разговор, пък и боговете знаеха колко несгодни за пеене бяха последните няколко месеца. Въпреки това бе запяла на братовчедите си по-миналата вечер, и то една от песните, на които я бе научил баща й. Приспивна песен от Антика. До края й и възрастните се бяха присъединили към децата, а леля й дори попиваше сълзите си с кърпичка. След това… е, май нямаше връщане назад.

Сигурно щяха да я изнудват, докато не съжалеше, че изобщо е отворила уста.

Но колко й се искаше да бе дошла само за да им попее. Тя въздъхна, свиквайки силите си.

В настаналата тишина леля й и чичо й се спогледаха. Захида попита едва доловимо:

— Какво има?

Несрин отпи от чая, премисляйки думите си. Чичо й и леля й бяха така учтиви да я изчакат търпеливо. Сестра й от своя страна вече щеше да тресе раменете й, за да изтръгне отговор от нея.

— Миналата нощ някой е нападнал Торе. Убил е една млада лечителка. Извършителят още не е заловен.

Колкото и старателно да бяха претърсвали със Сартак малкото канали под Антика, не бяха открили нито един път, водещ към Торе, нито пък следа от валгско свърталище. Намериха само типичните, противни миризми на града и щъкащи плъхове.

Чичо й изруга, спечелвайки си укорителен поглед от леля й. Но дори Захида потри тревожно гърдите си, преди да попита:

— Чухме слухове, но… Идваш да ни предупредиш ли?

Несрин кимна.

— Нападението съвпада с методите на враговете ни от Адарлан. Ако са пристигнали и тук, може да е заради мен.

Не бе посмяла да им разкрие твърде много. Не защото им нямаше доверие, а защото се боеше, че някой може да ги подслушва. Затова не знаеха нито за Валгите, нито за Ераван, нито за ключовете.

Наясно бяха относно мисията й да събере армия, защото това не беше тайна, но… Не се решаваше да им каже за Сартак, за това, че той и рукините му можеха да се окажат пътят към подкрепата на хагана, че хората му можеше и да знаят нещо за Валгите, което дори те самите не бяха научили за тях в Адарлан. Не рискува дори да им сподели, че е летяла с рука на принца. Не че щяха да й повярват. Колкото и заможно да беше семейството й, богатството беше едно, хаганската кръв — съвсем друго.

Чичо й се намеси:

— Възможно ли е да нападнат семейството ни… за да се доберат до теб?

Несрин преглътна.

— Не ми се вярва, но не бих се учудила. Още… още не се знае дали убийството наистина има нещо общо с мен, или си правим прибързани заключения, но за всеки случай… Идвам да ви посъветвам да наемете още стражи, ако е възможно. — Тя се взря в очите им и сложи ръце върху масата, обръщайки ги с дланите нагоре. — Съжалявам, че донесох такава опасност в дома ви.

Брахим и Захида се спогледаха, а после всеки хвана по една от ръцете й.

— Няма за какво да съжаляваш — отговори леля й.

— Възможността да те видим толкова неочаквано беше същинска благословия — додаде чичо й.

Буца заседна в гърлото й. Ето какво заплашваше да унищожи Ераван.

И все пак някак тя щеше да събере армия. Било то, за да избави семейството си от войната, или пък, за да не я допусне до тези брегове.

Леля й обяви:

— Ще наемем още стражи и ескорт за децата към и от училище. — Тя кимна на съпруга си. — Както и за нас самите, когато излизаме из града.

Брахим допълни:

— Ами ти? Защо се шляеш сама из Антика?

Несрин махна с ръка, макар че загрижеността му я трогна. Въздържа се да ги успокои, че седмици наред е ловувала Валги из канализацията на Рифтхолд, както и че снощи ги е издирвала и в тази под Антика. Разбира се, не им сподели и за дейното си участие в разрушаването на стъкления дворец. Не желаеше да види как чичо й се прекатурва от стола или как прелестната, гъста коса на леля й побелява.

— Аз мога да се грижа за себе си.

Брахим и Захида не изглеждаха толкова убедени, но все пак кимнаха. В същия момент готвачката се появи с широка усмивка и малки чинийки със студена салата в сбръчканите си ръце.

Дълго след това Несрин просто не спираше да поглъща всичката тази храна, която домакините сипваха в чинията й и която наистина можеше да се мери с ястията в двореца. Когато се натъпка до пръсване и пресуши чашата си с чай, леля й подхвърли закачливо:

— Надявах се да ни доведеш гост.

Несрин изсумтя, отмятайки косата от лицето си.

— Лорд Уестфол е доста зает, лельо.

Но щом Ирен го беше качила на кон сутринта… й хрумна, че може наистина да го доведе утре. Да го запознае със семейството си — с четирите деца, които изпълваха къщата с врява и радост.

Леля й отпи глътка от чая си.

— О, не говорех за него. — Двамата със съпруга й се подсмихнаха един на друг. — Имах предвид принц Сартак.

Несрин се радваше, че е изпила чая си.

— Какво за него?

Дяволитата усмивка не напусна лицето на жената.

— Разправят, че някой — тя стрелна многозначително племенницата си — летял с принца вчера призори. На неговия рук.

Несрин някак смогна да прикрие смайването си.

— Да… аз.

Молеше се никой да не я е видял с него снощи, както и да не дочуят Валгите, че е по петите им.

Чичо й се засмя.

— И кога възнамеряваше да ни съобщиш? Децата не бяха на себе си от вълнение, че обичната им братовчедка е яздила самата Кадара:

— Не ми се щеше да се хваля.

Жалко оправдание.

— Хммм — отвърна лаконично Брахим с иронична искрица в очите.

Леля й обаче я наблюдаваше с разбиране, със стоманена сила в кафявите си очи, сякаш и тя не забравяше нито за секунда семейството в Адарлан, което в настоящия момент навярно бягаше към тези брегове. Захида пророни единствено:

— Руките няма дори да трепнат пред уивърните.

Обработка: Shadow Queens, 2018

18

Ирен коленичи на леглото до Каол, загледана в помръдващите му пръсти с разтуптяно сърце.

— Усещаш ли… това?

Каол още се взираше в краката си с пълно недоумение.

— Аз…

Думите заседнаха в гърлото му.

— Можеш ли да контролираш движението?

Той сякаш се съсредоточи.

И пръстите му застинаха.

— Добре — похвали го тя и се настани на дюшека, за да наблюдава от по-близо. — А сега ги размърдай.

Каол отново се концентрира и…

Два от пръстите му се свиха. И още три на другия крак.

Ирен се усмихна — широко. Усмивката се задържа на лицето й, когато обърна глава към него.

Той просто впи очи в нея. В усмивката й. Лицето му придоби вглъбено изражение, което я накара да замръзне.

— Как? — попита.

— Тъмнината… вероятно като стигнах до теб, като изтласках тъмнината с магията си, макар и малко…

Беше ужасяващо. Да го открие сред подобен мрак. Бездната, студът, кошмарната болка…

В началото бе отказвала да види онова, което мракът непрестанно й разкриваше при стената: черната крепост, собствената й съдба, дръзнеше ли да се върне. Отказвала бе да ги види, блъскайки стената, колкото и да я умоляваше магията й да спре, да се оттегли.

Докато… докато не чу него.

Тогава се втурна сляпо, полетя като копие към звука. И го съзря — или поне една част от него. Сякаш това бе основата на връзката между мъжа и травмата му, а не стената пред нервите му, издигаща се високо, високо над нея.

И тя се вкопчи в тази нишка, стисна я силно, колкото и жестоко да я брулеше мракът. Вкопчи се и го разсече с магията си, като че със сърп от светлина… Сякаш с факла прогори мъничка част от него.

Мъничка, но явно достатъчна.

— Това е добре — обяви Ирен, макар и без да имаше смисъл. — Това е прекрасно.

Като не откъсваше очи от нея, Каол отвърна:

— Да, прекрасно е.

Тя внезапно осъзна, че е покрита с кръв, че навярно изглежда потресаващо.

— Да започнем оттук — подхвърли. — Направи няколко упражнения и стига за днес.

Онова, което му бе признала за майка си… Беше го споделила единствено с Хафиза на влизане в Торе. С никой друг. С никой друг още откакто пристигна във фермата на братовчедката на майка си и й се примоли за подслон, за убежище.

Чудеше се колко ли дълго неговата собствена история се бе спотаявала заключена в гърдите му.

— Ала нека първо поръчам храна — отсъди Ирен и надникна към дървения параван пред входа на банята. Сетне сведе поглед към окървавената си рокля. — А докато чакаме… май ще трябва да използвам банята. И да взема назаем от твоите дрехи.

Каол продължаваше да я наблюдава с онзи свой съсредоточен и спокоен маниер. Изражение, каквото за първи път зърваше по лицето му. Сякаш, остъргвайки част от мрака, го бе извадила наяве.

Заедно с мъжа, когото чак сега виждаше.

Ирен недоумяваше какво да стори с новото си откритие. С този нов мъж.

— Вземи каквото искаш — рече накрая Каол с нисък, дрезгав глас.

Тя се спусна от леглото, взимайки със себе си прогизналата от кръв риза, и закрачи към банята със замаяна глава. От кръвозагубата, обясни си наум.

Макар и усмивката да не напусна лицето й през цялото време, докато се къпеше.

* * *

— Откровено казано, чувствам се пренебрегната — провлачи Хасар, изучавайки карти, за които Ирен нямаше смелост да я разпитва.

От отсрещния край на пищно обзаведената й приемна не се виждаха добре, ето защо просто наблюдаваше как принцесата мести насам-натам няколко фигурки от слонова кост, сбърчила съсредоточено тъмните си вежди.

— Рения, естествено — продължи Хасар, плъзвайки една от фигурките пет сантиметра надясно, — твърди, че не трябвало да изисквам толкова много от времето ти, но явно съм се разглезила през последните две години.

Ирен отпи от ментовия си чай, без да отговори. Хасар бе изпратила някаква слугиня да я извика от покоите й за ободряваща напитка, след като научила, че Ирен цял ден лекувала лорд Уестфол в двореца. И наистина — чаят и бисквитите с рожков успяваха да отблъснат прилива на умората й поне за малко.

Приятелството й с принцесата се бе зародило напълно случайно. За едно от първите й учебни посещения Хафиза я беше довела при Хасар, която тъкмо се бе завърнала от двореца си на североизточния бряг, за да се лекува от упорити стомашни болки. Двете бяха почти връстнички и през часовете, в които Хафиза премахваше ужасяващата тения от червата на принцесата, Хасар бе наредила на Ирен да говори.

И тя се подчини, разказвайки и за уроците си, вмятайки от време на време по някоя неприятна история от престоя си в „Бялото прасе“. На принцесата най-много й бяха допаднали тези за пиянските сбивания. Любимата й случка, за която настояваше Ирен да й разкаже поне три пъти през дните, докато Хафиза изваждаше магически умъртвената тения през устата й — едното отверстие или другото, уведомила я бе Върховната лечителка, — беше за младата жена, която беше спасила живота на Ирен, а сетне я бе научила да се отбранява, завещавайки й дори цяло състояние в злато и бижута.

В онзи период Ирен си мислеше, че просто разсейва принцесата, и далеч не очакваше Хасар да помни името й, след като Хафиза извадеше тенията докрай. Но два дни по-късно получи покана за приемната на принцесата, където я завари да се тъпче с всевъзможни лакомства, за да си възвърне загубеното тегло.

Прекалено слаба била, оправдала се беше на Ирен вместо поздрав. Нужен й бил по-сочен задник, който да опипва любовницата й нощем.

Ирен бе избухнала в смях — първия от дълго, дълго време насам.

Хасар само се подсмихна насреща й, предлагайки й пушена риба от множеството реки в долината. Не беше приятелство между равни, но Хасар явно харесваше компанията й и Ирен не можеше да откаже.

Затова принцесата не пропускаше да я привика винаги когато си беше в Антика, а накрая доведе и Рения в двореца, за да я запознае и с баща си… и с Ирен. Ако трябваше да е откровена, Ирен предпочиташе компанията на Рения пред тази на капризната принцеса с остър език, но Хасар бе склонна към ревност и собственическо поведение и обикновено държеше Рения настрана от двора и потенциалните претенденти за вниманието й.

Не че самата Рения й даваше повод за подобни действия. Не, жената — по-голяма от Ирен едва с месец — имаше очи единствено за принцесата. Обичаше я с непоколебима всеотдайност.

Хасар я бе възнаградила с благородническа титла и земи в границите на собствената си територия. Въпреки това в Торе се носеха слухове, че когато Рения влязла в орбитата на Хасар, извикали тайно Хафиза да я лекува от… разни неприятни болести вследствие на предишния й живот. Предишната й професия очевидно. Ирен не беше разпитвала Хасар по въпроса, но като виждаше колко е предана Рения на принцесата, се чудеше дали Хасар не обичаше да слуша толкова често историята за мистериозната спасителка на Ирен именно защото тя самата някога бе срещнала страдащо момиче и му бе подала ръка. А после го беше задържала до себе си.

— Днес се усмихваш повече — отбеляза Хасар, оставяйки стъклената си писалка. — Въпреки тези ужасни дрехи.

— Моите бяха пожертвани за благородна кауза: лечението на лорд Уестфол — обясни Ирен и потри тъпата, пулсираща болка в слепоочията си, която дори чаят и бисквитите с рожков не смогваха да прогонят докрай. — Той беше така добър да ми заеме от своите.

Хасар се подсмихна.

— Някой може да реши, че си загубила дрехите си заради далеч по-приятни занимания.

Лицето на Ирен пламна.

— Е, дано този някой вземе под внимание факта, че съм професионална лечителка от Торе.

— Това би направило клюката още по-ценна.

— Вярвам, че хората си имат по-важна работа от това да шушукат по адрес на безизвестна лечителка.

— Ти си неофициалната наследница на Хафиза. Тази подробност те превръща в относително интересна.

Ирен не се засягаше от прямите й думи. Нито пък уточни пред Хасар, че вероятно скоро ще напусне и Хафиза ще трябва да си търси друга наследница. Едва ли на принцесата щеше да й се понрави, а дори подозираше, че може да я възпре. От толкова време се притесняваше, че Кашин ще е спънка, а всъщност Хасар…

— Е, независимо от това… нямам никакви намерения към лорд Уестфол.

— А би следвало. Той е разсейващо красив. Дори аз се изкушавам, като го гледам.

— Сериозно?

Хасар се засмя.

— Всъщност не. Но напълно бих разбрала, ако ти се изкушиш.

— Двамата с капитан Фалик имат връзка.

— А ако нямаха?

Ирен отпи дълга глътка от чая си.

— Той ми е пациент, а аз съм му лечителка. Има предостатъчно други красавци.

— Като Кашин.

Ирен изгледа смръщено принцесата над черно-златистия ръб на чаената си чаша.

— Постоянно ми натрапваш брат си. Да не би ти да го насърчаваш по въпроса?

Хасар сложи ръка на гърдите си и лакираните й нокти проблеснаха на следобедното слънце.

— Кашин не срещаше трудности с жените, преди ти да се появиш. В началото бяхте толкова близки приятели. Защо да не пожелая отношенията между най-скъпата ми приятелка и брат ми да се задълбочат?

— Защото, ако ти си следващият хаган, може да ни убиеш, в случай че той откаже да ти се подчини.

— Него може би, ако не сведе глава пред мен. А ако излезе наяве, че ти не носиш негово дете, може да те помилвам, след като си подсигуря собствено потомство. Дори ще запазиш богатството си.

Голи, подхвърлени думи. За ужасяващите методи, чрез които тази приказна, огромна империя оставаше непоклатима толкова векове. Щеше й се Кашин да беше тук, за да чуе с ушите си, да проумее.

— А ти как възнамеряваш да си подсигуриш потомство? — поинтересува се Ирен.

С Рения в качеството й на вероятната нова Велика императрица, на Хасар щеше да й се наложи да намери някакъв начин да произведе кръвен наследник.

Принцесата отново се зае да размества фигурките по картата пред нея.

— Вече съм уведомила баща ми, а теб не те засяга.

Ясно. Ако вече бе избрала някого, който да свърши работата… подобно знание беше опасно. Братята и сестра й като нищо можеха да убият човека, на когото Хасар и Рения вярваха достатъчно, че да им помогне за толкова важно събитие. Или биха платили прескъпо за информацията, че двете изобщо се замислят за потомство.

Тогава Хасар отбеляза:

— Чух, че убиецът от библиотеката издирвал теб. — Безпощадна непоколебимост превзе лицето й. — Защо не дойде първо при мен?

Преди Ирен да понечи да отговори, Хасар додаде милостиво:

— Казват, че било странна смърт, нечувана.

Ирен се постара да отблъсне спомена за изпитото, сухо като папирус лице, но не успя.

— Така е.

Принцесата отпи от чая си.

— Не ме интересува дали нападението е било умишлен опит за твоето убийство, или просто долно съвпадение. — Тя остави чашата си с деликатна прецизност. — Когато намеря извършителя, ще го обезглавя собственоръчно.

Хасар потупа с ръка ножницата, захвърлена в единия край на дъбовото й бюро.

Ирен не се съмняваше в заканата й. Въпреки това изтъкна:

— Разправят, че опасността била… значителна.

— Не мога да стоя безучастно, когато някой преследва приятелите ми като животни. — Вече не говореше с гласа на принцеса, а с този на кралица воин. — И когато някой убива и гнети лечителки от Торе.

Хасар можеше да е всякаква, но определено беше предана. До дъното на душата си. Предана на малцината хора, които ценеше. Този факт от самото начало стопляше нещо у Ирен. Да има до себе си човек, чиято дума тежеше на мястото си. Хасар наистина щеше да обезглави убиеца, ако той имаше нещастието да й падне в ръцете. Дори нямаше да му задава въпроси.

Ирен прехвърли в съзнанието си всичко, което знаеше за вероятния извършител, и едва се сдържа да не заяви на принцесата, че обезглавяването всъщност беше най-подходящият начин за справяне с валгски демон.

Освен ако не ставаше дума за следи от такъв, закотвили се в нечие тяло. В ситуация като тази… Колкото и ужасна и изтощителна да бе днешната работа с лорд Уестфол, Ирен съумя да скъта в ума си някои малки късчета информация. Не само заради лечението му, но и за да е подготвена, срещнеше ли Валги отново по бойните полета в родината си. Макар че идеята да се сблъска с тях лице в лице…

Тя отпи успокоителна глътка чай и попита:

— Не ти ли се струва прекалено голямо съвпадение, че сред нас плъзнаха врагове тъкмо когато на Северния континент се разразява война?

Не посмя да спомене смъртта на Тумелун.

— Нищо чудно лорд Уестфол и капитан Фалик да са изпратили свои шпиони по петите ти.

— Не е възможно.

— Защо си толкова сигурна? Те са отчаяни. А отчаянието кара хората да прибягват и до отчаяни мерки, за да постигнат целите си.

— И какво друго може да искат от мен, освен онова, което вече им давам?

Хасар я привика към себе си с пръст. Ирен остави чашата си и закрачи по дебелия син килим към бюрото пред прозорците. Покоите на принцесата предлагаха изглед към тюркоазения залив, към корабите, чайките и бляскавата шир на Тясното море отвъд.

Хасар посочи картата пред себе си.

— Какво виждаш тук?

Ирен мигом разпозна парчето суша и сърцето й се сви. Северният континент — собственият й дом. А червените, зелените и черните фигурки по него…

— Това… армии ли са?

— Това тук са силите на херцог Перингтън.

Хасар разпери пръсти към редицата черни фигурки, пресичащи континента като стена през средата. Имаше и няколко групички от тях на юг.

А на север: малка групичка зелени фигурки. И самотна червена фигурка до бреговете на Рифтхолд.

— Кои са другите?

— Има малка армия в Терасен — отвърна принцесата, хвърляйки насмешлив поглед към зелените фигурки, струпани около Оринт.

— А в Адарлан?

Хасар взе червената фигурка и я развъртя между пръстите си.

— Там армия няма. Дориан Хавилиард остава в неизвестност. Но на север или на юг се е отправил? Или пък на запад, макар че натам има единствено планини. И полудиви племена.

— А тази фигура каква е? — полюбопитства Ирен, забелязала златната пионка, която Хасар дори не бе разположила върху картата.

Принцесата взе и нея.

— Елин Галантиус. Също в неизвестност.

— Не е в Терасен? С армията си?

— Не. — Хасар потупа с ръка листовете, от които се консултираше, докато подреждаше картите пред себе си. Доклади, осъзна Ирен. — Според последните сведения кралицата на Терасен не е в собственото си кралство. Нито в което и да било друго. — Лека усмивка. — Може да разпиташ твоя лорд по въпроса.

— Едва ли ще ми каже.

Сдържа се да не изтъкне, че всъщност не бе неин лорд.

— Тогава може да го насърчиш.

— Защо? — попита предпазливо Ирен.

— Защото искам да знам.

Ирен улова смисъла зад думите й. Хасар настояваше за информация, и то преди да я получат баща й и другите му потомци.

— С каква цел?

— Когато толкова влиятелна персона изчезне, не е повод за радост. Особено ако въпросната персона с лека ръка руши дворци и превзема градове.

Страх. Добре прикрит, но Хасар поне отчиташе вероятността Елин Галантиус да насочи погледа си отвъд собствените си земи.

Ала да превръща Ирен в своя шпионка…

— Смяташ, че нападението в библиотеката има нещо общо с това?

— Смятам, че лорд Уестфол и капитан Фалик не са вчерашни. И знаят, че ако ни накарат да повярваме в заплахата от Перингтън, ще сме по-склонни да се съюзим с тях.

Ирен не вярваше, че играят подобни игри.

— Мислиш, че действат в подкрепа на Елин Галантиус? Или от страх, че може да загубят могъщ съюзник като нея?

— Това искам да узная. Както и местонахождението на кралицата. Или поне тяхното предположение.

Ирен се насили да не отмества очи от настойчивия поглед на принцесата.

— И защо да ти помагам?

Тя се усмихна — досущ като котка на Баст.

— Като изключим факта, че сме си толкова близки приятелки? Няма ли с какво да подсладя предложението си, скъпа Ирен?

— Имам си всичко.

— Да, нека ти припомня, че армадите са мои. Тясното море е мое. А на забравилите тази подробност им е много, много трудно да го прекосят.

Ирен не смееше да свали гарда си. Да отклони взор от тъмния поглед на принцесата.

Хасар знаеше. Знаеше или поне се досещаше, че Ирен желае да замине. Но ако не й помогнеше… Ирен не се и съмняваше, че колкото пламенно умееше да обича Хасар, толкова пламенно сееше мъст. И като нищо можеше да направи така, че никога да не напусне земите й.

— Ще видя дали мога да науча нещо — склони Ирен, въпреки че умишлено не смекчи тона си.

— Чудесно — рече Хасар и помете с ръка фигурките право в едно чекмедже, което затвори. — Като начало защо не ме придружиш на пиршеството в чест на Техоме вдругиден вечерта? Ще държа Кашин настрана, ако така ще ти помогна.

Стомахът й се преобърна. Беше забравила, че празникът на морската богиня е след два дни. Все пак имаше празненства почти през седмица и Ирен участваше, когато можеше, но точно това… Заради флотата си, заради господството над Тясното море и още няколко такива Хасар съвсем естествено почиташе Богинята на дълбините. Същото важеше и за целия хаганат — все пак океанът бе благосклонен към тях през последните векове.

Ето защо Ирен не дръзна да възрази. Не си позволи дори да се поколебае под пронизващия поглед на Хасар.

— Ако нямаш нищо против, че ще облека същата рокля от миналата вечер — подхвърли с възможно най-небрежния си тон, подръпвайки възголямата риза върху себе си.

— Няма да се наложи — увери я Хасар с широка усмивка. — Вече съм ти избрала тоалет.

19

Каол продължи да мърда пръстите на краката си дълго след като Ирен си тръгна. Движеше ги в ботушите си, без да ги усеща напълно, но поне със знанието, че наистина се движат.

Както и да го беше постигнала Ирен…

Не сподели с Несрин, когато тя се върна преди вечеря без новини за валгско присъствие в Антика. Само й обясни тихо, че с Ирен са постигнали напредък и затова предпочитал да отложат утрешната среща със семейството й за друг ден.

Тя като че ли посърна, но бързо склони и маската на хладнокръвието се спусна върху лицето й за броени секунди.

А като тръгна да се облича за вечеря, Каол я целуна.

Сграбчи я за кръста, придърпа я надолу и я целуна веднъж. Кратко, но дълбоко.

Тя толкова се изненада, че когато той я пусна, дори не бе успяла да го докосне.

— Върви да се приготвиш — подкани я после, махвайки към стаята й.

Несрин му се подчини, а на път към вратата надникна през рамо с половинчата усмивка на уста.

Каол я изпрати с поглед, мърдайки пръсти в ботушите си.

В целувката нямаше страст. Никакво чувство.

Беше го очаквал. През последните седмици буквално я отблъскваше от себе си. Затова и не я винеше за изненадата.

Още шаваше с пръсти, когато пристигнаха в трапезарията.

Тази вечер щеше да поиска аудиенция с хагана. За пореден път. Независимо от траура, независимо от протокола. А после щеше да го предупреди за опасността.

Щеше да помоли аудиенцията да се състои преди обичайната им среща с Ирен, в случай че загубеха представа за времето… което май беше често явление. Днес сеансът им бе продължил цели три часа. Три часа.

Гърлото още го дереше въпреки чая с мед, който Ирен го караше да пие до прилошаване. Сетне го подтикна да изпълнят няколко упражнения, изискващи нейната помощ: да върти ханша си, да се завърта ту на единия хълбок, ту на другия, да описва кръгове с глезените и стъпалата си. Целта им беше да подобрят кръвоснабдяването на атрофиращите мускули, да подновят връзките между гръбнака и мозъка му.

Цял час повтаряха само тези упражнения. Докато Ирен отново не започна да се олюлява на краката си и в очите й за пореден път не се прокрадна онзи премрежен поглед.

Умора. Защото, докато въртеше краката му и от време на време го караше да мърда пръстите си, бе изпращала нишки от магията си през краката му, подминавайки напълно гръбнака му. Леки иглички в пръстите — сякаш рояк светулки кацаха по тях. Единствено това долавяше, колкото и Ирен да се мъчеше да закърпи прекъснатите връзки в тялото му. Да надгради малкия напредък, който бе постигнала преди няколко часа.

Ала цялата тази магия… Когато Ирен залитна, докато траеше последната му серия упражнения, той извика Каджа. И я прати да поръча карета с въоръжен ескорт за лечителката.

За негова изненада Ирен не възрази. Нямаше и как, защото, когато си тръгна, подкрепяна от Каджа, вече почти заспиваше права. Преди да напусне апартамента, само му заръча немощно да яхне коня веднага след закуска.

Но явно късметът, който го бе споходил същия следобед, нямаше да се повтори.

Часове по-късно хаганът още не се беше появил на вечеря. Оказа се, че щял да се храни насаме с обичната си съпруга.

А самият факт говореше за останалото: траурът поемаше по нормалния си път и политиката отиваше на заден план. Каол се постара да изглежда възможно най-съпричастно към случващото се.

Поне Несрин като че ли напредваше в отношенията си със Сартак, макар и другите потомци на хагана вече да се бяха отегчили от присъствието им.

Ето защо Каол просто продължи да вечеря, да движи пръстите на краката си, без да споделя за това дори с Несрин. Не спря да ги мърда и като се върнаха в апартамента, където се стовари уморено в леглото.

Събуди се призори, и то… с неочаквано желание да се измие и облече. После омете набързо закуската си пред вдигнатите от изумление вежди на Несрин.

Но и тя самата излезе рано, за да се срещне със Сартак на върха на едно от трийсет и шестте минарета на двореца.

На следващия ден имаше празник в чест на едно от трийсет и шестте божества, заради които бяха издигнати и точно толкова минарета. Почитаха морската богиня Техоме. Церемонията щеше да се състои по изгрев на пристанището и всички хагански особи, дори самият хаган, щяха да пуснат венци по водата. Дарове за Богинята на дълбините, беше му обяснила Несрин. А по залез щяха да завършат празненството с грандиозен пир в двореца.

Каол не посрещаше с особен ентусиазъм празниците на собствения си народ в Адарлан, смяташе ги за старовремски ритуали в чест на сили и природни стихии, които предците му не съумявали да си обяснят, но оживлението в двореца, венците от цветя и миди, най-сетне заместили траурните знамена, благоуханието на морски дарове, задушени в масло и подправки… Всичко това някак възбуждаше любопитството му. Поизбистряше погледа му, докато преминаваше с количката си през кипящия от трескава подготовка дворец.

В самия двор също цареше суматоха от пристигащи и заминаващи търговци, натоварени с храна и украси, срещаха се дори артисти. Всички идваха да се помолят на своята морска богиня за милостивост в навечерието на ежегодните свирепи бури, настъпващи в края на лятото, разбиващи кораби на парчета и сеещи разруха по крайбрежните градове.

Каол се огледа за Ирен, свивайки и разпускайки пръсти в ботушите си. Забеляза двете им кобили край малката конюшня до източната му стена, но… от нея нямаше и следа.

Тай като и вчера бе закъсняла, изчака напливът от търговци да понамалее и чак тогава даде знак на конярите да му помогнат с яхването. Но като му доведоха кобилата, до нея се появи стражът от вчера — онзи, който му беше помагал най-много. Шен, така го бе нарекла Ирен. Поздрави го, сякаш го познаваше доста добре.

Шен само му кимна, без да изрече и дума, макар че всеки страж в двореца говореше по още няколко езика освен халха. Каол му кимна на свой ред за поздрав и се качи мълчаливо на коня, напрягайки ръце, за да повдигне тялото си. Справи се обаче даже по-лесно от предходния ден, а постижението му спечели одобрително намигване от Шен, който закрачи обратно към поста си.

Без да обърне внимание на тежестта в гърдите си, Каол закопча каишите на шината и плъзна поглед по оживения двор и отворените порти отвъд него. Стражите проверяваха всяка каруца, всеки документ, потвърждаващ поръчката на караните стоки.

Добре. Въпреки че той самият не бе успял да говори лично с хагана, поне някой беше предупредил стражата да е нащрек — вероятно Кашин.

Слънцето се издигаше в небето, разпалвайки дневната жега. А Ирен още я нямаше.

Някъде в двореца удари часовник. Закъсняваше с цял час.

Кобилата започваше да нервничи под него и той потупа успокоително масивната й, потна шия.

Изнизаха се още петнайсетина минути. Каол наблюдаваше портите, улицата отвъд тях.

Нямаше тревожни новини от Торе, но да стои на едно място, да чака…

Той дръпна юздите и перна леко единия хълбок на коня, за да тръгне бавно.

Запомнил бе пътя, по който го беше превела Ирен вчера. Можеше да я срещне по улиците.

* * *

Антика гъмжеше от търговци и хора, приготвящи се за утрешния празник. И такива, които вече вдигаха тостове в чест на Богинята на дълбините, изпълнили кръчмите и ресторантчетата покрай улиците. Отвсякъде свиреха музиканти.

Отне му почти двойно повече време да стигне до резбованите с образа на бухал порти на Торе, макар че отчасти се забави и защото се озърташе из всяка претъпкана улица за Ирен. Ала напразно.

И двамата с коня му се бяха изпотили, когато влязоха през портата на Торе. Стражите му се усмихнаха — вече познаваше лицата им от вчерашния урок.

Колко пъти го бяха поздравявали така в Адарлан. А той дори не се бе замислял над подобен жест.

Неизменно бе прекрачвал черната желязна порта на стъкления дворец без колебание, без дори да отчете друго, освен кой е на пост и дали е в добро състояние. Обучавал беше онези мъже, слушал бе за семействата и живота им.

Неговите хора. Онези мъже бяха неговите хора.

Ето защо Каол отвърна на стражите със сдържана усмивка и срещна ведрите им погледи за миг, преди да влезе в двора на Торе и ароматът на лавандула да го обгърне.

След няколко крачки обаче спря, завъртя кобилата си и попита най-близкостоящия от тях:

— Ирен Тауърс да е излизала днес?

Също като дворцовите стражи, и тези тук владееха поне три езика: халха, езика на Северния континент и този, принадлежащ на земите на изток от Антика. Тъй като имаха посетители от цяла Ерилея, стражите на Торе бяха длъжни да говорят свободно трите общи езика.

Стражът пред него поклати глава. Струйки пот се стичаха по тъмната му кожа в тежката мараня.

— Още не, лорд Уестфол.

Вероятно беше нагло да я търси, при положение че със сигурност си имаше много друга работа. Все пак бе споменала, че не е единственият й пациент.

Той кимна на стражите, обърна кобилата към Торе и тъкмо се канеше да свърне наляво в двора, когато древен глас рече отдолу:

— Лорд Уестфол! Радвам се да видя, че сте излезли на разходка.

Хафиза. Върховната лечителка стоеше на няколко крачки от него с кошница през едното си кльощаво рамо, придружавана от две лечителки на средна възраст. Стражите й се поклониха, а Каол кимна за поздрав.

— Търся Ирен — обясни без заобикалки.

Хафиза вирна белите си вежди.

— Не е ли дошла при вас тази сутрин?

Тревога стегна корема му.

— Не, но може да сме се разминали…

Една от жените с Хафиза пристъпи напред и обясни тихо на Върховната лечителката:

— Тя е в леглото, милейди.

Хафиза наново вдигна учудено вежди.

— Още?

Лечителката поклати състрадателно глава.

— Капнала е от умора. Еретия отиде да я нагледа преди около час. Още спяла.

Старицата стисна устни и Каол се досети какво възнамеряваше да каже. Почувства се гузен още преди да е проговорила.

— Силите ни са способни на същински чудеса, лорд Уестфол, но ни струват скъпо. Ирен беше… — Тя се подвоуми кои думи да използва или защото не говореше на майчиния си език, или за да му спести допълнителното чувство за вина. — Снощи я намерихме заспала в каретата. Наложи се да я отнесем до стаята й.

Той изтръпна.

Хафиза го потупа по ботуша и Каол можеше да се закълне, че усети допира й с пръстите си.

— Не е повод за тревога, милорд. Нека поспи днес, а утре сутринта ще е в двореца.

— Щом утре е празник — отбеляза той, — може да си вземе почивен ден.

Хафиза са подсмихна.

— Очевидно не познавате Ирен добре, ако допускате, че смята подобни празници за почивни дни. — Тя го посочи. — Но ако вие искате почивен ден, най-добре й кажете, защото иначе ще почука на вратата ви още по изгрев.

Каол се усмихна, вперил поглед в кулата над тях.

— Това е възстановителен сън — увери го Хафиза. — Напълно нормален. Не се приемайте за виновен.

Той сведе очи от светлата кула, кимна на старицата и обърна коня си към портата.

— Да ви придружа ли до някъде?

Усмивката на Хафиза бе ярка като пладнешкото слънце.

— Много мило от ваша страна, лорд Уестфол.

* * *

Спираха Върховната лечителка на всяка пресечка — онези, които искаха просто да докоснат ръката й, както и онези, които искаха тя да ги докосне.

Светица. Възлюбена светица.

За трийсет минути извървяха едва шест пресечки от Торе. И въпреки че Каол предложи да ги изчака, когато Хафиза и спътничките й влязоха в нечий скромен дом на една тиха уличка, те му махнаха да продължи.

Гъмжилото по улиците уби желанието му за разходка из града, затова той се запъти директно към двореца.

Но дори докато си проправяше път през тълпите, често надничаше към светлата кула — същински исполин на хоризонта.

Към спящата в нея лечителка.

* * *

Ирен спа ден и половина.

Не бе имала такова намерение. Ала едва намери сили дори да отиде до тоалетната и да прогони Еретия, когато учителката й дойде да провери дали е жива.

Лечението от вчера — отпреди два дни, осъзна, докато се обличаше в сивкавата светлина преди зората — я бе изцедило докрай. Малкият напредък и кървящият нос след това си казваха своето.

Да, но пръстите на лорд Уестфол помръднаха. А връзките, по които бе изпратила магията си — точици светлина, стрелкащи се из тялото му… Повредени бяха, да, но започнеше ли бавно да подновява пострадалите, излинели нишки в него… Процесът несъмнено щеше да е дълъг и тежък, и все пак…

Ирен си даваше сметка, че не само чувството за вина я подтикна да стане толкова рано в Деня на Техоме.

Той беше от Адарлан — едва ли държеше да си вземе почивен ден.

Зората тъкмо пукваше, когато Ирен излезе в двора на Торе и поспря.

Слънцето вече се подаваше иззад дворните стени, пронизвайки възморавите сенки с шепа златисти лъчи.

И точно под един от тях, с блеснали кехлибарени кичури сред инак кестенявата му коса…

— Спящата се е разбудила — обяви лорд Каол.

Ирен закрачи към него и чакълът захрущя пронизително в сънливата зора.

— Яздил си дотук?

— Съвсем самичък.

Тя вдигна вежда, забелязала бялата кобила до неговата.

— И водиш втори кон?

— Кавалер съм, откъдето и да ме погледнеш.

Ирен скръсти ръце и впери свъсен поглед в него.

— Има ли друго раздвижване?

Утринното слънце озари очите му, превръщайки кафявото в почти златисто.

— Как се чувстваш?

— Отговори на въпроса ми, ако обичаш.

— Ти отговори на моя.

Тя го стрелна леко смаяно. Хрумна й да му направи фасон.

— Добре съм — махна с ръка вместо това. — А ти усети ли друго…

— Почина ли си достатъчно?

Този път Ирен го изгледа напълно смаяно.

— Да. — И този път направи фасон. — Но това не ти влиза в…

— Напротив.

Изрече го толкова спокойно. С такъв мъжки авторитет.

— Знам, че в Адарлан жените се подчиняват на мъжете, но тук, ако кажа, че не ти влиза в работата, значи е точно така.

Каол реагира с половинчата усмивка.

— Явно днес пак сме враждебно настроени.

Тя потисна крясъка, надигащ се в гърдите й.

— Не „сме“ нищо. Аз съм ти лечителка, ти си ми пациент, а преди малко те попитах за състоянието на…

— Ако не си си починала достатъчно — прекъсна я той, сякаш беше най-логичното нещо на света, — няма да те допусна до себе си.

Ирен отвори и затвори уста.

— И как точно ще прецениш?

Очите му я обходиха бавно. Всеки сантиметър от тялото й.

Сърцето й заблъска под напора на обстойния му поглед. Под безпощадната му съсредоточеност.

— Здрав цвят на кожата — отсъди той. — Добра стойка. И дързост в излишък.

— Аз не съм ти изложбен кон, както самият ти възрази вчера.

— Преди два дни.

Тя постави ръце на хълбоците си.

— Добре съм. А сега искам да знам ти как си? — натърти Ирен.

Очите на Каол затанцуваха.

— Чувствам се прекрасно, Ирен. Благодаря за вниманието.

Ирен. Ако не й идеше да скочи на коня му и да го удуши с голи ръце, навярно щеше да й направи впечатление, че начинът, по който изговори името й, накара пръстите на краката й да се свият.

Тя обаче изсъска:

— Не бъркай добрината ми със слабоумие. Ако състоянието ти се е подобрило или влошило, ще разбера на всяка цена.

— Ако това е добрината ти, то горко им на онези, с които си лоша.

Ирен знаеше, че говори на шега, но… Гърбът й се скова.

Каол, изглежда, го долови, защото се наведе от седлото си.

— Пошегувах се, Ирен. По-милосърдна си от… Пошегувах се.

Тя сви рамене и тръгна към белия кон.

Навярно в опит да подхване неутрална тема той попита:

— Как са другите лечителки след… нападението?

По гръбнака й пробяга ледена тръпка. Тя хвана поводите на кобилата, но не понечи да я яхне. Беше предложила да помогне с погребението, но Хафиза отказа, настоявайки да пази силите си за лорд Уестфол. Това не й попречи преди два дни да посети траурната зала под Торе, където се натъкна на съсухреното тяло, положено върху каменната маса в центъра на пещерата, повехналото, изцедено лице, костите, щръкнали изпод тънката й като хартия кожа. Преди да си тръгне, отправи молитва към Силба, но бе проспала погребението на лечителката в катакомбите дълбоко под кулата.

Сега Ирен вдигна свъсен поглед към великанската кула, чието присъствие винаги й бе носило утеха, но… След онази нощ в библиотеката, колкото и да се стараеха Хафиза и Еретия да разсеят страха, по коридорите на Торе цареше затишие. Сякаш светлината, изпълвала това магическо място, беше угаснала.

— Уж се преструват, че всичко е постарому — отвърна накрая Ирен. — Вероятно напук на извършителя… който и да е той. Хафиза и Еретия се опитват да им дават пример: изглеждат спокойни, съсредоточени, усмихват се, когато могат. Май на другите момичета им помага да виждат неподвластни на страха хора.

— Ако искаш да се включа с още един урок — предложи той, — на твое разположение съм.

Тя кимна отнесено, чоплейки повода с палец.

Помежду им се спусна мълчание, изпълнено с аромата на лавандула и лимонови дръвчета. И тогава…

— Наистина ли възнамеряваше да нахлуеш в стаята ми още призори?

Ирен извърна лице от търпеливата бяла кобила.

— Не ми изглеждаш от онези, които се излежават до обяд. — Тя вдигна вежди. — Въпреки че, ако с капитан Фалик се отдавате на…

— Може да идваш призори, ако решиш.

Тя кимна. Нищо че по принцип обичаше да си поспива.

— Имах намерение да навестя един друг пациент, преди да дойда при теб. Понеже с твоите сеанси… губим представа за времето. — Той не отговори, затова Ирен продължи: — Може да се срещнем в двореца след два часа, ако…

— Ще дойда с теб. Нямам против.

Тя пусна поводите. И го заоглежда. Заоглежда краката му.

— Преди да тръгнем, ми се ще да направим малко упражнения.

— На коня?

Ирен закрачи към него и чакълът пак заскриптя под обувките й.

— Всъщност това е успешен метод на лечение за мнозина, и то не само с гръбначни травми. Освен редица други ползи, движенията на коня по време на езда могат да подобрят работата на сетивната система. — Тя разкопча шината и извади стъпалото му от стремето. — Докато бях в степите миналата зима, излекувах един млад воин, който бе паднал от коня си при тежък лов. Контузията му беше доста сходна с твоята. Племето му измайсторило такава шина, преди аз да стигна до тях, тъй като не го свъртало на едно място… повече дори от теб.

Каол изсумтя и прокара ръка през косата си.

Ирен повдигна крака му и започна да го върти, внимавайки да не уплаши коня му.

— Не можех да го накарам да се заеме с упражненията, нито да участва в терапията. Не понасяше да стои затворен в гир, искаше да диша свеж въздух. За да ми е мирна главата, му позволявах да поязди малко, а после правехме упражненията на седлото. Но само при условие, че след това ми съдейства с по-сериозни упражнения в шатрата. Той обаче постигаше такъв напредък на седлото, че това се превърна в основата на лечебния процес. — Ирен предпазливо свиваше и изпъваше крака му. — Знам, че освен с пръстите, не усещаш много…

— Нищо.

— … но искам да ги размърдаш. Възможно най-силно. Заедно с останалата част от крака ти, като се съсредоточиш върху стъпалото.

Той се умълча и тя не вдигна очи към него, а просто продължи да движи крака му, доколкото позволяваше позата върху коня. Тежестта на отпуснатия му крайник я накара да се изпоти, но тя не спря да го разтяга и огъва, да го извърта настрани. През това време Каол шаваше с пръсти, издувайки дебелата черна кожа на ботушите си.

— Добре — похвали го Ирен. — Давай в този дух!

Пръстите му наново надигнаха кожата.

— Степите. Оттам произхожда народът на хагана, нали?

Тя изпълни мълчаливо още една серия упражнения, следейки дали пръстите му мърдат, докато траеше това. Чак когато върна крака му в шината и стремето, заобиколи коня на безопасно разстояние и разкопча другия му крак, Ирен отговори:

— Да. Красива, девствена земя. Хълмистите ливади се стелят чак до хоризонта, пресичани единствено от редки борови гори и няколко голи планини. — Тя изпухтя под напора на крака му и подхвана същата поредица от упражнения. — Знаеше ли, че първият хаган е превзел целия континент само със стохилядна войска? И то за четири години? — Ирен впери изпълнен с възхищение поглед в пробуждащия се град около тях. — Аз самата познавах историята на народа му, на клана Дарган, но когато отидох в степите, Кашин ми каза…

Тя замълча и й се прииска да не бе изговаряла последните думи.

— Принцът е дошъл с теб?

Спокоен, небрежен въпрос. Ирен потупа с пръсти крака му в безмълвна заповед да продължи да мърда пръстите си. Каол се подчини с тих смях.

— Кашин и Хафиза ме придружиха. Прекарахме там повече от месец. — Тя повдигаше и сваляше крака му, изпълнявайки повтарящите се движения с прецизно, премерено старание. Безспорно магията помагаше за лечението, но физическата му страна играеше не по-малка роля. — Движиш ли пръстите си възможно най-осезаемо?

Той изсумтя.

— Да, господарке.

Ирен прикри усмивката си, изпъна крака му, доколкото позволяваше тазобедрената му става, и започна да го върти, описвайки малки кръгове.

— Допускам, че именно по време на престоя ви в степите принц Кашин е излял сърцето си пред теб.

Тя едва не изпусна крака му, но вместо това впи остър поглед в него, срещайки сухата шеговитост в наситенокафявите му очи.

— Не е твоя работа.

— Май прекалено много обичаш тази реплика за човек, който все настоява да си изпея и майчиното мляко.

Тя направи физиономия и продължи да огъва крака му в коляното, да го разтяга и отпуска.

— Кашин бе един от първите ми приятели тук — обясни след дълго мълчание. — Един от първите ми приятели изобщо.

— Ясно. — Кратка пауза. — Но когато поиска повече от приятелство…

Ирен най-сетне свали крака на Каол, закопча го в шината и изтупа длани от прахоляка по ботушите му. Сетне сложи ръце на хълбоците си и се вторачи в него, примижавайки леко срещу избистрящата се светлина.

— Не исках повече от това. И му го казах. Друго няма.

Устните на Каол потрепнаха в усмивка, а Ирен най-накрая отиде при кобилата си и се качи върху седлото. Щом се изправи, покривайки краката си с полите на роклята си, тя му заяви:

— Целта ми е да се върна във Фенхароу, за да помагам там, където имат най-голяма потребност от мен. Не изпитвах към Кашин чувства, достатъчно силни, че да се откажа от мечтата си.

Разбиране изпълни очите му и той отвори уста, сякаш се канеше да каже нещо по въпроса. Вместо това обаче просто кимна с усмивка и рече:

— Радвам се, че е така. — Тя вирна въпросително вежда, а неговата усмивка се разшири. — Къде щях да съм сега, ако теб те нямаше да ме командваш.

Ирен се намръщи, грабна поводите и обърна коня към портите, измърморвайки ядно:

— Дай знак, ако усетиш неудобство или гъделичкане в седлото. И мърдай пръстите си колкото можеш повече.

Каол имаше благоразумието да не възрази. Единствено отвърна с онази своя половинчата усмивка:

— Води, Ирен Тауърс.

И макар че се помъчи да я потисне… лека усмивка подръпна ъгълчетата на устата й, докато навлизаха в пробуждащия се град.

20

Улиците пустееха, тъй като повечето обитатели на града се бяха стекли на пристанището за церемонията в чест на Техоме по изгрев-слънце. Каол предполагаше, че само болните са се задържали по домовете си, затова и когато наближиха тясната къща на една слънчева, прашна улица, не се изненада да чуе жестоката кашлица още преди да са достигнали вратата.

Е, преди Ирен да е достигнала вратата. Тъй като количката му я нямаше, той трябваше да остане на коня си, но лечителката дори не отчете този факт; просто слезе от кобилата си, остави я на коневръза малко по-надолу по улицата и закрачи към къщата. Той продължаваше да шава с пръсти колкото можеше по-често и доколкото позволяваха ботушите. Съзнаваше, че в своята същност движението е истински дар, но и то изискваше повече концентрация, отколкото бе очаквал, както и повече енергия.

Още свиваше и разпускаше пръсти, когато някаква старица отвори вратата на къщата, въздъхна, зървайки Ирен, и й заговори провлачено на халха. За да я разбере очевидно, защото и тя самата й отвърна на същия език, макар и тромаво и колебливо. Все пак по-добре, отколкото би се справил той. После влезе в къщата, оставяйки вратата открехната.

През отворените прозорци и врата дори от улицата се виждаше малкият креват, закътан под боядисания перваз — навярно за да диша пациентът свеж въздух.

В него лежеше възрастен мъж — източникът на кашлицата.

Ирен размени няколко думи със старицата, преди да отиде при мъжа й, издърпвайки ниско, трикрако столче.

Каол погали врата на коня си и пак размърда пръсти, а Ирен взе съсухрената ръка на мъжа и долепи длан до челото му.

Движенията й бяха нежни, спокойни. А лицето й…

Върху него грееше топла усмивка. Каквато не бе съзирал досега.

Тя каза нещо на старицата, кършеща ръце зад нея, след това отгърна внимателно тънкото одеяло върху мъжа.

Каол се вцепени, виждайки раните по гърдите и корема му. Дори и старицата го последва.

Ирен обаче не трепна и със същото спокойно изражение разпери ръка пред себе си. Точно над най-тежките рани.

Остана така дълги минути, сбърчила вежди, докато от дланта й струеше светлина към гърдите на мъжа.

А когато вдигна ръка… старицата зарида. И целуна ръцете й — първо едната, сетне и другата. Ирен просто се усмихна и целуна провисналата буза на жената, след което й даде строги насоки за по-нататъшната грижа за мъжа, преди да си вземе довиждане с нея.

Чак когато затвори вратата след себе си, красивата усмивка напусна лицето й. Тя втренчи поглед в прашния калдъръм и устата й се стегна, като че бе забравила, че Каол е там.

Конят му изцвили и тя рязко изправи глава.

— Добре ли си? — попита я той.

Ирен само отвърза кобилата си, яхна я и пое по улицата, прехапала долната си устна.

— Болестта му няма да се даде лесно. Борим се с нея от пет месеца. А този път ми се стори толкова зле, че…

Тя поклати глава — разочарована. От себе си.

— Няма ли лечение?

— Преборвали сме я при други пациенти, но понякога болният… Той е много стар. И дори когато реша, че съм я прогонила, тя се завръща. — Ирен въздъхна. — Вече имам чувството, че единствено му печеля по малко време, а не го избавям.

Каол се загледа в стегнатата й челюст. Жена, свикнала да изисква съвършенство от себе си, докато в отговор едва ли го очакваше от околните. Сигурно дори не се надяваше на такова.

— Трябва ли да посетиш и други пациенти? — поинтересува се той.

Тя надникна свъсено към краката му. Към палеца, който притискаше към върха на ботуша си, издувайки черната кожа.

— Може да се върнем в двореца…

— Харесва ми навън — изстреля той. — Улиците са празни. Нека…

Не съумя да довърши.

Ала Ирен като че ли го разбра.

— В другия край на града има една млада майка. — На дълъг, дълъг път оттук. — Възстановява се от тежко раждане преди две седмици. Ще ми се да я навестя.

Каол опита да прикрие облекчението си.

— Да вървим тогава.

* * *

И тръгнаха. Улиците продължаваха да пустеят, а Ирен му обясни, че церемонията траела до късната сутрин. Въпреки че боговете на империята били въздигнати от различни краища на света, повечето хора почитали всички празници.

Религиозната търпимост била една от основните каузи на първия хаган — и на всички след него. Потъпкването на чуждите вярвания щяло да доведе до раздори в империята, ето защо той приел всичките. Някои близки по същността си богове слял в общ образ, като осигурил на всички поклонници свободата да упражняват религията си без страх.

Каол от своя страна разказа на Ирен за една друга полза от подобна политика на хагана, за която самият той бе чел: лесно намирал шпиони в други кралства, където религиозните малцинства били потискани.

Оказа се, че и тя го знаела, в резултат на което го попита дали той самият някога бе използвал услугите на шпиони за предишния си… пост.

Каол й отговори отрицателно. Е, не й сподели за хората му, работили под прикритие, но те все пак не бяха като шпионите, към които прибягваха Едион и Рен Алсбрук. Не й довери и че той бе служил под прикритие в Рифтхолд през пролетта и лятото. Разговорите за стражите от някогашната му команда… Просто си замълча.

Ирен също притихна, сякаш доловила, че неговото мълчание не произтичаше от липса на теми за разговор.

Заведе го в квартал на града, изпълнен с градинки и паркове, където къщите бяха малки, но добре поддържани. Видимо обиталище на средната класа. Напомняше му на Рифтхолд, но… беше по-чисто. По-светло. Въпреки тазсутрешното спокойствие по улиците, кварталът кипеше от живот.

Както и спретнатата къщичка, пред която спряха. Млада жена с весели очи ги забеляза от прозореца на горния етаж. Извика нещо на халха, а после се скри в стаята.

— Е, тук поне положението е ясно — рече приглушено Ирен. След миг входната врата се отвори и жената изникна на прага с пухкаво бебе в ръце.

Майката се поколеба, зървайки Каол, но той й кимна вежливо за поздрав.

Тя му се усмихна слънчево, ала усмивката й се превърна в дяволита, когато погледна към Ирен, мърдайки закачливо вежди.

Ирен се засмя и този звук… Колкото и красив да беше, не можеше да се мери с усмивката, изписана на лицето й. С радостта в нея.

Каол никога не бе виждал по-прекрасно лице.

По-прекрасно лице от това на Ирен, когато слезе от коня си и пое топчестото бебче — въплъщение на жизнеността — от протегнатите ръце на майката.

— О, същинско ангелче е! — изчурулика тя, погалвайки с пръст едната румена бузка на бебето.

Майка му засия.

— Шишкава е като свинче. — Говореше на езика на Каол или защото Ирен използваше него, или защото бе забелязала чертите му, съвсем различни от обичайните за Антика. — И яде като свинче.

Ирен заподскача с бебето в ръце, гукайки гальовно.

— Значи се справяш с кърменето?

— Ще виси на гърдите ми денонощно, ако й позволя — похвали се майката, без да е особено смутена от присъствието на мъж.

Ирен се изкиска и усмивката й се разшири, когато една от малките ръчички се вкопчи в пръста й.

— Изглежда повече от здрава — отбеляза тя. Сетне огледа майката. — А ти как се чувстваш?

— Следвам режима, който ми даде. Ваните помагат.

— Спря ли кървенето?

Тя поклати глава. В следващия момент явно го забеляза, защото попита малко по-тихо:

— Със съпруга ми кога ще можем да… сещаш се?

Каол внезапно намери сградите надолу по улицата за страшно интересни.

Ирен се подсмихна.

— Изчакайте още седем седмици.

Жената ахна възмутено.

— Но нали ме излекува!

— Да, но преди това едва не умря от кръвозагуба. — Думите й не осигуряваха простор за никакви уговорки. — Дай на тялото си време да се възстанови. Други лечителки биха ти казали най-малко осем седмици, но… пробвайте след седем. Ако усетиш дори слаба болка обаче…

— Знам, знам — махна с ръка жената. — Просто… доста време мина.

Ирен отново се засмя и Каол впери поглед в нея.

— Е, ще изчакате още малко.

Жената се подсмихна палаво и взе гукащото бебе от ръцете й.

— Надявам се ти поне да се забавляваш.

Изпреварвайки Ирен, Каол улови многозначителния й поглед, отправен в негова посока.

И със солидно самодоволство установи как Ирен примигна, скова се и почервеня.

— Какво… о. О, не!

Тонът, с който изплю последната дума… на бърза ръка попари самодоволството му.

Жената просто се подсмихна, вдигна бебето в прегръдките си и се запъти към приказната къщичка.

— Аз определено бих.

Вратата се затвори.

Ирен се обърна към него с поруменели бузи, старателно избягвайки погледа му.

— Духовита жена — рече тя.

Каол се засмя.

— Не предполагах, че заслужавам толкова категорично „не“.

Тя го стрелна кръвнишки, яхвайки кобилата си.

— Не си лягам с пациенти. Пък и ти си с капитан Фалик — побърза да добави. — Освен това…

— Не съм във форма да задоволявам жени?

Сам се смая от думите си. Но пак изпита самодоволство от искрата в очите й.

— Не — отрече Ирен и наново се изчерви. — Не исках да кажа нещо подобно. Но си… ти.

— Ще пробвам да не се обиждам.

Тя махна с ръка, гледайки във всички посоки, но не и към него.

— Знаеш какво имам предвид.

… че беше мъж от Адарлан, и то служил на краля? Да, такъв беше. Но реши да се смили над нея и затова каза:

— Шегувах се, Ирен. Аз съм… с Несрин съм.

Тя преглътна, все още червена като домат.

— Къде е капитанът днес?

— Отиде на церемонията със семейството си.

Несрин не го беше поканила, а той заяви, че му се щяло да отложи язденето през града. А ето къде се бе оказал сега.

Ирен кимна отнесено.

— Ще ходиш ли на тържеството в двореца довечера?

— Да. Ти?

Тя пак кимна. А след кратко, неловко мълчание добави:

— Не ми се иска да работя по теб днес. Може пак да се унесем и да изпуснем тържеството.

— Толкова ли ще е страшно?

Ирен надникна към него, докато завиваха покрай един ъгъл.

— Отсъствието ми би засегнало някои членове на хаганското семейство. Ако не и самата Богиня на дълбините. Не знам кое ме плаши повече. — Той се засмя отново, а Ирен продължи: — Хасар ми даде рокля назаем, така че съм длъжна да отида. В противен случай може да си навлека гнева й.

Сянка прекоси лицето й. И Каол тъкмо се канеше да я попита защо, когато тя предложи:

— Искаш ли да те разведа из града?

Той впи недоумяващ поглед в нея, смаян от предложението й.

— Признавам, че не съм особено запозната с историята му, но работата ми ме е отвеждала във всеки от кварталите му, така че най-малкото няма да се загубим…

— Да — пророни той. — Да.

Ирен се усмихна плахо. Кротко.

И го поведе напред през улиците, които започваха да се изпълват с хора — церемонията беше приключила и предстояха същинските празненства. Развеселени гуляйджии вече се стичаха по булевардите и уличките, музика се лееше навред, а ароматите на храна и подправки ги обгръщаха отвсякъде.

Каол забрави за горещината, за жаркото слънце; забрави да раздвижва от време на време пръстите си, докато яздеха през лъкатушещите улици на различни квартали, докато се дивеше на куполестите храмове и библиотеките, докато Ирен му показваше книжните пари, направени от кора на черница и коприна, които използваха вместо неудобните, тежки монети.

Купи му от любимото си лакомство — сладкиш с рожков — и се усмихваше на всеки, с когото се разминаваха. Но не и на него самия.

Не се боеше да свърне по която и да било тясна уличка или квартална пряка. Град на боговете, да, ала и град на учението, на светлината, удобствата и охолния живот.

Щом слънцето достигна зенита си, го въведе в тучна градска градина, чиито надвиснали дървета и лиани спираха палещите му лъчи. Поеха по лабиринта от пътеки, почти празен заради обедното угощение.

От повдигнати нависоко цветни лехи извираха буйни цветове, висящи папрати се полюшваха на прохладния морски бриз, птички се надпяваха сред тежките листа на устремилите се нагоре палми.

— Смяташ ли, че… — подхвана Ирен след дълги минути на мълчание — … че един ден… — Тя задъвка долната си устна. — Че и ние можем да си имаме такова място?

— В Адарлан?

— Където и да било — отвърна тя. — Но да, в Адарлан, във Фенхароу. Разправят, че някога градовете на Ейлве били приказни като този. Преди…

Преди да се спусне сянката, която сега тегнеше помежду им. В сърцето му.

— Така е — потвърди Каол, прогонвайки мисълта за принцесата, живяла в онези градове, обичала ги силно.

И все пак като че белегът на лицето му леко запулсира. Въпреки това обмисли въпроса й. И от сенките на паметта си дочу гласа на Едион Ашривер.

Според теб какво мислят за нас народите от други континенти? Дали ни мразят, или пък ни съжаляват заради онова, което си причиняваме едни на други? Нищо чудно и там да е същият кошмар. Или още по-голям. Но… трябва да вярвам, че там е по-добре. Че все някъде е по-добре оттук.

Каол се питаше дали някога щеше да успее да каже на Едион, че е намерил такова място. Дали ще успее да сподели с Дориан за видяното тук. Да му помогне да издигнат Рифтхолд, неговото кралство, от руините, да го превърнат в нещо подобно на Антика.

Той осъзна, че не бе довършил отговора си, че Ирен още го чака, отмествайки от пътя им дълга лиана с малки лилави цветове.

— Да — промълви накрая, съзирайки предпазливостта, която прикриваше мъничката искрица надежда в очите й. — Вярвам, че един ден можем да си изградим такова място. — Сетне добави: — Ако оцелеем във войната.

Ако съумееше да тръгне оттук с армия, с която да се опълчат на Ераван.

Времето го притискаше, задушаваше го. Трябваше да побърза. Да побърза с всичко…

Ирен огледа лицето му насред душния зной на градината.

— Много обичаш народа си.

Каол кимна, неспособен да открие достатъчно силни думи.

Тя отвори уста, сякаш се канеше да каже нещо, но я затвори. И вместо това отбеляза:

— Народът на Фенхароу също не е постъпвал само благородно през изминалото десетилетие.

Той се стърпя да не надзърне към тънкия белег, минаващ през гърлото й. Дали някой от собствените й сънародници не бе…

Ирен въздъхна, докато съзерцаваше розовата градина, повяхнала в палещата жега.

— Най-добре да се връщаме. Преди улиците да са станали непроходими от хора.

Каол се зачуди какво ли се бе канила да каже преди малко, но реши да премълчи. Какво бе онова, което беше извикало тази сянка в очите й.

Той просто тръгна след нея и всички думи увиснаха помежду им.

* * *

Разделиха се в двореца, чиито коридори гъмжаха от слуги, подготвящи вечерното тържество. Ирен се насочи надясно, за да търси Хасар и обещаната й рокля и вана, а Каол се върна в собствения си апартамент, за да отмие прахоляка и потта от тялото си и да намери подходящ тоалет.

От Несрин нямаше и следа, докато внезапно не се прибра по време на ваната му и не извика, че и тя щяла да си вземе такава, затваряйки вратата на спалнята си.

Пременен в тюркоазения си жакет, Каол я изчака в коридора. Когато Несрин се появи, той примигна с удивление — облякла бе жакет и панталон с аметистов цвят и изтънчена кройка. От дни не я беше виждал в капитанска униформа. Но вместо да я разпитва, каза само:

— Изглеждаш чудесно.

Тя се усмихна. Лъскавата й коса още беше влажна от ваната.

— И ти не си за изхвърляне. — А после, явно забелязала цвета на лицето му, попита: — На слънце ли си стоял днес?

Лекият й акцент като че ли се бе задълбочил и говорът й звучеше някак по-засукано.

— Придружих Ирен из града до домовете на неколцина от пациентите й.

Несрин се усмихна и закрачиха един до друг по коридора.

— Радвам се да го чуя.

Тя не каза нито дума за планираното яздене, нито пък за гостуването у роднините й, което бе отложил. Каол се подвоуми дали изобщо си спомняше и за двете.

Още не й беше споделил за пръстите си. Ала вече наближаваха тържествената зала на двореца, така че… По-късно. По-късно щяха да обсъдят всичко.

Тържествената зала бе същинска приказка.

Само така можеше да я опише.

Гостите не бяха толкова многобройни, колкото очакваше — едва с шепа повече от обичайната група везири и членове на хаганското семейство, но украсата и пиршеството пред тях бяха зашеметяващи.

Той почти зяпна, Несрин също, а след малко някакъв слуга дойде да ги отведе до местата им на хаганската маса — чест, която още се учудваше, че им оказват. Хаганът и съпругата му нямало да присъстват на тържеството, уведоми ги Дува. Майка й не се чувствала добре последните дни и предпочитала да празнува насаме със съпруга си.

Несъмнено свалянето на траурните знамена след толкова време тежеше и на двама им. Пък и моментът навярно не бе подходящ да занимава хагана с евентуалното им съюзничество.

В залата влезе поредната група гости, сред които Хасар и Рения, хванали Ирен под ръка.

Когато се разделиха насред един от централните коридори на двореца, Ирен лъщеше от пот и прахоляк, бузите й руменееха и няколко къдрици стърчаха около ушите й. Роклята й беше измачкана от ездата, долният й край — изцапан.

Сега обаче изглеждаше по коренно различен начин.

Каол долови как половината мъже на масата плъзват очи към Хасар — към Ирен, след които вървяха две от слугините на принцесата. Хасар се подсмихваше самодоволно, Рения беше неотразима в рубиненочервено, но Ирен…

За красива жена, облечена в най-изящните дрехи и окичена с най-разкошните бижута на империята, лечителката излъчваше учудваща смиреност. Да, раменете й бяха изправени, гръбнакът й — изопнат като струна, но усмивката, блъснала го право в корема по-рано, вече я нямаше.

Хасар бе облякла Ирен в кобалтовосиньо, което подчертаваше топлия цвят на кожата й и караше кестенявата й коса да блести, сякаш наистина бе позлатена. Принцесата дори беше сложила тънък слой грим по лицето й, а може би леката руменина по луничавите й бузи се дължеше на дълбокото й деколте и втален корсет, разкриващи пищната й фигура.

Собствените й рокли в никакъв случай не забулваха извивките на снагата й, но тази… Каол чак сега съзнаваше колко тънка е талията й, колко примамливо се разгръща ханшът й под нея. Колко е надарена в горната част на тялото си…

И не само той я оглеждаше от глава до пети. Сартак и Аргун седяха приведени напред в столовете си, докато сестра им водеше Ирен към хаганската маса.

Косата на лечителката беше почти изцяло разпусната, единствено от двете страни бе вдигната с гребени от злато и рубини. Същите обеци се полюшваха покрай фината й шия.

— Изглежда царствено — изшушука му Несрин.

Ирен наистина приличаше на принцеса, макар и такава, тръгнала към бесилото, ако се съдеше по мрачното й изражение, когато достигнаха масата. Доволството, белязало чертите й, преди да се разделят в коридора, се беше изпарило през двата часа, прекарани с Хасар.

Този път принцовете станаха, за да поздравят Ирен — Кашин бе пръв сред тях.

Необявената наследница на Върховната лечителка, жена, която навярно щеше да се ползва със значителна власт в хаганата. И те като че ли си даваха сметка за сериозното значение на подобна роля. Най-вече Аргун, вперил пресметлив поглед във влиятелната, красива жена пред себе си.

Каол прозря думата в очите му: трофей.

И стисна челюсти. Ирен определено не желаеше вниманието на най-красивия от принцовете, а едва ли щеше да се зарадва на такова и от другите двама.

Аргун отвори уста да каже нещо на Хасар, но принцесата отиде право при Каол и Несрин, прошепвайки в ухото на Несрин:

— Премести се.

21

Несрин примигна срещу Хасар.

Принцесата я удостои със студена, змийска усмивка и поясни:

— Не е учтиво да седиш само при спътника си. Отдавна трябваше да сме ви разделили.

Несрин надникна към него. Всички ги наблюдаваха. Каол нямаше представа — абсолютно никаква — как да реагира. На Ирен май й се искаше да потъне в зеления мраморен под.

Сартак се покашля.

— Елате при мен, капитан Фалик.

Несрин стана бързо и Хасар й се усмихна широко. Сетне потупа облегалката на освободения стол и изчурулика на Ирен, застинала на няколко крачки от нея:

— Ти седни тук. За да си ми под ръка.

Ирен стрелна към Каол поглед, който му се стори умолителен, но той запази неутралното си изражение, усмихвайки й се стегнато.

Несрин се настани до Сартак — принцът помоли един везир да освободи мястото — и Хасар, удовлетворена от новата подредба, реши, че обичайните им места с Рения не са й по вкуса тази вечер, в резултат на което изрита двама везири към Аргун. Рения изгледа с леко неодобрение любовницата си, но все пак се подсмихна на себе си, сякаш намираше поведението й за съвсем типично.

Вечерята продължи и Каол деликатно насочи вниманието си към Ирен. Везирът от другата й страна изобщо не отчете присъствието й. А когато слугите се втурнаха да сервират плата с храна и да разливат напитки, Каол прошепна:

— Да питам ли изобщо?

Ирен се зае със задушеното агнешко с шафранов ориз в позлатената си чиния.

— Не.

Той бе готов да се обзаложи, че сенките в очите й по-рано днес, нещото, което се беше възпряла да му каже… Всичко това вървеше ръка за ръка със случващото се в момента.

Каол надзърна надолу по масата към Несрин, която не ги изпускаше от очи, слушайки едва наполовина онова, което й приказваше Сартак. Дрънченето на прибори и разговорите наоколо не му позволяваха да чуе думите на принца.

Каол й изпрати извинителен поглед.

Несрин му отвърна с предупредителен такъв и го насочи към Хасар. „Внимавай!“

— Как са пръстите ти? — поинтересува се Ирен, пъхвайки малка хапка храна в устата си.

По-рано я бе видял да поглъща цяла кутия сладкиш с рожков върху кобилата си. Културното хранене тук беше само за пред хорските очи.

— Пъргави — рече той с половинчата усмивка.

Учудващ въпрос, при положение че се бяха разделили само преди два часа.

— Някакво усещане?

— Гъделичкане.

— Добре.

Тя преглътна и белегът върху гърлото й се раздвижи с него.

Ясно му беше, че ги наблюдават. Подслушват. На нея също.

Ирен стискаше приборите си с побелели кокалчета и изправен като прът гръбнак. Без усмивка на лицето. И светлина в очертаните й с чернило очи.

За да си бъбрят ли ги беше настанила един до друг принцесата, или за да подтикне Кашин към някакво действие? Принцът наистина ги следеше зорко, макар и да разговаряше с двама облечени в златисто везири.

Каол прошушна на Ирен:

— Ролята на пионка не ти прилича.

Кехлибарените й очи просветнаха.

— Не знам какво имаш предвид.

Всъщност знаеше. Думите й не бяха предвидени за него.

Той претършува ума си за теми, които можеха да обсъждат по време на вечерята.

— Кога е следващият ти урок с дамите?

Мъничка част от напрежението в раменете на Ирен се изпари и тя отговори:

— След две седмици. По принцип трябваше да е идната седмица, но тогава много от тях имат изпити и ще наблегнат на ученето.

— Известно количество упражнения и свеж въздух могат да са им от помощ.

— И аз така смятам, но за тях тези изпити са на живот и смърт. С мен определено беше така.

— Остават ли ти още?

— Взех последния преди две седмици. Вече съм официална лечителка от Торе.

В очите й затанцува искрица на самоирония.

Той вдигна чаша към нея.

— Поздравления!

Ирен сви рамене, но все пак кимна в знак на благодарност.

— Явно Хафиза е решила да ми спретне един последен изпит.

А, ясно!

— Значи наистина съм експеримент.

Окаян опит да омаловажи спора им отпреди дни, суровите думи, пробили дупка у него.

— Не — побърза да отрече тихо Ирен. — Ти нямаш нищо общо. Този последен, неофициален изпит… Свързан е единствено с мен.

Искаше му се да я разпита, но твърде много очи ги следяха.

— Тогава ти желая успех — отговори делово вместо това, и то с коренно различен тон от онзи, с който си бяха приказвали на разходката из града.

Вечерята мина бавно, но и някак бързо покрай скованите разговори, придружени от доста протяжни паузи.

Чак когато поднесоха десертите и горчивото кахве, Аргун плесна с ръце и даде начало на развлекателната програма.

— Когато баща ни е в покоите си — Каол дочу Сартак да обяснява на Несрин, — обикновено провеждаме по-… неофициални празненства.

Трупа музиканти с изискани облекла и инструменти — едни познати, други съвършено чужди на Каол — пристъпиха в празното пространство между колоните отвъд масата. Флейти, валдхорни и грохотни барабани оповестиха началото на основното събитие: програмата на танцьорите.

Осем танцьори — и мъже, и жени — свещено число, както бе обяснил Сартак на Несрин, която се усмихваше колебливо, излязоха в кръг иззад завесите от едната страна на колоните.

Каол опита да не се задави.

Телата им бяха боядисани в златисто, украсени с бижута и ефирни копринени роби, прихванати с колани, ала под тях… бяха голи.

Млади, грациозни същества в разцвета на жизнеността си и половата си зрялост. С гъвкави бедра, извити гърбове и преплетени във въздуха ръце започнаха да се увиват един около друг, описвайки кръгове и линии.

— Казах ти — пророни лаконично Ирен.

— Мисля, че на Дориан би му харесало — отвърна тихо Каол и с изненада установи, че ъгълчетата на устните му се подръпват в усмивка.

Ирен го изгледа учудено и някакъв блясък се спотаяваше в очите й. Гостите се извъртаха в столовете си, за да виждат по-добре танцьорите с изваяните им тела и пъргави, боси крака.

Съвършените им, прецизни движения превръщаха телата им в марионетки на музиката. Красота — неземна, а в същото време някак… реална. Хрумна му, че и на Елин представлението много би й допаднало. Безкрайно много.

Докато танцьорите се вихреха, слугите пренасяха столове и дивани, подреждаха възглавници и маси. Върху плотовете разполагаха купи с димящи билки, които изпълниха залата със сладкия си, наситен аромат.

— Не се доближавай прекалено, ако искаш да запазиш разсъдъка си — предупреди го Ирен, съзирайки някакъв слуга да носи димяща метална чиния към резбованата дървена маса. — Лек опиат е.

— Май наистина се поотпускат, когато родителите им ги няма.

Част от везирите се оттеглиха от залата, но мнозина станаха от масата само за да се настанят сред възглавниците. За броени минути цялото помещение се преобрази в салон за развлечения и…

Иззад завесите изникнаха слуги, добре поддържани и пременени в одежди от изящна, прозрачна коприна. Мъже и жени, всички до един красиви, започнаха да се настаняват в скутовете на присъстващите и по облегалките на диваните; някои се свиха в краката на везири и благородници.

Каол беше присъствал на доста разгулни пиршества в стъкления дворец, но в атмосферата винаги се бе долавяла известна скованост. Усещане за порядъчност и вярата, че подобни неща се вършеха зад затворени врати. Дориан определено ги пазеше за собствените си покои. Или нечии чужди. Или пък просто завличаше Каол в Рифтхолд или Белхейвън, където благородниците даваха приеми, много по-невъздържани от тези на кралица Джорджина.

Сартак остана на масата до Несрин, която съзерцаваше опитните танцьори с искрено възхищение, но останалите хагански потомци… Дува, залепила длан на корема си, в компанията на мълчаливия си съпруг, пожела лека вечер на всички. Заяви, че пушекът не бил полезен за бебето в утробата й, и Ирен кимна утвърдително, макар и никой да не погледна принцесата.

Аргун се разположи на един диван в близост до танцьорите, облегна се удобно назад и вдиша с пълни гърди дима, виещ се откъм живите въглени в малките метални съдове наоколо. Придворни и везири се бореха за местата до най-големия по възраст принц.

Хасар и любовницата й заеха един малък диван и ръцете на принцесата бързо се вплетоха в гъстата черна коса на Рения. След секунда устните й се доближиха до най-чувственото кътче по врата на жената. Рения се усмихна бавно, широко и клепачите й се спуснаха, когато Хасар прошепна нещо до кожата й.

Кашин остана на мястото си в продължение на доста минути, докато Ирен и Каол гледаха разгръщащата се поквара от почти опразнената банкетна маса.

Без съмнение, чакаше Ирен да се изправи.

С поруменели бузи лечителката се взираше усърдно в миниатюрната си чаша с горещо кахве.

— Сигурно не виждаш подобно нещо за пръв път? — поинтересува се Каол.

— Дай им час-два и всички ще се заизнизват към стаите си. Не сами, разбира се.

Принц Кашин явно вече се уморяваше да проточва разговора си с везира, седящ до него. Отвори уста, вперил поглед право в Ирен, и Каол прочете поканата в очите му още преди да е изрекъл и дума.

Каол разполагаше с не повече от секунда, за да реши какво да прави. И да види, че Сартак е поканил Несрин да поседи с него — не на масата, не на някой от диваните, а на два уединени стола в дъното на залата, където не се виеше пушек и прозорците бяха отворени, но все пак можеха да следят събитията. Тя кимна многозначително на Каол и тръгна спокойно с принца.

Затова, когато Кашин се приведе напред да покани Ирен на някой диван, Каол се обърна към нея и каза:

— Да поседнем заедно някъде.

Очите й се разшириха леко.

— Къде?

Кашин затвори уста, а Каол имаше чувството, че рисува мишена върху гърдите му.

Въпреки това задържа погледа си върху Ирен и отвърна:

— На някое по-тихо място.

Останали бяха само няколко свободни дивана, всичките разположени сред най-гъстия дим, близо до танцьорите. Но имаше един до малка ниша в отсрещния край на залата, полузакътан в сенките и оборудван със своя собствена метална купа с димящи билки върху ниската масичка отпред.

— Ако идеята е тази вечер да ни виждат един до друг — прошепна толкова приглушено той, че само Ирен да го чуе, — по-добре да останем тук още известно време, отколкото да си тръгваме заедно. — Какво ли впечатление би породило такова нещо, като се имаше предвид атмосферата на празненството… — А и не бих допуснал да вървиш сама.

Ирен се изправи мълчаливо с мрачна усмивка на лице.

— Тогава да се поотпуснем, лорд Уестфол.

Тя махна към дивана, намиращ се отвъд обсега на светлината.

Позволи му сам да придвижи количката си дотам. Вървеше с гордо вдигната брадичка, докато полите й се влачеха зад нея. Роклята й бе с почти гол гръб и разкриваше гладката й, чиста кожа, както и изящната извивка на гръбнака й. Спускаше се толкова ниско, че Каол можеше да зърне двете вдлъбнатинки в долната част на кръста й, сякаш някой бог бе забил палците си там.

Долавяше твърде много погледи върху тях, докато Ирен се настаняваше на дивана. Полите на роклята й, скупчени на пода, се усукаха около глезените й и тя отпусна една от голите си ръце върху меката облегалка.

Каол не отлепи взор от притворените й очи, когато се доближи до дивана, изпреварвайки слугите. Премести се ловко от седалката върху възглавниците и се извъртя към нея, като кимна с благодарност на слугата, дошъл да вземе количката му. Оттук им се разкриваше безпрепятствен изглед към танцьорите, другите дивани, слугите и благородниците, които вече започваха да плъзгат ръце и устни по плът и дрехи, наблюдавайки невижданото представление.

Гледката накара нещо в стомаха му да се стегне, но не и по неприятен начин.

— Не принуждават слугите да стоят тук — обясни тихо Ирен. — Това попитах най-напред, когато за пръв път посетих такова събитие. Те се борят за по-високо място в двореца и присъстващите знаят какви привилегии може да получат, ако си тръгнат с някого тази вечер.

— Но щом им се плаща — поде той, — щом се тревожат за позицията си, то в случай че отклонят нечия покана, дали може да се каже, че са тук по свое желание?

— Не са. Не и в този смисъл. Но хаганатът е наложил известни порядки. Възрастови ограничения. Изрично съгласие. Наказания за онези, които нарушават правилата, дори да са членове на хаганското семейство.

Беше го уверила в това още преди дни.

Двама млади слуги — жена и мъж — се бяха настанили от двете страни на Аргун; единият го целуваше по врата, а другият рисуваше кръгове по бедрата му. През това време принцът разговаряше невъзмутимо с везира, седнал на стол от лявата му страна.

— Той няма ли си съпруга? — полюбопитства Каол.

Ирен проследи погледа му.

— Има. Живее в провинциалното му имение. Но със слуги не се приема за прелюбодеяние. Нуждите, които задоволяват те… Все едно го къпят. — Очите й затанцуваха и тя додаде: — Сигурна съм, че си се уверил в това още през първия си ден в двореца.

Лицето му пламна.

— Останах… изненадан от обстойното, всеотдайно обслужване.

— Вероятно са избрали Каджа, за да ти достави удоволствие.

— Не изневерявам. Дори със слуги, дошли по свое желание.

Ирен надникна към Несрин, потънала в разговор със Сартак.

— Значи е щастливка, че е намерила толкова предан спътник.

Той зачака да изпита ревност, гледайки как Несрин се усмихва на принца, който се бе разположил с върховно спокойствие на дивана, преметнал лежерно глезен върху коляното си и ръка през облегалката точно зад гърба й.

Дали защото имаше вяра на Несрин, но нищо не потрепна в душата му.

Завари Ирен да го наблюдава с очи като топази в сумрака и благовонния дим.

— Миналата вечер се срещнах с приятелката ми — промълви тя, пърхайки с мигли. Просто жена, омаяна от димящите опиати. Дори неговият ум започваше да се размътва. Тялото му се стопляше. Отпускаше се уютно. — Тази вечер също… преди тържеството.

Хасар.

— И?

Каол усети, че изучава с поглед леко извитите крайчета на дългата й коса, че потърква пръсти един в друг, сякаш си представяше копринените й кичури между тях.

Ирен изчака някакъв слуга, носещ поднос със захаросани плодове, да отмине.

— Каза ми, че твоят приятел още бил в неизвестност. През средата на масата е опъната мрежа.

Той примигна насреща й, мъчейки се да разгадае думите й сред целия пушек.

Армии. Армиите на Перингтън се простираха през средата на континента. Нищо чудно, че не беше подхванала темата още на улицата, че от очите й надничаха такива сенки.

— Къде?

— От планините до… обичайното ти свърталище.

Той извика в съзнанието си въображаема карта на континента. От Ферианската падина до Рифтхолд. Свещени богове!

— Сигурна ли си?

Тя кимна.

Каол долавяше как хорските погледи се плъзват към тях от време на време.

Ирен също го усещаше. Ето защо той се постара да не подскочи, когато тя сложи ръка върху предмишницата му. Когато го стрелна някак сънливо и прелъстително изпод мигли.

— Онзи ден, а и по-рано днес ми бе възложена мисия, на която не мога да откажа.

Принцесата я беше заплашила. Той стисна челюсти.

— Трябва ми местонахождение. Или поне посока — пророни тя. — Накъде може да е поела приятелката ти.

Елин.

— Тя е… къде е?

— Не знаят.

Елин бе в неизвестност. Дори шпионите на хаганата недоумяваха къде е.

— Не е ли в родината си?

Ирен поклати глава и сърцето на Каол затуптя бясно. Елин и Дориан — и двамата в неизвестност. Ако Перингтън нападнеше…

— Нямам представа къде би отишла. Какви са плановете й. — Той постави ръката си върху нейната. И опита да не обръща внимание на нежната й кожа. — Възнамеряваше да се върне у дома. Да събере армия.

— Да, но не го е сторила. А не се съмнявам в зоркостта на тукашните очи. И на чуждите.

Шпионите на Хасар. И други.

Елин не беше в Терасен. Така и не бе стигнала до Оринт.

— Изтрий това изражение от лицето си — измърка Ирен и въпреки че погали с пръсти ръката му, го наблюдаваше строго.

Колкото и да му беше трудно, Каол смогна да й се усмихне замаяно.

— Смята ли приятелката ти, че са попаднали в нечии ръце?

— Не знае. — Тя бавно плъзна пръсти нагоре към рамото му. Простичката халка още стоеше на ръката й. — Иска да попитам теб. Да изтръгна отговор от теб.

— Ясно. — Фината й, красива ръка пълзеше нагоре по кожата му. — Ето защо ни поразмести тази вечер.

И защо днес Ирен толкова пъти изглеждаше на ръба да каже нещо, отказвайки се в последния момент.

— Ще вгорчи живота ми, ако не изглежда така, сякаш стоплям отношенията помежду ни.

Той спря ръката й върху бицепса си, чувствайки пръстите й леко разтреперани. Дали под влиянието на сладникавия дим, виещ се около тях, или на музиката и танцьорите с разголените им тела и красиви бижута, Каол прошепна:

— Бих казал, че вече си го постигнала, Ирен Тауърс.

И загледа как лицето й поруменява. Как златистите й очи засилват.

Опасен ход. Опасен, безразсъден и…

Знаеше, че ги наблюдават, че Несрин седи с принца.

Ала тя щеше да разбере, че е просто фарс. Фарс, част от който беше и собствената й игра със Сартак.

Повтаряше си го, докато впиваше поглед в очите на Ирен, притискайки ръката й към рамото си. Докато съзерцаваше как бузите й пламват все повече и повече. Върхът на езика й се показа, за да навлажни устните й.

И това не убягна от взора му.

Тежка, успокоителна топлина се загнездваше вътре в него.

— Кажи ми едно място. Което и да е.

Отне му малко време да се досети за какво говори. За заплахата на принцесата, ако не й донесеше нужната информация.

— Защо е този театър? Щях да ти кажа истината.

Чувстваше устата си като нещо чуждо.

— След урока пред момичетата — додаде приглушено тя, — ти дължа услуга.

А разкритието за интереса на Хасар…

— Тя би ли подкрепила каузата ни?

Ирен обходи с поглед залата и Каол несъзнателно отмести ръка от нейната. Провлачи я нагоре по голото й рамо и достигна шията й.

Кожата й бе мека като стоплено от слънцето кадифе. Палецът му погали едната страна на гърлото й, съвсем близо до финия белег, и тя мигом насочи очи към него.

Каол прочете предупреждение в тях — предупреждение, но… Не предназначено за него. А към нея самата. Ирен промълви:

— Тя… — Каол не се стърпя и пак погали гърлото й. Тя преглътна и от движението кожата й се прилепи към ръката му. — Тревожи я заплахата от огън.

Страхът тогава можеше или да подпомогне, или да унищожи шанса им за съюз?

— Мисли… мисли, че е възможно ти да стоиш зад нападението в библиотеката. Като начин да ги манипулираш.

Той изсумтя и палецът му застина. Точно върху пулсиращата й сънна артерия.

— Приписва ни повече изобретателност, отколкото притежаваме. — В очите на Ирен пламна тревога. — Ти какво смяташ, Ирен Тауърс?

Тя сложи ръката си върху неговата, но не за да я свали от шията си.

— Допускам, че появата ви може да е задействала други сили, но не вярвам, че си от мъжете, които играят игри.

Макар и настоящото им положение да сочеше точно обратното.

— Преследваш целите си — продължи тя, — но праволинейно. Неприкрито.

— Някога наистина бях такъв — рече Каол.

Не съумяваше да откъсне погледа си от нея.

— А сега? — пророни леко задъхано Ирен с препускащ под дланта му пулс.

— Сега — подхвана той, приближавайки глава към нейната, докато дъхът й не погали устните му. — Сега се питам дали не трябваше да се вслушам в съвета на баща ми.

Очите на Ирен се устремиха към устата му и всеки негов инстинкт, цялото му внимание се съсредоточи в този жест. Всяка частица от него се напрегна болезнено.

И това чувство му подейства по-отрезвяващо от ледена вана, подтиквайки го да намести дискретно жакета в скута си.

Димът — опиатите. Явно действаха като афродизиак, замъгляваха разсъдъка…

Ирен още се взираше в устата му, като че беше парче сочен плод, и пресекливият й дъх повдигаше пищните й, стегнати гърди в тесния затвор на корсета й.

Той се насили да свали ръка от шията й. Да се облегне назад на дивана.

Несрин сигурно ги гледаше. Вероятно се питаше какви ги върши.

Тя не заслужаваше подобно нещо. Нито пък Ирен заслужаваше това, което току-що й бе причинил, тази лудост…

— Заливът на Черепа — изстреля неочаквано той. — Кажи й, че огънят е в Залива на Черепа.

Навярно единственото място, където Елин повече не би стъпила — във владенията на Господаря на пиратите. Веднъж му беше разказала за „злополучната си среща“ с Ролф. Сякаш разрушението на града и скъпоценните му кораби бе просто забавление за нея. Но едва ли някога би се върнала там, като се имаше предвид заканата на Ролф да я убие на място.

Ирен примижа, сякаш и тя току-що си припомняше къде се намират, какво ги бе довело на дивана и защо седяха коляно до коляно и почти нос в нос.

— Добре. — Тя се отдръпна от него, мигайки недоумяващо. Сетне надникна свъсено към димящите въглени в металния съд на масата. — Ще свърши работа.

Ирен махна с ръка, за да разсее някаква струя пушек, която се опитваше да се усуче помежду им.

— Трябва да вървя.

Яростна, пронизваща паника просветна в очите й. Като че и тя бе осъзнала, бе усетила…

Ирен стана и позаглади с длани полите на роклята си. Нямаше я вече съблазнителната, уверена жена, дошла с горда крачка до дивана. На нейно място отново стоеше момичето на около двайсет и две, само` в чужд град, превърнало се в жертва на своеволните хагански потомци.

— Дано… — подхвана тя, надничайки към Несрин. Срам. Срам и чувство на вина тежаха върху плещите й. — Дано никога не се научиш да играеш подобни игри.

Несрин изглеждаше все така вглъбена в разговора си със Сартак. По изражението й не личеше нито следа от болка, от знание за… за онова, което се беше случило тук.

Проклетник. Какъв проклетник беше само.

— Ще се видим утре — скалъпи той. А когато Ирен понечи да тръгне, побърза да предложи: — Нека ти осигуря ескорт.

Защото Кашин ги наблюдаваше от другия край на залата. В скута му седеше слугиня, заровила ръка в косата му. А по лицето му… о, по лицето му пробяга ледена омраза, когато забеляза погледа на Каол.

Другите можеше и да решат, че станалото между двама им с Ирен бе просто театър, но Кашин… Принцът не беше толкова наивно предан, колкото околните си мислеха. Не, винаги следеше обкръжението си. Четеше хората около себе си като отворени книги. Анализираше ги.

И не осезаемата възбуда му бе подсказала, че всичко това е истинско, а усещането за вина, което и двамата с Ирен не бяха успели да прикрият, прозря твърде късно Каол.

— Ще помоля Хасар — отвърна Ирен и се запъти към дивана, където принцесата и любовницата й се целуваха страстно, отделяйки лениво внимание на всеки детайл.

Той остана на мястото си, гледайки как Ирен доближава жените. Хасар вдигна унесен поглед към нея.

Но лъстта, замъглила лицето на принцесата, бързо се разсея, щом Ирен й кимна отривисто. Мисията бе изпълнена. Ирен се наведе да я целуне по бузите за довиждане и прошепна нещо в ухото й. Каол разчете движенията на устните й дори от отсрещния край на залата. Заливът на Черепа.

Хасар се усмихна едва-едва, а после щракна с пръсти на един страж. Мъжът незабавно закрачи към тях. Принцесата му даде заповед и несъмнено го заплаши със смърт и още по-лошо, ако Ирен не се прибереше невредима в Торе.

Лечителката само се усмихна ядосано на Хасар, пожела на двете им с Рения приятна вечер и пое след стража. При сводестия изход надзърна през рамо.

Дори през тези трийсетина метра излъскан мрамор и гигантски колони, пространството помежду им сякаш се нажежи.

Бялата светлина, която бе съзрял в себе си преди два дни, засия като живо въже. Като че Ирен се беше загнездила в него онзи следобед.

Тя дори не кимна, преди да си тръгне с веещи се около глезените й поли.

Щом Каол надникна наново към Несрин, се натъкна на погледа й, прикован в него.

А лицето й беше безизразно. Тя му кимна дискретно с привидно разбиране. Игрите приключваха за тази вечер. Сега само очакваше да чуе крайния резултат.

Благовонният дим още полепваше по ноздрите, косата и жакета на Каол, когато двамата с Несрин влязоха в апартамента си час по-късно. Той бе отишъл в приглушеното кътче, което си бяха избрали със Сартак, откъдето проследи как гостите лека-полека започват да се изнизват към стаите си — или нечии чужди. Да, на Дориан определено би му допаднал този двор.

Сартак ги изпрати до апартамента им и някак сковано им пожела спокойна нощ. Далеч по-сдържано от думите и усмивките му отпреди минути. Не го винеше. Вероятно отвсякъде дебнеха очи.

А тези на принца се впиха в Несрин, когато тя му пожела лека нощ и двамата с Каол влязоха в апартамента си.

Във фоайето беше почти тъмно и единствената светлина идваше от фенера със стени от цветни стъкла, който Каджа беше поставила на масичката. Вратите на спалните им зееха пред тях като гърла на пещери.

Двамата се задържаха в сумрачното фоайе.

Несрин пристъпи безмълвно към собствената си стая.

Каол я сграбчи за ръката, преди да е сторила и крачка.

Тя надникна бавно през рамо и тъмната й коса се люшна пред лицето й подобно на тежка коприна.

Каол съзнаваше, че дори в полумрака може да разчете посланието в очите му.

Кожата се стегна около костите му, сърцето му забарабани лудо, но от устата му не се изниза и дума.

Накрая Несрин пророни:

— Смятам, че мястото ми не е в двореца точно сега. Нуждаят се от мен.

Той не пусна ръката й.

— Не бива да обсъждаме такива неща в коридора.

Гърлото й подскочи, но тя кимна веднъж. Понечи да забута количката му, но Каол потегли, преди да е успяла, и влезе в собствената си спалня. Тя го последва.

И затвори вратата след тях.

Лунната светлина се процеждаше през прозорците с изглед към градината, разливайки се по леглото.

Каджа не бе запалила свещи тук или защото предполагаше, че след тържеството стаята ще се използва за други цели, а не за спане, или защото изобщо не очакваше Каол да се върне в нея. Ала в тъмнината, сред жуженето на цикадите в короните на градинските дървета…

— И аз се нуждая от теб — рече Каол.

— Наистина ли?

Прям, недвусмислен въпрос.

Той все пак й оказа уважението да се позамисли върху него.

— Трябваше… Трябваше да го направим заедно. Всичко.

Тя поклати глава и късата й коса пак се люшна.

— Пътищата се променят. Знаеш го от личен опит.

Така беше. Знаеше го отлично. И въпреки това…

— Къде възнамеряваш да отидеш?

— Сартак спомена, че искал да разпита народа си за предишни появи на Валгите по тези земи. Честно казано… Изкушавам се да тръгна с него, ако ме покани. За да проверя дали наистина можем да получим отговори оттам и дали ще съумея да го убедя да загърби заповедите на баща си. Или поне да защити каузата ни пред него.

— Къде ще отидеш с него? На юг при рукините?

— Вероятно. Преди малко спомена, че заминавал след няколко дни. Но с теб нямаме големи шансове. Ще ми се да ги подобря чрез принца, да потърся ценна информация сред рукините. Ако Ераван е пратил свой демон в Антика… Вярвам, че стражата на хагана ще защити двореца и Торе, но с теб се налага да съберем войска, преди Ераван да е изпратил още Валги насам. — Тя се умълча за миг. — А ти… имаш голям напредък. Не желая да го спъвам.

В предложението й се спотаяваха неизречени думи.

Каол се почеса по брадата. Да допусне раздялата им, подобно разклонение на пътя пред тях… Той въздъхна.

— Утрото е по-мъдро от вечерта. Да поговорим пак сутринта.

Несрин притихна и той се качи на леглото, сваляйки жакета и ботушите си.

— Ще поседиш ли при мен? Разкажи ми за семейството си, за днешното празненство с тях.

Беше му споделила едва с няколко думи и може би сега го направляваше гузната му съвест, но…

Очите им се срещнаха в мрака, огласен от нощната песен на славей отвъд прозорците. Каол можеше да се закълне, че по лицето й просветна проникновение, а сетне угасна като въглен, пуснат в езеро.

Несрин доближи леглото му с безшумни стъпки, разкопчавайки жакета си. Запрати го върху един стол и изхлузи ботушите си. Качи се на леглото и една от възглавниците въздъхна под тежестта й.

„Видях — можеше да се закълне, че е прочел в погледа й. — Знам.“

Тя обаче заговори за церемонията на пристанището, как четиримата й малки братовчеди нахвърляли цветни венци в морето, а после се разбягали с писъци от чайките, които им налетели, за да откраднат бадемовите сладкиши от ръцете им. Разказа му за чичо си Брахим и леля си Захида, за красивата им къща с няколко двора, пълзящи растения и резбовани решетки на прозорците.

С всеки споделен поглед неизречените й думи отекваха в пространството между тях.

Знам. Знам.

Каол я остави да говори, докато гласът й не го приспа, защото и той знаеше.

22

На следващия ден Ирен се чудеше дали да не си остане в Торе.

Случилото се на дивана миналата нощ…

Върна се в стаята си прегряла и напрегната, неспособна да се успокои. Свали бижутата и роклята на Хасар, сгъна я старателно и я сложи на стола си с разтреперани ръце. Сетне избута сандъка си пред вратата, за да се подсигури, в случай че демонът убиец я бе видял да вдишва безбожни количества от онзи дим и решеше да я спипа обезумяла.

Защото точно така се чувстваше — обезумяла. В съзнанието й бе имало място единствено за топлината, аромата и успокоителната му осанка; за лекото дращене на мазолите му по кожата й и копнежа да ги усети другаде. Не можеше да откъсне поглед от устата му и едва се стърпя да не я докосне с пръсти. С устни.

Мразеше тези сбирки. Дима, който те караше да забравиш здравия разум. Задръжките си. Точно затова обичаха да го вдишват благородниците и придворните, но…

Спасила се поне от роклята и бижутата, Ирен закрачи нервно из стаята, търкайки лицето си, докато не размаза грима, нанесен лично от Хасар.

След това се изми три пъти. Нахлузи най-леката си нощница и започна да се мята в леглото, а тънката материя сякаш протриваше потната й, пламнала кожа.

Броеше часовете, минутите, докато влиянието на пушека не се разсееше. И не изчезнеше.

Ала то не я пусна лесно. И чак в най-тихите, най-черните часове на нощта Ирен взе нещата в свои ръце.

Тази вечер бяха запалили по-силна доза от обичайното. Опиатът продължаваше да пъпли по тялото й, жулейки кожата й с остри нокти. А лицето, което държеше пред очите й, ръцете, които я караше да си представя върху себе си…

Оргазмът я остави някак празна — незадоволена.

Зората пукна и тя се вторачи смръщено в изпитото си отражение в малкото огледалце над умивалника.

Опиатът бе разхлабил хватката си през няколкото часа сън, които успя да си открадне, но… Нещо още се гърчеше ниско в стомаха й.

Изми се, облече се и прибра реквизита на Хасар в една кожена чанта. Най-добре беше да не отлага. А след това щеше да върне дрехите и бижутата на принцесата. Хасар прие с котешко самодоволство информацията, лъжата, която Каол бе измислил за пред нея.

Ирен се бе двоумила дали да му каже, но дори преди пушека, преди умопомрачението… Когато й предложи да поседят заедно, за да й спести сблъсъка с Кашин след цял ден, прекаран в спокойна разходка из града, в крайна сметка реши да му се довери. А после напълно загуби ума си.

Нямаше смелост да погледне стражите, слугите, везирите и благородниците в очите, докато крачеше през коридорите на двореца към покоите на лорд Уестфол. Все някой от тях я бе видял на дивана с него. А останалите навярно бяха чули.

За пръв път се държеше така в двореца. Трябваше да си признае пред Хафиза. Да й разкрие за безсрамното си поведение, преди новината да достигне Торе, предадена от нечия чужда уста.

Не че Върховната лечителка би я укорила, но… Ирен чувстваше непреодолима потребност да й сподели. Да се разкае.

Щеше да се постарае днешният сеанс да бъде кратък. Поне доколкото беше възможно, изгубеше ли представа за време и място в онзи тъмен, бушуващ ад под белега му.

При всички случаи щеше да подходи делово.

С влизането в апартамента нареди на Каджа:

— Джинджифил, куркума и лимон!

И веднага тръгна към спалнята на Каол. Каджа като че ли се канеше да възрази, но Ирен не й обърна внимание и направо отвори вратата.

В следващия миг обаче заби пети толкова рязко, че с усилие се задържа да не падне.

Първо забеляза измачканите чаршафи и възглавници. После — голите му гърди и едва покритите му с бяла коприна бедра.

Накрая и тъмната глава, заровена във възглавницата до неговата. Още спеше. Изтощен.

Каол светкавично ококори очи и от гърлото й се изтръгна само едно безмълвно „О!“.

Смайване и… нещо друго изпълни погледа му и Каол понечи да отвори уста.

Несрин се размърда до него с омачкана риза и сбърчи недоумяващо вежди.

Каол сграбчи с две шепи чаршафа и мускулите по гърдите и корема му се загърчиха, надигайки го на лакти…

Ирен просто напусна спалнята.

И седна на златистия диван във всекидневната. Коляното й заподскача нервно и тя отправи очи към градината, където пълзящите растения тъкмо започваха да разпъпват цветове по колоните пред стъклените врати.

Дори ромонът на фонтана не заглуши напълно притихналия, сънен глас на Несрин, последван от леки стъпки към собствената й спалня и затварянето на врата.

След секунда се чу скрибуцане на колела и той се появи във всекидневната. По риза и панталони. С разчорлена коса. Сякаш беше прокарвал пръсти през нея. Той или Несрин. Многократно.

Ирен обгърна тялото си с ръце, стаята внезапно й се стори твърде голяма. Пространството помежду им — прекалено открито. Трябваше да закуси, преди да дойде. Да потуши някак тази замаяност. Да запълни хралупата в стомаха си.

— Не очаквах да се появиш толкова рано — рече тихо Каол.

Ирен можеше да се закълне, че в тона му прозираше гузност.

— Каза, че мога да идвам призори — отвърна също толкова тихо тя, но отвратена от укорителната нотка в гласа си, побърза да добави: — Можех да изпратя някого, за да те предупреди.

— Не. Аз…

— Мога да се върна и по-късно — скочи на крака Ирен. — Ще ви оставя да закусите.

Заедно. Сами.

— Не — изстреля Каол, спирайки рязко на път към дивана, който обикновено ползваха. — Да започваме.

Тя обаче не можеше да го погледне. Да срещне очите му. Нито пък да си обясни защо.

— Ирен!

Без да се трогне от повелителния му тон, тя тръгна към бюрото и седна зад него, благодарна за стената от резбовано дърво помежду им. За масивната опора под дланите си, докато вадеше разни неща от кожената чанта, която бе сложила на ръба му. Флакони с ненужни масла. Тефтери.

Книги, взети от библиотеката, сред които и „Песен на корените“. Както и безценните, древни свитъци. Предположила бе, че тук ще е най-безопасно да ги остави. При него.

— Мога да приготвя отвара. За нея. Ако има необходимост от подобно нещо. Ако не искате… тоест… — пророни тя.

„Дете“, не намери смелост да поясни. Като пухкавото бебе, на което вчера бе забелязала да се усмихва толкова топло. Като че се надяваше един ден и той да бъде благословен с такава радост…

— И за теб мога да направя. Пие се всеки ден — добави Ирен, препъвайки се в собствените си думи.

— Тя вече пие — отговори Каол. — Още от четиринайсетгодишна.

Навярно още от първото си кървене. Мъдро решение за всяка жена в град като Рифтхолд. Особено ако обичаше да се забавлява.

— Това е добре — скалъпи тя и продължи да подрежда книгите си. — Разумно е.

Той доближи бюрото, докато коленете му не потънаха под отсрещния му край.

— Ирен.

Тя трупаше книга върху книга.

— Моля те!

Тези две думи я подтикнаха да вдигне очи към него. Да посрещне погледа му — ирисите му с цвят на огряна от слънцето пръст.

И зараждането на още една дума в този поглед — съжалявам — я накара да скочи от бюрото, да прекоси стаята и да отвори широко градинските врати.

Нямаше за какво да съжалява. За нищо.

Двамата с Несрин бяха любовници, а тя…

Ирен се задържа при градинските врати, докато тази на Несрин не се отвори и затвори. Докато не я чу да показва глава във всекидневната, за да си вземе довиждане с Каол, преди да тръгне.

Знаеше, че трябва поне да надникне през рамо към капитан Фалик, да й се усмихне вежливо, но в крайна сметка се престори, че не е доловила кратката й поява в стаята, че е прекалено вглъбена в бледолилавите цветя, разцъфващи под утринното слънце.

Помъчи се да прогони празнотата. От дълго, дълго време не се беше чувствала толкова малка, толкова… незначителна.

Ти си вероятната наследница на Хафиза, Върховната лечителка. Не си никаква на този мъж и той не ти е никакъв. Просто следвай плана. Не забравяй Фенхароу, дома си. Не забравяй всички хора, които се нуждаят от помощта ти.

Не забравяй какво обеща да сториш. Да постигнеш.

Тя пъхна ръка в джоба си, стисвайки бележката.

Светът се нуждае от повече лечители.

— Не е каквото си мислиш — промълви зад нея Каол.

Ирен затвори очи за миг.

Бори се — бори се за нещастния си, безполезен, пропилян живот.

Тя се обърна, извиквайки учтива усмивка на лицето си.

— Това е съвсем естествено. И здравословно. Радвам се, че си… в състояние.

Ако съдеше по яростта в очите му, по стегнатата му челюст, явно не беше.

Светът се нуждае от повече лечители. Светът се нуждае от повече лечители. Светът се нуждае от повече лечители.

Само трябваше да приключи с него, да го излекува и можеше да напусне Хафиза, да напусне Торе с гордо вдигната глава. Можеше да се завърне у дома при войната и кръвопролитията… и да изпълни обещанието си. Да почете свободата, която й бе дарила онази непозната в Иниш.

— Започваме ли?

Днес тук щеше да го лекува. Защото идеята да седи на онова разтурено легло, навярно още напоено с мириса на двама им…

В гърлото й бе заседнала буца, която не смогваше да премахне, колкото и глътки въздух да си поемаше.

Каол я изучаваше с поглед. Претегляше тона й. Думите й. Изражението й.

Виждаше горчивината й. Чуваше я.

„Не очаквам нищо — искаше й се да каже. — Аз… аз съм нищо.“

Моля те, не питай. Моля те, не ме притискай. Моля те…

Каол като че прочете и това. И каза сподавено:

— Не съм преспал с нея.

Тя се сдържа да изтъкне, че доказателствата говореха за противното.

Той продължи:

— Снощи си приказвахме до късно и сме заспали. Нищо не се случи помежду ни.

Ирен умишлено пренебрегна начина, по който гърдите й едновременно се изпразниха и изпълниха от думите му. Нямаше вяра на собствения си глас, докато ги осмисляше.

Сякаш доловил потребността й от почивка, той понечи да се обърне към дивана, но вниманието му се спря на струпаните върху бюрото книги. И свитъци.

Лицето му пребледня.

— Какво е това? — изръмжа насреща й.

Ирен отиде при бюрото, взе един от пергаментите и го разгъна внимателно, разкривайки чудноватите символи по него.

— Ноуша, главната библиотекарка, ми ги намери в нощта, когато издирвах информация за… нещата, които ти вредят. Ала в цялата суматоха забравих за тях. Били при книгите от Ейлве, затова решила да ми ги донесе за всеки случай. Този е много стар. Поне на осемстотин години. — Започваше да бръщолеви от нерви, но не можеше да се спре, благодарна, че е изникнала тема, различна от онази, която почти бе подхванал. — Според мен символите са руни, но не съм срещала такива досега. Ноуша също.

— Не са руни — промърмори дрезгаво Каол. — Знаци на Уирда са.

Като се замисли какво й беше казал дотук, Ирен знаеше, че има още много. Толкова много, което не й разкриваше. Тя плъзна ръка по тъмната корица на „Песен на корените“.

— В тази книга пише нещо за… порта. И ключове. И трима крале.

Вече започваше да се съмнява дали Каол изобщо диша. Но той проговори с нисък глас:

— Прочела си го. В книга.

Тя я разгърна, прелиствайки до илюстрацията, изобразяваща трите фигури пред неземната порта. Приближи се до него и задържа книгата отворена пред лицето му.

— Не можах да разчета голяма част, защото е на някаква древна форма на ейлвийския, но… — Ирен отгърна на другата илюстрация, на младия мъж върху олтара, обсебен от онази тъмна сила. — Това ли… това ли правят наистина?

Ръцете му увиснаха от двете страни на количката и той се вторачи в картината, пресъздаваща студените, мрачни очи на мъжа.

— Да.

Думата съдържаше повече болка и ужас, отколкото бе очаквала да чуе от него.

Тя отвори уста, но Каол я стрелна предупредително, мигновено възвърнал самообладанието си.

— Скрий я, Ирен. Скрий всичко. Веднага!

Бесният ритъм на сърцето й отекна в гърдите й, в крайниците й, но тя грабна книгите. И свитъците. И докато Каол наблюдаваше вратите и прозорците, тя се зае да ги бута под разни възглавници и в някои от по-големите вази. Онзи свитък обаче… той бе твърде ценен. Твърде древен, за да се отнесе така бездушно с него. Дори ако го пъхнеше между страниците на някоя книга, можеше да съсипе крехката хартия, мастилото.

Каол забеляза как се оглежда безпомощно с папируса в ръка.

— Ще ми подадеш ли ботушите, Ирен? — попита небрежно. — Нося си втори чифт, който съм решил да обуя днес.

Ясно. Добре.

Тя изтърча в спалнята му, изтръпвайки отново при вида на разхвърляното легло, при мисълта за прибързаното си заключение и глупава реакция…

Влезе в малкия дрешник, зърна ботушите му и закъта свитъка в единия. Сетне взе и двата и ги прибра в някакво чекмедже, покривайки ги с купчина кърпи.

След секунда се върна във всекидневната.

— Не успях да ги открия. Сигурно Каджа ги е занесла на почистване.

— Жалко — отговори със същия небрежен тон Каол, вече събул собствените си ботуши.

Съблякъл бе и ризата си.

Сърцето й продължаваше да препуска, когато той се премести върху златистия диван, където остана седнал.

— Можеш ли да ги разчетеш? — поинтересува се тя, коленичейки пред него, за да хване едното му босо ходило в ръце.

Тези Знаци на Уирда?

— Не. — Тя внимателно започна да върти глезена му, а Каол замърда с пръсти. — Но имам към кого да се обърна при нужда.

Предпазливи, многозначителни думи, в случай че някой ги подслушваше.

Ирен продължи да раздвижва краката му, да ги разтяга и огъва, повтаряйки упражненията отново и отново, докато пръстите му не станаха възможно най-подвижни.

— Някой път трябва да те заведа в библиотеката — подхвърли тя. — Може да намериш нещо интересно, което да ти прочете твоят човек.

— Имате ли други подобни четива?

Тя остави левия му крак и се захвана с другия.

— Ще попитам Ноуша. Тя знае всичко.

— Веднага щом приключим. След като си починеш, разбира се. От доста време не съм попадал на… интригуваща книга.

— С удоволствие ще ви придружа, лорд Уестфол.

Той се намръщи на официалното обръщение, но Ирен просто поднови изпълняването на същите упражнения с десния му крак, докато накрая не го помоли да легне на дивана. Сетне мълчаливо се зае с ханша му, подканяйки го сам да го помръдне, и постепенно премина към останалата част от краката му.

След малко промълви с едва доловим глас:

— Говориш само за Ераван. — Щом чу името, очите му просветнаха предупредително. — Ами Оркус и Мантикс?

— Кои?

Тя се насочи към друг вид упражнения за краката, ханша и кръста му.

— Другите двама крале. В книгата се споменават имената им.

Каол спря да мърда пръстите си, а тя ги перна, за да му напомни. Той въздъхна и поде заниманието за пореден път.

— Били са победени в първата война. Изпратени обратно в техния свят или убити. Не си спомням.

Ирен свали умислено крака му и го побутна да се обърне по корем върху дивана.

— С приятелите ти със сигурност ви бива в цялата тази история по спасяването на света — подхвана тя, спечелвайки си сумтене от страна на Каол, — но на ваше място бих се постарала да узная с кого от тримата си имате работа всъщност.

Тя приседна на тъничката ивица от златистия диван, която масивното му тяло не бе заело.

Каол завъртя глава към нея, напрягайки мускулите по гърба си.

— Защо?

— Защото, ако просто са ги изгонили обратно в техния свят, откъде можете да сте сигурни, че все още не чакат шанс да се върнат в нашия?

23

Въпросът на Ирен накара Каол да се взре безизразно в точка, пребледнявайки отново.

— По дяволите! — промърмори той. — По дяволите!

— Не помниш ли какво се е случило с другите двама крале?

— Не… не, предполагах, че са били убити, но… защо намираме информация за тях точно тук?

Тя поклати глава.

— Може да проучим това.

По челюстта му потрепна мускул и той въздъхна.

— Ще се наложи.

Каол протегна ръка към нея в безмълвна подкана. Искаше пръчката, осъзна тя.

Ирен пак впери поглед в челюстта и бузата му, в белезите на гняв и страх по тях. Неподходящо състояние за начало на лечебен сеанс. Вместо това реши да попита:

— От кого ти е този белег?

Грешен въпрос.

Гърбът му се скова, а пръстите му се вкопаха в декоративната възглавница под брадичката му.

— От някого, който имаше пълното право да ме рани.

Това не беше отговор.

— Какво е станало?

Той просто протегна отново ръка, настоявайки за пръчката.

— Няма да ти я дам — отсече Ирен с каменно лице. Каол извърна гибелен поглед към нея. — И няма да започна сеанса, докато си толкова бесен.

— Когато побеснея, Ирен, ще си проличи.

Тя врътна очи.

— Кажи ми какво ти е.

— Ще ти кажа какво ми е: едва мърдам пръстите си, а нищо чудно да си имаме работа не с един валгски крал, а с цели трима. Ако се провалим, ако не успеем да…

Възпря се, преди да е разкрил повече. Планът, който несъмнено бе толкова таен, че почти не смееше да мисли за него.

— Те унищожават всичко и всеки по пътя си — довърши Каол, забол поглед в страничната облегалка на дивана.

— От тях ли ти е белегът?

Тя стисна пръстите си в юмрук, за да не го докосне.

— Не.

Ирен обаче се приведе напред и проследи с пръст мъничък белег, почти скрит от косата до слепоочието му.

— А този от кого ти е?

Лицето му придоби твърдо, отнесено изражение. Ала яростта и трескавото напрежение… някак се уталожиха. Студът и сдържаността, които се спуснаха на тяхно място, му помогнаха да се вземе в ръце. Какъвто и да бе този стар гняв, успя да му върне самообладанието.

— Този е от баща ми — рече едва доловимо Каол. — Още от момчешките ми години.

Ужас пропълзя из вените й, но поне й даваше отговор. Споделяше й нещо.

Тя не го притисна. Не поиска да узнае повече. Вместо това каза просто:

— Когато проникна в раната ти… — Преглътна, докато оглеждаше гърба му. — Ще опитам да те намеря отново. Ако онова нещо ме очаква, ще измисля друг начин да те стигна. — Тя се замисли. — Този път може и да не се получи с нападение от засада. Ще видим.

И макар че едното ъгълче на устата й се вирна в успокоителна, лечителска усмивка, Каол несъмнено усети учестеното й дишане.

— Внимавай — пророни той.

Наместо това Ирен поднесе пръчката към устата му.

Устните му докоснаха пръстите й, докато тя я пъхваше между зъбите му.

Той проучи лицето й, удостоявайки я с настойчив поглед.

— Готов ли си? — прошепна Ирен, съзнавайки с ужас, че й предстои отново да се сблъска с онзи коварен мрак.

Каол вдигна ръка, за да стисне пръстите й в безмълвен отговор.

Тя обаче ги изтръгна от допира му и ръката му тупна върху възглавниците на дивана.

Той още я изучаваше с очи, следейки как събира смелост, когато Ирен долепи длан до белега на гърба му.

* * *

Валеше сняг, когато заяви на баща си, че си тръгва от Аниел, че се отказва от наследническата си титла, за да се запише в стражата на двореца в Рифтхолд.

Баща му го изхвърли от дома.

Изхвърли го на входното стълбище на крепостта им.

Каол сцепи едното си слепоочие на сивия камък и проби със зъби устната си. Умолителните писъци на майка му отекваха по скалите, когато се сгромоляса на заледената площадка в дъното на стълбите. Не усещаше болката в главата си. Единствено острия като бръснач лед под голите си длани, под вече нарязаните си дори през панталона колене.

Чуваше само жалбите на майка си и писъка на вятъра, който не стихваше дори през лятото — брулеше целогодишно крепостта на планинския връх с изглед към Сребърното езеро.

Същият този вятър сега го шибаше безмилостно, размяташе косата му — по-дълга, отколкото я държеше напоследък. Завихряше снежинки от сивото небе право в лицето му. Завихряше ги към гробовния град отдолу, който се простираше чак до голямото езеро, извивайки се по бреговете му. И на запад — до величествените водопади. По-скоро до призрака им. Язовирът отдавна ги бе заглушил заедно с реката, извираща от Белия зъб.

В Аниел винаги беше студено. Дори през лятото.

Винаги беше студено и в крепостта, изсечена във виещия се планински скат.

— Жалък си! — изплю баща му.

Никой от стражите с каменни лица не му помогна да се изправи.

А главата му се въртеше и пулсираше болезнено. Топла кръв шуртеше по лицето му, замръзвайки за секунди.

— Сам се оправяй до Рифтхолд тогава.

— Моля те — шепнеше майка му. — Умолявам те.

Видя я за последен път, когато баща му я хвана грубо под ръка и я завлече в крепостта от боядисано дърво и камък. Лицето й бе бледо, измъчено, а очите й — неговите очи — плувнали в сребристи сълзи, ярки като езерото далеч под тях.

Родителите му подминаха дребничката сянка до отворения портал към крепостта.

Терин.

Малкото му братче се осмели да стори крачка към него, готово да се втурне по опасните заледени стълби, за да му помогне.

Пронизителният, яростен рев на баща му откъм тъмния коридор го възпря.

Каол избърса кръвта от устата си и безмълвно поклати глава към братчето си.

По лицето на Терин се четеше ужас — абсолютен ужас, когато Каол се изправи бавно на крака. Дали не осъзнаваше, че току-що бе наследил титлата…

Не можеше да го понесе. Този неистов страх по кръглото, младо лице на Терин.

Ето защо се обърна, стиснал зъби срещу болката в коляното си, вече подуто и вкочанено. По дланите му се смесваха кръв и разтопен лед.

Съумя да прекоси с куцукане площадката. И продължи надолу по дългото стълбище.

Един от стражите в дъното му го загърна със сива вълнена пелерина. Даде му меч и нож.

Друг му помогна с кон и му показа посоката.

Трети му връчи раница с храна, палатка, превръзки и лечебни мехлеми.

Никой не обели и дума. Не го задържа повече от нужното.

Каол не знаеше имената им. Но след години научи, че баща му бе гледал от една от трите кули на крепостта. Видял беше жеста им.

И самият той години по-късно му разказа какво бе сполетяло тримата мъже, които му бяха помогнали.

Уволнил ги. Посред зима. Прокудил ги заедно със семействата им в Белия зъб.

Три семейства сред ледената пустош. До лятото били оцелели само две.

Доказателство. Това бе доказателство, повтаряше си Каол, след като сам убеди себе си да не убива баща си. Доказателство, че кралството му е гъмжало от покварени, зли хора, наказващи добрите заради подадена ръка. Доказателство, че с право е напуснал Аниел. И е останал при Дориан, за да го пази.

Да брани носителя на едно по-добро бъдеще.

Въпреки всичко Каол бе изпратил свой човек, възможно най-дискретния, за да открие оцелелите семейства. Не го интересуваше колко години са минали. Изпрати го натоварен със злато.

След месеци пратеникът му се завърна в Рифтхолд с цялото злато — не ги бе намерил.

Каол бе направил своя избор и това му беше коствало прескъпо. Избрал бе пътя си, понасяйки последиците.

Тяло, проснато върху легло. Кинжал точно над сърцето му.

Глава, търкулнала се по каменен под. Нашийник около врата му. Меч на дъното на Ейвъри.

Болката в тялото му бледнееше пред всичко това.

Чувстваше се толкова безполезен. Негоден. Навредил беше на всеки, на когото се бе опитал да помогне.

Тялото върху леглото… Нехемия.

Беше загубила живота си. Да, заради собствените си действия, но… Той не беше предупредил Селена — Елин — да е нащрек. Не беше предупредил стражите на Нехемия, че кралят ги наблюдава. Затова все едно я бе убил. Елин може и да му беше простила, да беше приела, че вината не е негова, но той си знаеше. Знаеше, че е можел да помогне. Да предприеме необходимото. Да не си затваря очите.

А след смъртта на Нехемия — бунтът на робите. Онеправданите въстанаха, когато Светлината на Ейлве угасна.

Ала кралят бързо потуши и тази искра.

Калакула. Ендовиер. Мъже, жени и деца.

А когато Каол най-сетне предприе нещо, когато избра страна…

Кръв и черен камък, и оглушителна магия.

Знаеше знаеше знаеше

Никога няма да ми бъдеш приятел

Мракът се напласти в гърлото му и започна да го дави, да го души.

И той му го позволи.

Дори разтвори челюсти по-широко, за да го допусне още по-навътре в себе си.

„Вземи всичко“, каза на мрака.

„Да — измърка той. — Да.“

Показа му Морат и невижданите му ужаси; показа му тъмницата под стъкления дворец, където толкова познати лица се молеха за невъзможна милост; показа му младите златисти ръце, посели толкова мъка заедно с мрака…

Знаеше. Беше се досетил кой е бил принуден да изтезава хората му, да ги убива. И двамата знаеха.

Той долови как мракът се надига, готви се да го връхлети. Да го накара да закрещи.

А в следващия миг просто изчезна.

Златни нивя, полюшвани от вятъра, се разстилаха под безоблачно синьо небе. Блещукащи поточета лъкатушеха през тях, заобикаляйки разпръснати тук-там самотни дъбове, избягали сякаш от тъмнозелената плетеница на Оуквалдския лес вдясно от него.

Зад гърба му имаше колиба със сламен покрив и обгърнати в зелен и оранжев мъх каменни стени. На няколко крачки от нея се мержелееше древен кладенец с кофа, кацнала на каменния му ръб.

До къщурката бе долепен кокошарник, из който сновяха угоени пилета, кълвящи вглъбено земята.

А отвъд него…

Градина.

Не особено пищна, нито пък красива. Но все пак градина с отворена дървена портичка, разположена зад ниска каменна стена.

Две фигури стояха приведени сред старателно засадените лехи. Той пое бавно към тях.

Позна я по златистокестенявата коса, изсветляла от лятното слънце. Кожата й бе придобила чудесен бронзов загар, а очите й…

Детско лице, озарено от радост, наблюдаваше жената, коленичила в пръстта, сочейки бледозелено растение с лилави конусовидни цветове, полюшвани от топлия бриз. Жената попита:

— А това?

— Градински чай — отвърна момиченцето, което едва ли беше на повече от девет години.

— И какви свойства има?

Момичето се усмихна слънчево и зарецитира с гордо вдигната брадичка:

— Подобрява паметта, бдителността и настроението. Освен това спомага при безплодие и лошо храносмилане, а под формата на мехлем действа обезболяващо върху кожата.

— Отлично.

Широката усмивка на момиченцето разкриваше три липсващи зъба.

Жената — майка му — пое облото му личице между дланите си. Нейната кожа беше по-тъмна от тази на дъщеря й, къдравата й коса — по-гъста, по-жива. Ала телосложението им… Един ден момичето щеше да наследи фигурата на жената. Луничките й. Носа и устните й.

— Научила си си урока, умното ми дете.

Жената целуна дъщеря си по потното й чело.

Той почувства целувката — любовта в нея, макар и да беше само призрак на портата им.

Защото тази любов обагряше целия тукашен свят, позлатяваше го. Любов и искрена радост.

Щастие.

Такова, каквото не бе познал със собственото си семейство. Или с когото и да било друг.

Това момиченце беше обичано. Дълбоко. Безусловно.

И този спомен беше щастлив — един от множеството.

— А какъв е онзи храст до стената? — обърна се жената към момиченцето.

То сбърчи съсредоточено вежди.

— Бодливо грозде?

— Да. И за какво използваме бодливото грозде?

Момиченцето сложи ръце на хълбоците си и сухият, топъл вятър развя простичката му рокля.

— Ами…

Затупа с крак нервно по земята, ядосваше се на собствената си предателска памет. Същият яд бе зърнал у нея и пред къщата на онзи старец в Антика.

Майка й се промъкна тихо зад гърба й, грабна я на ръце и я целуна по бузата.

— Използваме го за пай с бодливо грозде.

Доволният писък на момиченцето проехтя над кехлибарените треви и бистрите поточета; отекна дори в обгърнатото с преплетени клони, древно сърце на Оуквалд.

Навярно и чак в Белия зъб, и в студения град, скътан в полите му.

* * *

Той отвори очи.

И усети цялото си стъпало притиснато във възглавницата на дивана.

Усети коприната и бродерията, грапава до босия свод на ходилото му. До пръстите му.

Усети ги.

Надигна се рязко, но Ирен я нямаше до него.

Нито в стаята.

Той впери смаян поглед в краката си. По-надолу от глезените си… Помръдна и завъртя едното си ходило. Усети мускулите в него.

Думите засегнаха в гърлото му. Сърцето му забарабани бясно.

— Ирен — програчи той, озъртайки се наоколо.

Нямаше я в апартамента, но…

Нещо проблесна в златистокестеняво под слънцето отвън.

Тя седеше сама в градината. Тихо и кротко.

Не го интересуваше, че е полугол. Каол се прехвърли в количката, удивен от допира на гладките дървени подпори под босите му стъпала. Можеше да се закълне, че и нагоре по краката му… като че пълзеше лек гъдел.

Задъхан и облещен, той се придвижи до малката, квадратна градина. Ирен бе излекувала още една мъничка част от него, още…

Тя седеше на красиво резбован стол пред кръглото езерце, подпряла глава на единия си юмрук.

В първия момент му се стори, че е заспала под слънчевите лъчи.

Ала щом я доближи, съзря нещо лъскаво по лицето й. Мокро и лъскаво.

Не кръв — сълзи.

Шуртяха безмълвно, безспирно, докато Ирен се взираше в езерцето, покрито с розови лилии, наблюдавайки широките им смарагдови листа.

Взираше се, но сякаш не го виждаше.

— Ирен.

Тя не го чу. Още една сълза се търкулна по лицето й, отронвайки се върху бледолилавата й рокля. И още една.

— Ранена ли си? — попита я дрезгаво Каол, докато количката му хрущеше по бялата чакълеста алея на градината.

— Бях забравила — промълви тя с разтреперани устни, без да откъсва очи от езерцето, без да помръдва глава. — Бях забравила как изглежда. Как мирише. Бях забравила… гласа й.

Лицето й се сбърчи болезнено и гърдите на Каол се стегнаха. Той придвижи количката си до нейния стол, но не я докосна.

Ирен прошепна:

— Полагаме клетва… никога да не отнемаме човешки живот. Тя я наруши, когато онези войници дойдоха в дома ни. Скрила бе кинжал в роклята си. Когато видя, че единият ме сграбчи… му се нахвърли. — Тя затвори очи. — Уби го. За да ми спечели време. И аз избягах. Оставих я. Побягнах и я изоставих, а сетне гледах как… гледах от гората как градят кладата. Чувах писъците й, безкрайните й вопли…

Тялото й се разтресе.

— Беше добра жена — продължи Ирен. — Добра, милосърдна жена и ме обичаше. — Сълзите й се стичаха, ала тя не ги триеше. — Те ми я отнеха.

Мъжът, на когото бе служил… той й я бе отнел.

— Къде отиде след това? — намеси се меко Каол.

Треперенето й постихна. Тя избърса носа си.

— Майка ми имаше братовчедка в северната част на Фенхароу. Побягнах натам. Пътувах две седмици, но успях да стигна.

На единайсет. Успяла бе да стигне до леля си в обсадения Фенхароу — едва на единайсет.

— Работих шест години във фермата им. Преструвах се на обикновено момиче. Не говорех много. Лекувах с билки, когато нямаше опасност да ме заподозрат. Но не ми стигаше. Чувствах… чувствах дупка в себе си. Празнина. Сякаш бях незавършена.

— Затова си дошла тук?

— Напуснах фермата. Исках да дойда тук. Тръгнах през Фенхароу. През Оуквалд. През… през планините… — Гласът й стихна до шепот. — Вървях шест месеца, но достигнах до… до пристанището на Иниш.

За пръв път чуваше за Иниш. Сигурно беше в Мелисанде, щом бе прекосила…

Беше прекосила планини.

Крехката жена до него… бе прекосила планини, за да дойде тук. Съвсем сама.

— Нямах достатъчно пари да се кача на кораб. Затова останах там. Намерих си работа.

Той потисна импулса си да надникне към белега през гърлото й. Да попита каква работа…

— Повечето момичета работеха по улиците. Иниш беше… не е добро място. Но аз открих една странноприемница до пристанището и собственикът ме нае. Работех като сервитьорка и слугиня и… останах. Възнамерявах да работя само месец, но се задържах цяла година. Позволявах му да реже от надниците ми, да взима бакшишите ми. Да увеличава наема ми. Да ме забута в килера под стълбите. Нямах пари за корабен билет, а и мислех… мислех, че ще трябва да платя образованието си тук. Не желаех да тръгвам без достатъчно пари за таксата, затова… затова останах.

Той сведе поглед към ръцете й, вкопчени една в друга в скута й. Представи си ги с кофа и парцал, с гъба и мръсни чинии. Представи си ги протрити до кръв. Представи си мръсния хан и обитателите му — какво бяха виждали в нея, по какво бяха ламтели.

— Как стигна дотук?

Ирен стисна уста и сълзите й секнаха. Тя въздъхна.

— Дълга история.

— Имам време да я чуя.

Тя пак поклати глава и най-сетне вдигна поглед към него. Имаше някакво… проясняване по лицето й. В очите й. Проясняване, което дори не трепна, когато Ирен пророни:

— Знам от кого ти е онзи белег.

Каол застина.

Мъжът, отнел обичната й майка; мъжът, принудил я да преброди толкова свят…

Той намери сили да кимне.

— Предишният крал — прошепна Ирен, наново впила поглед в езерцето. — И той… и той е бил обсебен от демон, нали?

Думите й бяха просто кротък полъх на вятъра, едва доловими дори за него.

— Да — потвърди той. — Десетилетия наред. Аз… съжалявам, че не ти казах. Смятахме тази информация за… доста деликатна.

— За да не реши някой, че новият крал не е подходящ за трона.

— Да. Подобно знание отваря вратата към въпроси, които е най-добре да останат незададени.

Ирен потри гърдите си с изнурено, мрачно лице.

— Нищо чудно, че магията ми бяга така.

— Съжалявам — повтори той.

Друго не му идваше наум.

Очите й се плъзнаха към него и малкото спотаена в тях мъгла се разсея.

— Това ми дава още повече хъс да се боря със злото в теб. Да залича и последната диря от него. Този път ме причакваше. Смееше ми се. Смогнах да се добера до теб, но те обгръщаше толкова гъст мрак, че сякаш те затваряше в… черупка. И виждах всичко, което ти показваше. И твоите спомени, и неговите. — Тя потри лицето си. — Тогава разбрах. Разбрах от кого е раната. Забелязах какво ти причинява и допуснах, че единственият начин да спра мрака, да го отблъсна…

Тя сбърчи устни, като че очакваше отново да се разтреперят.

— С малко светлина — довърши вместо нея Каол. — Със спомен от светъл, хубав ден.

Не намираше думи да изрази благодарността си, задето бе разкрила този скъп спомен за майка си пред демона, който я бе унищожил.

Ирен явно прочете мислите му, защото каза:

— Радвам се, че именно със спомен за нея съумях да отблъсна тъмнината още малко.

Гърлото му се стегна и той преглътна тежко.

— Зърнах твоя спомен — промълви Ирен. — За онзи мъж. Баща ти.

— Кучи син от висша класа.

— Не си бил виновен ти. За нищо.

Той сдържа възражението си.

— Имал си късмет, че не си успял да си пукнеш черепа — заяви тя, оглеждайки челото му, светлия белег, почти скрит от косата му.

— Сигурен съм, че баща ми го вижда по обратния начин.

В очите му изплува тъмнина.

— Не заслужаваш подобна съдба — рече Ирен.

Думите й докоснаха нещо болезнено, гнило в него, нещо, което бе заключил надълбоко в себе си, без да го поглежда от дълго, дълго време.

— Благодаря — скалъпи той.

Поседяха мълчаливо няколко дълги минути.

— Колко е часът? — попита Каол накрая.

— Три — отговори Ирен.

Той подскочи.

Нейните очи обаче се устремиха право към краката му. Към стъпалата му. Помръднали бяха заедно с горната част от тялото му.

Тя отвори безмълвно уста.

— Още малко напредък — обясни той.

Върху устните й си проправи път усмивка — сдържана, но сърдечна. Съвсем различна от онази, която бе залепила на лицето си преди няколко часа. Когато влезе в спалнята му и го завари с Несрин в леглото. Като съзря изражението й в онзи момент, светът сякаш потъна под краката му. А когато отказа да го погледне в очите, когато обгърна тялото си с ръце…

Тогава му се прииска да можеше да ходи. За да запълзи на колене към нея.

Не разбираше защо. Защо се чувстваше толкова низък. Защо не намираше смелост да погледне Несрин. Макар и да си даваше сметка, че спътницата му е твърде прозорлива, за да не забележи какво се случва. Такова обаче бе неизреченото споразумение помежду им от миналата вечер — мълчание по темата. А това само по себе си…

Ирен побутна с пръст босото му ходило.

— Усещаш ли това?

Каол сви пръстите на краката си.

— Да.

Тя свъси вежди.

— Силно или слабо натискам?

Ирен заби пръст в плътта му.

— Силно — изсумтя той.

Натискът понамаля.

— А сега?

— Слабо.

Тя повтори експеримента си върху другото му стъпало. Докосна всеки от пръстите му.

— Струва ми се — отбеляза накрая, — че съм успяла да изтласкам зловредното влияние надолу, някъде до средата на гърба ти. Белегът си е същият, но чувството е някак… — Тя поклати глава. — Не мога да го обясня.

— Не е нужно.

Радостта й — непомрачената й радост в онзи спомен — му беше извоювала това раздвижване. Разкритието й, жертвата й в името на лечението.

— Умирам от глад — обяви Каол и я сръчка с лакът. — Искаш ли да хапнем заедно?

И за негова изненада Ирен прие.

24

Несрин знаеше.

Знаеше, че не от любопитство Каол я бе попитал за семейството й снощи, а от гузна съвест.

Не й пречеше — или поне подобно нещо си повтаряше. Така или иначе заместваше не една, а две от жените в живота му. Сега и трета… Не й пречеше, повтаряше си, докато влизаше през портата на двореца на връщане от поредната обиколка по улиците на Антика — и този път не бе намерила и следа от Валгите.

Впери взор в двореца и сърцето й се сви — не беше готова да се върне в апартамента им, където трябваше да се скрие от жестоката следобедна жега.

Едра фигура върху едно от минаретата привлече погледа й и тя се усмихна дяволито.

Докато се изкачи до обиталището на руките, вече пръхтеше като кон, но за щастие, само Кадара щеше да я види в подобно състояние.

Рукът изтрака с клюн за поздрав и продължи да разкъсва огромно парче говеждо. Заедно с ребрата.

— Дочух, че сте тръгнали насам — обади се от стълбите зад нея Сартак.

Несрин се завъртя.

— Но… как?

Принцът й се усмихна мистериозно и влезе в гнездото. Кадара се наежи развълнувано и пак заби клюн в плячката си, сякаш бързаше да я приключи, за да излети.

— Дворецът гъмжи от шпиони. Някои от тях са мои. Трябва ли ви нещо?

Той заоглежда лицето й, което вчера леля й и чичо й угрижено бяха нарекли „уморено“. Изпито. Нещастно. Натъпкаха я с храна, сетне настояха да заведе четирите им деца на пристанището, за да изберат заедно риба за вечерята, по време на която наблъскаха поредното количество храна в гърлото й, преди да се върне за угощението в двореца. „Още ми изглеждаш болнава — кахъреше се Захида. — Очите ти са потънали.“

— Ами… — Несрин плъзна поглед към панорамата, към града, обгърнат в мараня от следобедния зной. — Просто си търсех някое тихо местенце.

— Тогава ще ви го отстъпя — заяви Сартак и се обърна към сводестия изход към стълбището.

— Не — изстреля тя, протягайки инстинктивно ръка към него. Свали я обаче преди да е докоснала кожения му жакет. Никой нямаше право да хваща принц за рамото. Никой. — Не исках да ви изгоня. Аз… нямам против компанията ви. — После побърза да добави: — Ваше Височество.

Сартак кривна уста.

— Не е ли малко късно да си служите с префърцунената ми титла?

Тя го изгледа умолително. Но все пак говореше сериозно.

Миналата вечер, докато си приказваха на празненството — дори докато си бяха приказвали на уличката пред Торе няколко вечери по-рано… С него не се чувстваше мълчалива, нито особнячка. Не се усещаше резервирана и студена. Беше истинска чест да й окаже такова внимание и дори да изпрати двама им с Каол до апартамента им. Нямаше против контактите с хора — колкото и затворена да беше понякога, по принцип обичаше да общува. Но имаше и моменти, когато…

— Вчера почти цял ден бях с роднините си. А те могат да са доста… натоварващи.

— Разбирам ви напълно — каза сухо принцът.

Лека усмивка подръпна устните й.

— Да, сигурно.

— И все пак ги обичате.

— А вие не обичате ли вашите?

Дързък, необмислен въпрос.

Сартак сви рамене.

— Кадара е моето семейство. Рукините са моето семейство. Кръвните ми роднини обаче… Трудно е да се обичаме, при положение че някой ден ще се съревноваваме помежду си. Любовта не съществува без доверие. — Той се усмихна на рука си. — На Кадара мога да доверя живота си. Бих умрял за нея, както и тя за мен. Мога ли обаче да кажа същото за братята и сестрите си? За собствените си родители?

— Жалко — призна Несрин.

— Аз поне си имам нея — надникна към рука си Сартак. — И клана ми. Съжалявайте братята и сестрите ми, които не са благословени с нито едно от двете.

Добър човек. Принцът беше добър човек.

Тя отиде до сводовете, разкриващи изглед към града, ширнал се много, много далеч под нея.

— Скоро потеглям към планината на рукините — подхвана тихо Сартак. — За да търся отговори на въпросите, които обсъждахме с вас преди няколко вечери.

Несрин го погледна през рамо, опитвайки да свика правилните думи, както и достатъчно смелост.

Лицето му остана безизразно, дори когато добави:

— Семейството ви сигурно ще ме обезглави за такова предложение, но… искате ли да ме придружите?

„Да“, тръпнеше да отвърне. Въпреки това се насили да попита:

— За колко време?

Защото времето не беше на нейна страна. На тяхна страна. А да издирва отговори, докато наоколо се роеше заплаха след заплаха…

— Няколко седмици. Едва ли повече от три. Гледам да поддържам дисциплината на ездачите, а ако ме няма дълго време, започват да безчинстват. Така че ще свърша две неща наведнъж.

— Ще… ще трябва да го обсъдя с лорд Уестфол.

Миналата вечер му бе обещала да обмислят заедно този курс, да преценят ползите и капаните в него. В това отношение си оставаха съмишленици, служеха на един и същи крал.

Сартак кимна сериозно, сякаш бе прочел всичко това по лицето й.

— Разбира се. Но имайте предвид, че заминавам скоро.

В следващия момент откъм стълбището се дочу запъхтяното дишане на слуги. Натоварени с провизии.

— Заминавате сега — натърти Несрин, забелязала копието, облегнато на далечната стена до рафтовете с припаси. Неговият сулд. Кичурите ръждивокафява конска грива, вързани в кръг под острието, се развяваха на вятъра, брулещ върха на минарето, а дръжката от гладко тъмно дърво сияеше на слънцето, излъскана до съвършенство.

Ониксовите очи на Сартак като че потъмняха още повече. Той отиде до копието, претегли символа на вожда в ръцете си и опря долния край на дръжката му в каменния под.

— Ами…

За пръв път го чуваше да се колебае в нещо.

— И нямаше да се сбогувате с нас?

Нищо не й даваше право да изисква подобни жестове от него, макар и да бяха поели по пътя на съюзничеството.

Сартак обаче просто подпря копието на стената и се зае да сплита черната си коса.

— След снощното увеселение очаквах да сте… заети.

С Каол. Тя вирна вежди.

— Цял ден?

Принцът й се усмихна дяволито, завършвайки дългата си плитка. Накрая отново взе сулда си.

— На мен определено щеше да ми е необходим цял ден.

Изглежда, че с благоволението на някого от боговете на Несрин не й се наложи да отговаря, защото слугите се появиха с багажа, задъхани и с почервенели лица. В ръцете на едни проблясваха оръжия, а други носеха храна и одеяла.

— Колко е далеч?

— Няколко часа път преди смрачаване, целият утрешен ден и още половин до първия лагер в планината Таван — обясни Сартак, подавайки копието си на един минаващ слуга.

Кадара търпеливо им позволи да я натоварят с всичкия багаж.

— Не летите нощем?

— Аз се уморявам. За разлика от Кадара. Мнозина безразсъдни ездачи, допуснали тази грешка, са се устремили към земята в съня си.

Тя прехапа долната си устна.

— След колко време тръгвате?

— След час.

Един час за размисъл…

Така и не каза на Каол, че снощи го видя да помръдва пръстите на краката си. Видя как ги свива и разпуска насън.

Просто си поплака, напоявайки възглавницата с тихи сълзи на радост. Не му го съобщи. А когато се събудиха…

„Към следващото приключение, Несрин Фалик“, беше я поканил в Рифтхолд. Несрин и тогава плака.

Но може би… може би по онова време и двамата не бяха зърнали пътя пред себе си. Разклоненията в него.

Несрин виждаше ясно единия път — този на честта и предаността, все така непокътнат. Ала той задушаваше и двама им с Каол. Тя не желаеше да е… утешителна награда. Обект на съжаление и заместница.

Другият път обаче, новото разклонение в предишния, което щеше да я отведе през степи, джунгли, реки и планини… Пътят към отговорите, които можеха да им помогнат, да се окажат безсмислени или да променят хода на войната, докато се носеха на златните криле на рук…

Щеше да преживее още едно приключение. Сама. Поне в този случай. Щеше да види родината си, да усети мириса й, да вдиша въздуха й. Щеше да я съзре отвисоко, летейки по-бързо от вятъра.

Дължеше си го. Дължеше го и на Каол.

Може би двамата с тъмноокия принц щяха да открият поне късче спасение в борбата срещу Морат. И може би щеше да се завърне с армия зад гърба си.

Сартак още я наблюдаваше с безизразно лице, когато и последните слуги напуснаха с поклон. Бяха закрепили сулда му точно под седлото, на една ръка разстояние, ако своевременно му потрябваше. Вятърът развяваше червеникавата конска грива. Развяваше я на юг.

Към далечните, диви земи на Таван. Сякаш копието на водача само` ги тласкаше към неизвестен хоризонт. Приканваше ги да го покорят.

— Да — пророни Несрин приглушено.

Принцът примигна.

— Ще дойда с вас — поясни тя.

По устните му си изписа лека усмивка.

— Добре. — Сартак посочи с брадичка към свода, през който бяха излезли слугите. — Стегнете си багажа, но не взимайте нищо излишно, Кадара вече е претоварена.

Тя поклати глава, забелязала лъка и колчана със стрели върху гърба на рука.

— Нямам нищо за взимане.

Сартак впи изпитателен поглед в нея.

— Не искате ли да се сбогувате с…

— Нямам нищо — повтори тя. Очите му просветнаха, но тя побърза да добави: — Ще… ще оставя бележка.

Принцът кимна сериозно.

— Ще ви снабдя с дрехи, като пристигнем. В шкафа до отсрещната стена има хартия и мастило. Сложете писмото в кутията до стълбището. Вестоносците я проверяват всяка вечер.

Тя се подчини с леко разтреперани ръце. Не от страх, а от… чувство за свобода.

Написа две писма. Първото, адресирано до леля й и чичо й, преливаше от любов, предупреждения и благопожелания. Второто… него написа набързо и сбито.

Заминах към лагера на рукините със Сартак. Ще се върна след три седмици. Не съм те притискала да изпълниш твоите обещания. Няма да притискам и себе си.

Несрин затвори и двете писма в кутията, несъмнено проверявана често за вести от небето, и облече кожения костюм, с който бе летяла миналия път.

Сартак вече я чакаше на Кадара.

Принцът протегна мазолестата си ръка, за да й помогне да се качи на седлото.

Тя я пое без колебание, силните му пръсти обгърнаха нейните и той я издърпа пред себе си.

Закопча и двама им с каишите, проверявайки всеки от тях по три пъти. Ала когато Кадара понечи да излети от минарето, я възпря с юздите.

И прошепна в ухото на Несрин:

— Молех се на Всевечното небе и всичките ни трийсет и шест богове да се съгласите.

Тя се усмихна, макар и да знаеше, че не може да я види.

— Аз също — промълви и рукът скочи в пропастта.

25

Ирен и Каол тръгнаха към библиотеката на Торе веднага след обяда. Каол яхна коня си сравнително лесно и Шен го потупа одобрително по гърба. На една малка част от Ирен й се прииска да се усмихне широко, като забеляза, че Каол срещна погледа на мъжа и му благодари със сдържана усмивка.

А когато минаха през белите стени, когато исполинското тяло на Торе се издигна пред тях и ароматът на лимон и лавандула изпълни ноздрите й… друга част от нея се отпусна под внушителната сянка на кулата. Както неизменно се случваше още от първия момент, в който я съзря да се извисява над града, докато корабът й най-сетне наближаваше бреговете на Антика. Досущ като светла ръка, вдигната за поздрав.

Сякаш й казваше: „Добре дошла, дъще! Очаквахме те“.

Библиотеката заемаше едни от по-долните етажи на Торе и повечето й коридори бяха снабдени с рампи, улесняващи преминаването на количките, с които библиотекарите разнасяха книгите и събираха забравените от небрежни ученици.

Тук-там имаше и по няколко стъпала, по които на Ирен й се налагаше да стисне зъби, за да го избута нагоре.

След всеки подобен случай той я поглеждаше учудено. А когато накрая тя го попита защо го прави, той отвърна, че за пръв път докосвала количката му. За пръв път я бутала.

Имаше основание. Въпреки това го предупреди да не свиква и го остави сам да се придвижва по ярко осветените коридори на Торе.

Срещнаха ги шепа момичета от класа по самоотбрана, които спряха да полюбезничат с лорда, а той ги удостои с кривата си усмивка, заради която се разкискаха още преди да са се отдалечили достатъчно. Ирен им се усмихна, клатейки глава.

Навярно доброто й настроение се дължеше на факта, че цялото му ходило от глезена надолу започваше да си възвръща и чувствителността, и движенията. Беше го принудила да изтърпи още една серия упражнения, преди да поемат насам, карайки го да легне на килима, където му помогна да върти краката си, да ги разтяга и сгъва. Упражнения, предвидени да подобрят кръвообращението им, а с малко късмет — да съживят още по-голяма част от тях.

Напредъкът бе достатъчен да задържи усмивката на Ирен чак до бюрото на Ноуша, където библиотекарката се мъчеше да напъха няколко книги в тежката си кожена чанта. Явно приключваше работа.

Ирен надникна към звънеца, издрънчал едва преди няколко нощи, но не си позволи да пребледнее. Каол носеше меч и кинжал, които закачи по тялото си с такава ловкост, че чак я изуми. Стори го дори без да погледне натам, използвайки мускулната памет на пръстите си. Ирен си представи как всяка сутрин си бе слагал ножниците и всяка вечер ги бе свалял.

Тя се облегна на бюрото и заяви на Ноуша, която преценяваше Каол с поглед, докато неговите собствени очи анализираха нея самата:

— Ще те помоля да ми покажеш откъде си взела онези книги на ейлвийски. И свитъците.

Ноуша сбърчи белите си вежди.

— Ще си имам ли неприятности?

Погледът й се плъзна към меча, който Каол бе разположил в скута си, за да не дрънчи острието по колелата на количката му.

— Ще опитам да ти ги спестя — отговори тихо Ирен.

Зад тях, свита на кълбо в креслото пред запалената камина в просторната читалня, дремеше една снежнобяла котка на Баст, чиято дълга опашка се люлееше като махало от ръба на възглавницата. Несъмнено подслушваше всяка тяхна дума, навярно за да докладва на посестримите си.

Ноуша въздъхна рязко, както я бе виждала да прави стотици пъти, но им махна да я последват по главния коридор. Минавайки покрай някаква библиотекарка, й излая на халха да наблюдава бюрото й.

Когато тръгнаха след Ноуша, бялата котка открехна едното си зелено око. Ирен й се поклони почтително, а тя просто задряма отново, удовлетворена от оказаното внимание.

В продължение на дълги минути Ирен наблюдаваше как Каол обхожда с поглед цветните фенери, топлите каменни стени, безкрайните рафтове с книги.

— Това място по нищо не отстъпва на кралската библиотека в Рифтхолд — отбеляза той.

— И тя ли е толкова голяма?

— Не, тази е по-голяма. И определено по-стара.

В очите му танцуваха сенки — късчета спомени, за които Ирен се питаше дали няма да зърне следващия път, когато работеше по него.

Днешният сеанс… Беше я омаломощил до болка.

Но солените сълзи я пречистиха. Пречистиха я така, както не бе подозирала, че й е потребно.

Спускаха се все по-надълбоко и по-надълбоко в недрата на Торе, използвайки главната рампа, виеща се надолу по етажите. Подминаваха библиотекари, подреждащи книги по рафтовете, отделни ученици или групи, струпани около масите, лечителки, ровещи из вехти томове в стаи без врати, и тук-там котки на Баст, излегнати по рафтове, сновящи из сенките или просто седнали на някоя пресечна точка, като че чакаха нещо.

И продължаваха да се спускат.

— Откъде знаеше, че трябва да ги търсиш тук? — попита Ирен зад гърба на Ноуша.

— Поддържаме надежден регистър — отвърна лаконично главната библиотекарка.

Каол хвърли на Ирен поглед, който казваше: „И в Рифтхолд си имаме вкиснати библиотекари“.

Тя прехапа устна, за да не се ухили. Ноуша надушваше смеха и шегите, както ловджийското куче плячката. И ги стъпкваше с подобаваща свирепост.

Накрая достигнаха тъмен коридор, миришещ на камък и прах.

— Вторият шкаф надолу по коридора. Внимавайте с книгите! — предупреди ги стегнато Ноуша и си тръгна, без да надзърне назад.

Каол вирна учудено вежди и Ирен едва преглътна кикота си.

Но лесно забрави смеха, щом наближиха посочения шкаф. Купчини свитъци лежаха закътани под книги, по чиито гръбнаци лъщяха ейлвийски букви.

Каол посвирна през зъби.

— От колко години съществува Торе?

— От хиляда и петстотин.

Той застина.

— И библиотеката е от същото време?

Ирен кимна.

— Всичко е построено наведнъж. Подарък от една древна кралица на лечителката, спасила живота на детето й. Място, където да изучава занаята си и да живее… близо до двореца. Където и други със същата дарба да идват да се учат.

— Значи кулата е много по-стара от хаганата.

— Хаганите са последните владетели от върволицата завоеватели, покорявали тези земи. И определено най-благосклонните след онази първа кралица. Дворецът не е останал невредим като Торе. Частта, в която са те настанили, е изградена върху руините от дома на споменатата кралица. След като завоевателите, дошли поколение по-рано преди хаганата, го изравнили със земята.

Каол изруга приглушено, почти недоловимо.

— Лечителните — додаде Ирен, оглеждайки рафтовете — винаги са били търсени както от владетелите на трона, така и от нашествениците. Всички други постове в двореца могат да се окажат… ненужни. Но кула, пълна с жени, които са способни да те избавят от смъртта, дори да си с единия крак в гроба…

— Е по-скъпа от злато.

— Което повдига въпроса защо предишният крал на Адарлан… — Едва не изрече твоят крал, но думата вече звучеше странно в главата й. — Защо е решил да унищожи всички с лечителска дарба на континента си.

„Защо нещото в него го е подтикнало да го стори“, почти се поправи тя.

Каол не срещна погледа й. Ала не от срам.

Знаеше нещо. Нещо друго.

— Какво? — попита го Ирен.

Той обходи с очи притулените рафтовете, ослушвайки се за други хора наоколо.

— Наистина беше… обсебен. Похитен.

С ужас бе осъзнала чия тъмна сила бори в раната му — ужас, който обаче беше призовал магията й на война. Сякаш гъстата мъгла на страха се разсея и остана единствено ослепителният й гняв, захранван от тъгата й, неугасващ в свирепия й устрем към мрака. И все пак… значи кралят наистина е бил обсебен. През цялото това време.

Каол извади някаква книга от шкафа и я запрелиства, без дори да се опита да прочете нещо от страниците й. Със сигурност не знаеше ейлвийски.

— Той разбираше какво го е сполетяло. Човекът в него се бореше с всички сили. И съзнаваше, че похитителите му… — Валгите. — … че ги привличат хората с дарби. — Магически дарби. — Че искат да покорят именно тях. Заради мощта им.

Да ги обсебят, както бяха обсебили краля. Каквото изобразяваше и илюстрацията в „Песен на корените“.

Коремът на Ирен се сви.

— По тази причина човекът в тялото на краля задържа контрола, колкото да заповяда всички магьосници да бъдат убити. По-добре бе да ги екзекутират, вместо да ги използват срещу него. Срещу нас.

Да ги превърнат в приемници на демоните, в оръжия.

Ирен се облегна на рафтовете зад тях, плъзвайки ръка към гърлото си. Пулсът й препускаше бясно под пръстите й.

— Намрази сам себе си заради това решение. Но си даваше сметка, че е нужно. Магията не биваше да попада в ръцете на нашествениците. Не биваше да откриват притежателите й. Затова заповяда да съставят списъци. И обяви парична награда за доносниците, а сетне събра отряд, който да излови всички надарени.

Магията не беше изчезнала от само себе си.

— И… намерил е начин да прогони…?

Каол кимна отсечено.

— Дълга история, но съумя да я потисне. Да я заприщи. Да попречи на онези паразити да се докопат до желаните приемници. Само с чистка можеше да им ги отнеме.

Кралят на Адарлан бе пресушил магията, бе избил носителите й, беше изпратил хората си да екзекутират майка й и безчет други… ала не от сляпа омраза, а заради кървавия си план да избави човечеството?

Сърцето й тътнеше из цялото й тяло.

— Но лечителните… силите ни не са пригодни за битка. Вече видя какво умея, нищо повече.

Той впери взор в нея.

— Мисля, че притежаваш нещо, което желаят на всяка цена.

Косъмчетата по ръцете й настръхнаха.

— Или ти пречат да го опознаеш истински.

Тя преглътна, долавяйки как кръвта напуска лицето й.

— Като… като раната ти.

Каол кимна.

Ирен въздъхна треперливо и се насочи към рафта пред себе си. Към свитъците.

Пръстите му леко докоснаха нейните.

— Няма да позволя да те наранят.

Като че ли очакваше опровержението й. Но тя му вярваше.

— Ами онова, което ти показах одеве? — попита, посочвайки към свитъците.

„Знаците на Уирда“, така ги беше нарекъл.

— Част от същото нещо. По-древен вид сила. Различен от магията.

А той имаше приятел, способен да ги разчита. Да ги използва.

— Най-добре да побързаме — подкани го Ирен, съзнавайки, че някой може да ги подслушва. — Сигурна съм, че книгата с информация за хроничните гъбички по краката ти е някъде тук, пък и вече огладнявам.

Каол я стрелна недоумяващо. Тя сви извинително рамо.

В очите му обаче танцуваше смях, когато започна да трупа книги в скута си.

* * *

Лицето и ушите на Несрин бяха изтръпнали от студ, когато Кадара кацна на една оголена скала навръх малка планинска верига от сив камък. Не усещаше и крайниците си въпреки коженото облекло, макар че, когато Сартак й помогна да слезе от гърба на рука, ги прониза остра болка.

Принцът направи гримаса.

— Забравих, че не сте свикнали да яздите толкова дълго.

Всъщност сковаността не я измъчваше толкова, колкото пълният й до пръсване пикочен мехур.

Несрин стисна крака и плъзна поглед по терена, който Кадара бе избрала за лагер на господаря си. От три страни го бранеха големи скали и колони от сив камък, а над тях като навес надвисваше широка канара, но не виждаше достатъчно закътано място. А да попита принца къде да се облекчи…

Сартак просто посочи към някакви камънаци.

— Отидете там, ако имате нужда от уединение.

Несрин кимна с пламнало лице и без да го погледне в очите, забърза към посоченото място. Като се промъкна между двата големи камъка, излезе на друга скална тераса, отвъд която зееше стръмна урва с мрежа от поточета по далечното си дъно. Тя застана на завет зад един по-малък камък и припряно разкопча панталона си.

Когато, все още трепереща, се запъти обратно към Сартак, принцът вече бе разтоварил повечето багаж от гърба на Кадара, оставяйки единствено седлото. Несрин доближи величествената птица, която я наблюдаваше съсредоточено, и вдигна ръка към първата катарама…

— Недейте — рече спокойно Сартак. Тъкмо стоварваше багажа им под скалния покрив, облегнал сулда си на стената отзад. — Не махаме седлата по време на път.

Несрин свали ръката си и огледа красивия рук.

— Защо?

Сартак извади две шалтета, разгърна ги до скалната стена и се настани върху едното.

— Ако попаднем в засада, ако изникне опасност, трябва да сме готови незабавно да излетим.

Тя обходи с очи обграждащата ги планина, небето, обагрено в розово и оранжево от залеза. Асимил — малка, самотна планинска верига, ако географската й памет не я лъжеше. Доста на север от Таван, планината на рукините. Не бяха видели село, нито друга следа от цивилизация през последния час, а сред тези самотни върхове навярно ги дебнеха свлачища, внезапни порои… Да, опасности имаше в изобилие.

И вероятно на подобна височина можеха да ги достигнат само други руки. Или уивърни.

Сартак извади метални кутии със сушени меса и плодове, както и две малки питки.

— Зървали ли сте ги на живо? Летящите зверове на Морат?

Воят на вятъра отвъд скалната стена почти заглуши въпроса му. Нямаше представа как бе отгатнал за какво си мисли.

Кадара се настани до една от трите щръкнали скали, прилепяйки криле до тялото си. Бяха спрели веднъж преди това, за да се нахрани рукът, а те да се облекчат. И за да не му се налага на рука да търси вечерята си сред голите върхове. С пълен корем, Кадара започваше да се отпуска в дрямка.

— Да — отвърна Несрин и развърза кожената лента в основата на късата си коса, разресвайки я с премръзнали пръсти. Зае се да разплита възлите, благодарна, че заниманието й попречи да изтръпне при спомена за вещиците и зверовете им. — Като размер Кадара е две трети от уивърна. Дори наполовина по-малка. Така ми се струва. Едра или дребна е за рук?

— Нали уж бяхте чували всички истории за мен…

Несрин изсумтя, разтръска косата си за последно и отиде при шалтето и храната, които й бе приготвил.

— Знаете ли, че ви наричат Крилатия принц?

Бледа усмивка.

— Да.

— Харесва ли ви тази титла?

Тя се разположи върху шалтето, кръстосвайки крака под себе си.

Сартак й подаде кутията с плодове и я подкани да си вземе. Без дори да го изчака, Несрин нападна лакомо гроздето, охладено от полета в студения въздух.

— Харесва ли ми титлата? — повтори вглъбено той, откъсна парче хляб и й го подаде. Тя го пое, кимвайки благодарно. — Странно е да се превърнеш в легенда още докато си жив. — Сартак надникна косо към нея и отхапа от хляба си. — Вие самата сте заобиколена от живи легенди. Те как гледат на това?

— На Елин определено й харесва. — Не познаваше друг човек с толкова много прозвища и звания; и то такъв, който с радост ги развяваше. — Останалите… май не ги познавам достатъчно добре, че да предположа. Въпреки че Едион Ашривер… той е от соя на Елин. — Тя пъхна едно зърно грозде в устата си и се приведе напред, за да откъсне още няколко, слагайки ги в дланта си. — Двамата са братовчеди, но се държат по-скоро като брат и сестра.

Сартак я погледна замислено.

— Вълкът на Севера.

— Чували сте за него?

Той й подаде металната кутия със сушено месо и й позволи да си избере парчета.

— Както вече ви казах, капитан Фалик, шпионите ми си вършат добре работата.

Тънък лед — вървеше по тънък лед. Ако му се стореше твърде ентусиазирана, ако хвалеше приятелите си прекалено много, принцът щеше да заподозре, че го подтиква към съюза. Но пък и бездействието не й бе в природата. В градската стража обикновено си намираше все някаква дейност за почивния си ден — или се разхождаше из Рифтхолд, или помагаше на баща си и сестра си да приготвят печивата за следващия ден, или пък нещо друго.

„Ветрогонке моя — беше я нарекла веднъж майка й. — Не те свърта на едно място, все тичаш подир вятъра. Къде ли ще те призове някой ден, розичке мила?“

Ето колко далеч я бе довел вятърът.

— Тогава се надявам — рече Несрин — шпионите ви да са ви уведомили за легендарния Гибелен легион на Едион.

Сартак кимна леко, видимо прозрял всичките й планове. Въпреки това просто довърши къшея си хляб и я попита:

— А какви истории разказват за вас, Несрин Фалик?

Тя задъвка парче осолено свинско.

— Никой не разказва истории за мен.

Това не я притесняваше. Славата, величието… Явно други неща я интересуваха повече.

— Дори тази за стрелата, спасила живота на една хамелеонка? За невероятния изстрел от покрива на далечна сграда?

Тя рязко извърна глава към него. Сартак просто отпи глътка вода с изражение, което сякаш й напомняше: „Вече казах, че шпионите ми си ги бива!“.

— Мислех, че Аргун се занимава с поверителните сведения — изтъкна предпазливо Несрин.

Той й подаде мяха с водата.

— Аргун обича да се хвали. Пък и не бих нарекъл тази история „поверителна“.

Несрин отпи няколко глътки вода и вдигна вежда.

— За разлика от тази?

Сартак се засмя.

— Май сте права.

Сенките ставаха все по-гъсти и започваха да се удължават. Вятърът се усилваше. Тя обходи с очи скалата около тях и товара, който носеха.

— Предполагам, че не бива да палим огън?

Принцът поклати глава и тъмната му плитка се люшна.

— Ще бъде като маяк. — Той стрелна свъсено кожените й дрехи, багажа, струпан около двама им. — Взел съм дебели одеяла.

Довършиха вечерята си в мълчание, докато слънцето гаснеше и звездите се пробуждаха в чезнещата ивица от яркосиньо. Луната изплува в небето, окъпвайки лагера им в достатъчно светлина, че да виждат наоколо. Принцът затвори металните кутии и ги върна по раниците.

Кадара захърка от ръба на скалата и дълбокото й хриптене заотеква в камъка.

Сартак се подсмихна.

— Предварително се извинявам, ако не ви даде да мигнете.

Несрин поклати глава. Намираше се високо в планината над тревистите поля и споделяше един лагер с истински рук и Крилатия принц… Не, семейството й нямаше да повярва.

Погледаха нощния небосклон мълчаливо, намирайки се все още далеч от съня. Една по една изгряваха и останалите звезди, по-наситени, отколкото ги бе виждала дори от кораба в открито море. Различни звезди, осъзна с почуда, от онези на север.

Различни, но същите тези звезди бяха пламтели над прадедите й, над баща й. Дали трудно се бе разделил той с тях? Дали му липсваха? Никога не говореше за това — какво беше чувството да се преселиш в земя с чужди звезди, дали не се усещаше изгубен нощем.

— Стрелата на Неит — обади се Сартак след незнайно колко минути, облегнал гръб на скалата.

Несрин изтръгна поглед от звездите и съзря лицето му, обляно в лунна светлина. Сребърни отблясъци танцуваха по ониксовата му плитка.

Той опря ръце на коленете си.

— Така ви наричаха шпионите ми. И аз самият така ви наричах, докато не пристигнахте. Стрелата на Неит. — Богинята на стрелците и лова. Народ от древно пясъчно кралство на запад я бе привнесъл в големия пантеон на хаганата. Едното ъгълче на устата му се кривна в усмивка. — Така че не се учудвайте, ако някоя и друга история за вас вече пътува към другия край на света.

Несрин впи поглед в него, докато воят на планинския вятър се сливаше с хъркането на Кадара. Открай време блестеше като стрелец, гордееше се със завидно точното си око, но не се бе научила на това от копнеж по слава, а защото стрелбата й доставяше удоволствие, даваше й посока, в която да отправи ветрогонството си. И все пак…

Сартак прибра и последната храна, обходи набързо лагера, за да се увери, че са в безопасност, и на свой ред отскочи до уединените камъни.

Останала само под взора на чуждите звезди, Несрин се усмихна.

26

Каол вечеря в кухнята на Торе, където слаба като вейка жена, наричана от всички просто Готвачката, го натъпка с пържена риба, хрупкав хляб и домати, запечени с меко сирене и естрагон, а после успя да го убеди да изяде парче лек, ронлив сладкиш с глазура от мед и шамфъстъци.

Ирен бе седнала до него, наблюдавайки с прикрита усмивка как Готвачката трупа още и още храна в чинията му, докато буквално не й се примоли да спре.

Така се поду, че дори най-незначителното движение му се струваше непосилна задача, а накрая и Ирен се втурна да умолява Готвачката за милост.

Жената най-сетне реши да ги пощади и насочи вниманието си към работниците в кухнята, надзиравайки пренасянето на вечерята до трапезарията на горния етаж с генералски апломб, който Каол тайно изучаваше.

Двамата с Ирен поседяха в приятно мълчание, загледани в суматохата наоколо, докато слънцето залязваше отвъд широките прозорци на кухнята.

Каол едва смогна да подхване, че е време да оседлае коня си, когато и Ирен, и Готвачката му заявиха, че щял да пренощува в Торе и изобщо нямало смисъл да спори.

Затова остана в кулата. Изпрати бележка по една лечителка, тръгнала към свой пациент от дворцовите слуги, в която обясняваше на Несрин къде е и че няма нужда да го чака.

А когато препълнените стомаси на двама им с Ирен най-сетне се пооправиха, той я последва до някаква стая в комплекса. В кулата имало много стълби, обяснила му бе тя без нито капка съжаление, пък и бездруго не поддържали стаи за гости. Съседният лекарски комплекс обаче — сграда с ъгловати, квадратни форми, за разлика от заобленото тяло на Торе — винаги разполагал с някоя и друга свободна стая на приземното ниво, където обикновено настанявали близки на пациентите.

Накрая тя отвори вратата на малко, спретнато помещение с изглед към градината и светли, приветливи стени, все още топли от горещината на деня. До едната имаше тясно легло, а пред прозореца — стол и масичка. Свободното пространство бе само колкото да се завърти с количката.

— Дай да видя пак — каза Ирен, сочейки стъпалата му.

Каол вдигна краката си с ръце — тежестта им го накара да изпъшка тихо — и ги изпъна напред. След това завъртя глезените си.

Тя събу ботушите и чорапите му и коленичи пред него.

— Добре. Ще продължаваме в този дух.

Той надникна към чантата с книги и свитъци, отмъкнати от библиотеката, която беше захвърлила до вратата. Не знаеше какво пише в тях, но бяха взели колкото можаха повече. Ако нападателят от онази нощ бе откраднал една част от книгите и възнамеряваше да се върне за остатъка… Не биваше да рискуват.

Ирен беше предположила, че свитъкът, скрит в неговата стая, е на осемстотин години. Ала толкова надълбоко в библиотеката, като се имаше предвид възрастта на Торе…

Не й сподели, че според него беше много, много по-стар. Пълен с информация, която навярно нямаше да оцелее по техните земи.

— Мога да ти намеря някакви дрехи — обяви Ирен, озъртайки се из малката стая.

— Няма нужда. — Каза Каол, сетне добави, без да я поглежда: — Спя без дрехи.

— А!

Помежду им се спусна тишина, в която Ирен несъмнено си спомни как го бе заварила същата сутрин.

Същата сутрин. Наистина ли бяха минали само часове? Сигурно умората най-накрая я застигаше.

Тя махна към запалената свещ на масата.

— Трябва ли ти още светлина?

— Няма нужда.

— Мога да ти донеса вода.

— Няма нужда — повтори той и ъгълчетата на устата му се вирнаха в усмивка.

Тя посочи порцелановото гърне в ъгъла.

— Тогава нека поне те заведа до…

— И с това мога да се справя. Всичко е въпрос на точен прицел.

Бузите й пламнаха.

— Ясно. — Тя прехапа долната си устна. — Е… лека нощ тогава!

Можеше да се закълне, че нарочно се бави. И щеше да й позволи, ако…

— Късно е — напомни й вместо това той. — Трябва да стигнеш до стаята си, докато още има хора наоколо.

Защото, макар и Несрин да не бе намерила следа от Валгите в Антика, а от нападението в библиотеката на Торе да бяха минали дни, не желаеше да рискува.

— Да — отвърна Ирен и опря ръка върху рамката на вратата.

А после се пресегна към дръжката, за да я затвори след себе си.

— Ирен.

Тя спря и обърна леко глава.

Каол се взря в очите й и едва доловима усмивка изви устните му.

— Благодаря ти. — Той преглътна. — За всичко.

Ирен просто кимна и излезе от стаята, затваряйки вратата след себе си. В последния момент обаче Каол мярна искрата, танцуваща в очите й.

* * *

На сутринта жена със строго лице на име Еретия дойде да го уведоми, че Ирен имала среща с Хафиза и щяла да дойде в апартамента му по обяд.

Ето защо помолила Еретия да го придружи до двореца. Каол недоумяваше по каква причина би поверила подобна задача на старицата, която тропаше нетърпеливо с крак, докато той събираше оръжията си и тежката чанта с книги, цъкайки с език и при най-малкото му забавяне.

Ала язденето по стръмните улици с Еретия не беше чак толкова ужасно; възрастната жена се оказа изненадващо опитен ездач, който не търпеше своеволия от страна на коня си. Очевидно обаче не си падаше по любезните разговори и само изсумтя за довиждане, преди да го зареже във вътрешния двор.

Нощните стражи тъкмо предаваха постовете си на сутрешната смяна и мъжете си разменяха по някоя и друга дума. Каол вече познаваше доста от тях и когато му кимнаха за поздрав, той им отвърна, докато един от конярите докарваше количката му.

В мига, в който вадеше краката си от стремената и се готвеше за все още плашещия процес по слизането от коня, нечии леки стъпки дотичаха до него. Като надникна през рамо, видя Шен да го доближава с ръка върху предмишницата си…

Каол примигна. Когато спря пред него, стражът вече бе издърпал ръкавицата върху ръката си.

Или онова, което Каол бе смятал за ръка. Защото нещото под ръкавицата и ръкава на униформата му… чак до лакътя… Метална протеза, същинско произведение на изкуството.

Едва сега, като се загледа достатъчно внимателно, че да забележи нещо… наистина виждаше ръбовете до бицепса му, където металната ръка беше прикрепена за остатъка от неговата.

Шен долови погледа му. Усети го, когато Каол се поколеба дали да приеме ръката и рамото, които му предлагаше, за да му помогне със слизането от коня.

— И преди съм ви помагал, лорд Уестфол — отбеляза стражът на езика на Каол.

Нещо като срам, а може би и много по-дълбоко удари тялото му като гръм.

Каол опря ръка в рамото на мъжа, същото рамо, под което беше прикрепена металната протеза. Силните мускули отдолу му предложиха нужната опора, за да се премести в количката.

А щом се настани в нея, вперил взор в Шен, докато двама коняри отвеждаха кобилата му, стражът обясни:

— Загубих я преди година и половина. При опит за покушение над принц Аргун в имението на един везир. Оказа се група главорези от онеправдано кралство. В боя ми отсякоха ръката. Като се върнах, Ирен се помъчи да ми помогне. Бях един от първите й сериозни пациенти. Успя да спаси колкото можа оттук нагоре.

Той плъзна пръст от мястото точно под лакътя си до рамото.

Каол впи очи в ръката, която изглеждаше толкова истинска под ръкавицата, че навярно нямаше да забележи разликата, ако не му направеше впечатление, че не помръдва.

— Лечителките са способни на чудеса — добави Шен, — но да сътворят крайници от въздух… — Той се засмя тихо. — Това не го умеят. Дори и Ирен.

Каол не знаеше какво да каже. Някак не вървеше да му се извини, но…

Шен му се усмихна отвисоко — без нито следа от съжаление.

— Доста време ми отне да стигна дотук — пророни той.

Каол си даваше сметка, че не говори за умелото боравене с

изкуствената си ръка.

Шен от своя страна допълни:

— Но знайте, че не стигнах дотук сам.

Неизреченото предложение се четеше в кафявите му очи. Злощастието не бе съумяло да пречупи този човек. Не му беше отнело мъжеството, а напротив — вдъхнало му беше още заради смелостта да намери нова посока.

Шен беше останал в стражата, и то като един от най-елитните дворцови стражи в света. Не заради съжалението на околните, а благодарение на собствените си способности, на желязната си воля.

Каол все още не откриваше думи, за да изрази чувствата, които го обземаха.

Шен кимна, сякаш разбираше и това.

Пътят до апартамента му се стори дълъг. Каол не обръщаше внимание на лицата, които подминаваше, на звуците, миризмите и ветровете, прехвърчащи през коридорите.

На масата във фоайето се натъкна на бележката си до Несрин. Непрочетена.

Това прогони всички други мисли от съзнанието му.

С разтуптяно сърце и треперливи пръсти взе неотвореното, незабелязано от нея писмо.

И съзря второ писмо под него. С името му, изписано с нейния почерк.

Отвори го бързо, зачитайки се в редовете.

Прочете ги два пъти. Три пъти.

Накрая сложи листа на масата и се вгледа в отворената врата на спалнята й, откъдето се процеждаше плашеща тишина.

Какво копеле беше само!

Довлякъл я беше тук. А преди това в Рифтхолд толкова пъти едва не я бяха убили заради него, толкова я бе подвел и за връзката помежду им, а някак…

Не си позволи да довърши мисълта. Трябваше да постъпи по-справедливо. Да се отнесе по-справедливо с нея. Нищо чудно, че беше отлетяла към лагера на рукините, за да проучи заедно със Сартак историята на Валгите по тези земи — или по техните собствени.

Проклятие. Проклятие.

Наистина не го беше притискала да изпълни обещанията си, но той… Той притискаше себе си.

И бе позволил това помежду им да продължи толкова време, беше я използвал като патерица…

Каол въздъхна и смачка двете писма в юмрука си.

* * *

Явно не беше спал добре в онази малка стаичка в лекарския комплекс, навярно привикнал към по-големи, по-удобни легла, реши Ирен същия следобед. Само така можеше да си обясни неразговорливостта му. Смръщеното му лице.

Тя самата бе влязла в апартамента му с усмивка след обяда. Беше споделила за напредъка си с Хафиза, която искрено се зарадва. Дори целуна Ирен по челото, преди да си тръгне. И Ирен направо подскачаше от радост по пътя към двореца.

Докато не влезе в смълчания апартамент.

Докато не видя Каол — също толкова смълчан.

— Добре ли се чувстваш? — попита го небрежно тя, търсейки скривалища на книгите, които беше донесъл дотук сутринта.

— Да.

Ирен се облегна на бюрото и стрелна изучаващ поглед към Каол, седнал на златистия диван.

— Не си се упражнявал от няколко дни. — Тя килна глава. — За останалата част от тялото ти говоря. Това ще вършим сега.

За човек, привикнал към ежедневната физическа активност, липсата на такава можеше да е като рязкото откъсване на пристрастен от опиата му. Да доведе до дезориентираност, неспокойство. Каол се бе отдал на упражнения за краката си, но другата част от тялото му… може би това го глождеше.

— Добре.

Очите му бяха премрежени, отнесени.

— Тук или в някоя от тренировъчните зали на стражите? — попита го, готова за типичния рязък отговор.

Каол обаче просто процеди безизразно:

— И тук става.

Тя реши да опита отново:

— Може би присъствието на стражите ще ти помогне да…

— И тук става. — Сетне се премести на пода и се довлачи до килима, заобикаляйки дивана и ниската масичка. — Ще е нужно да ми държиш краката.

Ирен с усилие овладя раздразнението си от тона му, импулса да му откаже. Въпреки това, когато коленичи пред него, настоя:

— Сериозно ли желаеш да се върнем към тази изходна точка?

Той пренебрегна въпроса й и се впусна в серия от усукани коремни преси, вдигайки мускулестата горна част на тялото си и отпускайки я пак на пода. Едно, две, три… Тя спря да брои след шейсетата преса.

Не посрещна втренчения й поглед нито веднъж, докато надигаше торса си към свитите си колене.

Очакваше се психичното лечение да е не по-малко тежко от физическото. Да има и трудни дни — трудни седмици дори. Ала снощи я беше изпратил с усмивка, а сега…

— Кажи ми какво е станало? Нещо ти се е случило днес…

Собственият й тон май не прозвуча толкова премерено, колкото се полагаше на една лечителка.

— Нищо не се е случило.

Изхвърли думите вкупом с въздуха от дробовете си при един от поредните напъни. По врата му се стече струйка пот и попи в бялата му риза.

Ирен стисна челюсти и се зае да брои наум. Нервите нямаше да помогнат на никого от двама им.

След известно време Каол се обърна по корем и подхвана друга серия упражнения, за които отново трябваше да държи краката му, но този път така, че да е на малко разстояние от пода.

Нагоре-надолу, нагоре-надолу. Стегнатите мускули на гърба и ръцете му се свиваха и гърчеха.

Той изпълни още шест упражнения, след което започна цялата серия наново.

Ирен държеше краката му и го наблюдаваше в парещо мълчание.

Няма да го закачам. Нека премисли нещата, щом така е решил.

По дяволите, не ме интересува какво е решил!

Каол приключи задъхан поредната серия и се втренчи в тавана, докато гърдите му се издигаха и спускаха.

Нещо остро, режещо пробяга по лицето му, сякаш в безмълвен отговор на някоя мисъл. Той внезапно се поизправи, за да подхване още една серия…

— Достатъчно.

Очите му просветнаха, най-сетне срещайки нейните.

Ирен нямаше намерение да се преструва на любезна и състрадателна.

— Само ще си навредиш.

Той стрелна кръвнишки ръцете й върху превитите си колене и пак поде усуканите коремни преси.

— Знам си границите.

— Аз също — тросна му се тя и посочи с брадичка към краката му. — Ще те заболи гърбът, ако продължаваш така.

Каол оголи зъби насреща й с такава злоба, че Ирен го пусна. Той полетя назад и инстинктивно разпери ръце, но тя скочи към него и го улови за раменете, преди да се е ударил в земята.

Потта от подгизналата му риза намокри пръстите й и хрипливият му дъх засвистя в ухото й.

— Щях да се оправя и сам — изръмжа той.

— Прощавай, но не ти вярвам — сряза го тя, преценявайки дали наистина се е закрепил, преди да го пусне и да седне на килима.

Двамата впиха яростни погледи един в друг, замлъкнали за миг.

— Важно е да тренираш тялото си — подхвана Ирен с насечени думи, — ала с прекомерни напъни можеш повече да си навредиш, отколкото да си помогнеш.

— Добре съм.

— Смяташ, че не знам какво вършиш ли?

По едното слепоочие на каменното му лице се търкулна струйка пот.

— Тялото ти е било твой храм — рече тя, махвайки към изваяните му, потни гърди. — Когато ти е било тежко, когато нещо се е обърквало, когато си бил разстроен, ядосан, натъжен, си се вглъбявал в тренировки. Напрягал си се, докато потта не започвала да пари в очите ти, докато мускулите ти не са започвали да треперят, да те умоляват да спреш. А сега не можеш по този начин. Не и като едно време.

По лицето му изригна огнена ярост.

Нейното обаче остана непроницаемо.

— Как те кара да се чувстваш подобно нещо?

Ноздрите му се разтвориха като на разярен бик.

— Не си въобразявай, че с провокации можеш да ме разприказваш.

— Какво е чувството, лорд Уестфол?

— Знаеш какво е, Ирен.

— Кажи ми.

Като не получи отговор, Ирен промърмори:

— Е, щом си преценил да наблегнеш на упражненията днес, най-добре да се заема с краката ти.

Погледът му я прогори. Питаше се дали усеща тежестта в гърдите й, болезнената яма в стомаха й.

Надигна се на колене и се зае със серията от упражнения, предвидени да възстановят връзките между мозъка и гръбнака му. Глезените си вече можеше да върти и сам, макар че определено стисна зъби след десетото повторение.

Ирен обаче го притисна. Игнорира кипящия му гняв, лепвайки захаросана усмивка на лицето си, докато работеше съсредоточено по краката му.

Чак като достигна горната част на бедрата му, Каол я възпря, поставяйки ръка на рамото й.

Срещна погледа й и извърна очи, стегнал челюсти.

— Уморен съм. Късно е. Да продължим утре сутринта.

— Нямам против да започнем лечението още сега.

Може би след толкова упражнения прекъснатите връзки щяха да са по-живи от обичайното.

— Потребна ми е почивка.

Лъжеше. Независимо от физическото натоварване лицето му имаше здрав оттенък, а очите му още лъщяха от ярост.

Тя претегли изражението му, искането му.

— Не е в стила ти да настояваш за почивка.

Той присви устни.

— Върви си.

Ирен изсумтя.

— Може да се разпореждаш с войници и слуги, лорд Уестфол, но аз не съм ти подчинена. — Въпреки това се изправи бавно, достигнала прага на търпението си. Сложи ръце на хълбоците си и закова поглед в него, докато още бе проснат на килима. — Ще поръчам да ти донесат нещо за ядене. Храни, помагащи за изграждане на мускули.

— Знам как да се храня.

Естествено. Нали все пак бе ваял превъзходното си тяло години наред. Но тя просто изтупа полите на роклята си.

— Да, само че аз съм изучавала темата.

Каол се наежи, но си замълча. И продължи да разглежда завъртулките и цветята по килима.

Ирен го удостои с още една от медените си усмивки.

— Ще се видим рано-рано сутринта, лорд…

— Не ме наричай така!

Тя сви рамене.

— Възнамерявам да те наричам както си пожелая.

Той рязко вдигна глава с посиняло от ярост лице. Ирен се приготви за словесна атака, но Каол явно се овладя, защото изопна рамене и повтори:

— Върви си.

Дори посочи вратата.

— Заслужаваш да сритам проклетия ти пръст — изсъска Ирен, тръгвайки към изхода. — Но ако ти счупя ръката, ще трябва да се задържиш тук още по-дълго.

Каол за пореден път оголи зъби. Гневът вече се изливаше на талази от него и белегът през бузата му още повече се открояваше на фона на пламналата му кожа.

— Върви си!

Ирен му прати още една сладникава усмивчица и затвори вратата след себе си.

Пое с отривиста крачка по коридорите, свила пръсти от двете страни на тялото си, сякаш с юмруци обуздаваше рева си.

Пациентите имаха лоши дни. Полагаха им се. Беше естествена част от процеса.

Но… те двамата бяха преодолели толкова много заедно. Каол бе започнал да споделя с нея, а и тя самата му беше разказала неща, които малцина знаеха. Освен това вчера се бе забавлявала…

Прехвърли в главата си всички думи, които си бяха разменили предишната вечер. Може пък да беснееше заради някоя реплика на Еретия по пътя им насам. Тя не се славеше със салонните си маниери. Всъщност Ирен се удивляваше, че изобщо търпи човешки същества край себе си, камо ли да им помага. Нищо чудно да го беше разстроила. Или обидила.

Вероятно бе свикнал и с постоянното присъствие на Ирен, а прекъсването на рутината от своя страна му действаше объркващо. Беше чувала за пациенти и лечителки в подобна ситуация.

Той обаче не демонстрираше белези на зависимост. Точно обратното — от тялото му непрестанно струеше независимост и гордост, които, колкото му помагаха, толкова и му вредяха.

Задъхана, подразнена от поведението му, Ирен реши да потърси Хасар.

Принцесата тъкмо се връщаше от уроци по фехтовка. Рения била излязла на разходка по магазините, обяснила й бе Хасар, пъхвайки потна ръка в свивката на лакътя й, за да я поведе към покоите си.

— Днес всички са много, много, много заети — оплака се Хасар и отметна потна плитка през рамо. — Дори Кашин замина с баща ми на някакво съвещание относно войската.

— Има ли причина? — поинтересува се предпазливо Ирен.

Принцесата сви рамене.

— Не ми каза. Но сигурно е тръгнал на драго сърце, след като Сартак надигра всички ни и отлетя към планинския си лагер за няколко седмици.

— Напуснал е двореца?

— Заедно с капитан Фалик. — Дяволита усмивка. — Изненадана съм, че не утешаваш лорд Уестфол.

О. О!

— Кога са тръгнали?

— Вчера следобед. И очевидно тя не е казала на никого. Дори не е взела притежанията си. Просто захвърлила някаква бележка и полетяла към залеза с брат ми. Не предполагах, че Сартак може да е толкова обаятелен.

Ирен не отвърна на усмивката й. Можеше да се обзаложи, че сутринта Каол е намерил бележката. И е научил за решението на Несрин.

— Как разбра, че е оставила писмо?

— Ами вестоносецът ни съобщи. Не знаеше какво пише вътре, само че в гнездото на руките имало писмо за лорд Уестфол. И за семейството на капитан Фалик в града. Единствената следа, сочеща към нея.

Ирен си взе поука: повече никога нямаше да изпраща писма до двореца. Не и с важна информация.

Не бе чудно, че Каол се държеше така, щом Несрин беше изчезнала вдън земя.

— Подозираш ли някакъв замисъл?

— От страна на Сартак ли? — изкикоти се Хасар.

Въпросът й съдържаше достатъчен отговор.

Когато стигнаха до вратите на покоите й, двама слуги ги отвориха безмълвно и влязоха вътре. Същински сенки от плът и кръв.

Ирен обаче спря на прага, забивайки пети в пода, когато Хасар се опита да я повлече със себе си.

— Забравих да му занеса чай — излъга тя и измъкна ръката си от тази на принцесата.

Хасар й отговори с многозначителна усмивка.

— Ако ти изпаднат разни пикантни дреболийки, знаеш къде да ме откриеш.

Ирен кимна и се завъртя в обратната посока.

Но не тръгна към апартамента на Каол. Съмняваше се настроението му да се е подобрило за десетте минути, през които тя самата бе крачила нервно из двореца. Пък и ако го видеше, едва ли щеше да се удържи да не попита за Несрин. Да не го притисне, докато крехкото му самообладание не рухнеше напълно. А кой знае накъде щеше да го отведе това. Навярно към място, на което и двамата не биха искали да попаднат.

Но тя имаше дарба. И сега заради него в кръвта й отекваше безпощадно боботене, което я тласкаше нанякъде.

Не можеше да бездейства. Не й се щеше да се върне в Торе, за да чете или да помага на други лечителки.

Ето защо напусна двореца и тръгна по прашните улици на Антика.

Знаеше пътя. Бедняшкият квартал не променяше местонахождението си. Само растеше или се смаляваше в зависимост от владетеля.

Под яркото слънце нямаше от какво да се бои. Там не живееха лоши хора. Единствено бедни — някои до отчаяние. И мнозина забравени, обезверени.

Ирен постъпи така, както винаги бе постъпвала, дори и в Иниш.

Насочи се натам, откъдето се чуваше кашляне.

27

Ирен излекува шестима до залез-слънце и чак тогава си тръгна от бедняшкия квартал.

Една жена имаше опасно образувание в белите си дробове, което несъмнено щеше да й коства живота. Ала от работа нямала време да се обърне към лечител или доктор. Три деца в пренаселена къща изгаряха от треска и майка им ридаеше панически. Но зарида от радост, когато магията на Ирен прочисти и излекува телата им. Някакъв мъж счупил крака си преди седмица и отишъл при некадърен лекар в бедняшкия квартал, защото не можел да си позволи карета, която да го откара до Торе. А шестият й пациент…

Момиче на не повече от шестнайсет години. Ирен го забеляза заради насиненото око. И сцепената устна.

Вече и магията, и коленете й трепереха от изтощение, но тя заведе момичето във входа на една сграда и изцери окото му. Устната му. Спуканите му ребра. Излекува огромните синини с отпечатъка на ръка по предмишницата му.

Не го попита нищо. Прочете всички отговори в уплашените му очи. Видя как се колебае дали няма да си навлече по-тежък побой, ако се прибереше у дома изцелено.

Затова Ирен остави сините петна. Остави външния белег на травмите, лекувайки само ранената плът отдолу. Остави горния слой на кожата на момичето, вероятно леко болезнен, да прикрива изцерените мускули и кости.

Дори не понечи да го убеди, че трябва да избяга. Независимо дали го наказваше семейството, любовник, или някой друг, Ирен знаеше, че решението е негово. Единственото, което заяви на момичето, беше, че ако някога изпиташе нужда, вратата на Торе винаги щеше да е отворена за него. И никой нямаше да го разпитва. Да му иска такса. И нямаше да позволят на когото и да било да го вземе оттам, освен ако то не пожелаеше.

Момичето целуна кокалчетата на ръцете й за благодарност и заситни към дома си сред спускащия се мрак.

Ирен също се запъти с бърза крачка към Торе, сякаш високото, лъскаво тяло на кулата я насочваше като маяк.

Коремът й къркореше, главата й пулсираше болезнено от умора и глад.

Чувстваше се изцедена. Ала й харесваше. Харесваше й да помага.

Но… онази безмилостна, нестихваща енергия продължаваше да тътне във вените й. Да я тласка.

Още още още.

Ирен съзнаваше защо. Знаеше какво бе зарязала недовършено. В яма от гняв.

Ето защо смени посоката и се устреми към бляскавото туловище на двореца.

Пътьом спря на любимата си сергия за храна и се поглези с бавно печено агнешко, което погълна за броени минути. Заради натоварения й график рядко й се отдаваше шанс да яде отвъд стените на двореца или Торе, но случеше ли се… Ирен продължи към двореца, потривайки доволно пълния си корем. Тогава обаче забеляза едно отворено дюкянче за кахве и съумя да намери място в стомаха си за чашка от ароматната напитка. Както и за сладкиш с мед.

Като че нарочно се разтакаваше. От нерви, яд и глупост.

Отвратена от себе си, тя най-сетне влезе в двореца. Лятното слънце залязваше доста късно, така че минаваше единайсет, когато тръгна през тъмните коридори.

Каол сигурно вече спеше. И по-добре. Не знаеше защо изобщо си правеше труда да идва дотук. И утре можеше да му трие сол на главата.

Да, по всяка вероятност спеше.

Надяваше се да спи. Май не бе особено разумна идея лечителката му да го връхлита в стаята му посред нощ. В Торе определено не одобряваха подобно поведение. И Хафиза не би я поощрила.

Въпреки това продължаваше да върви, дори ускори крачка и стъпките й заотекваха по мраморния под като конски тропот. Щом Каол държеше да потъпква напредъка им, негова си работа. Но нея нищо не я задължаваше да стои настрана, да не се помъчи да го спре.

Пое устремено по дълъг, мрачен коридор. Не беше страхливка, нямаше да се предаде току-така. Момичето, което се плашеше, бе останало на онази тъмна уличка в Иниш. Щом Каол искаше да се цупи заради Несрин, нека се цупи. Ала да отложи сеанса им заради това…

Недопустимо.

Просто щеше да му го заяви и да си тръгне. Спокойно. Обмислено.

Ирен крачеше свъсено, мърморейки думата под носа си:

— Недопустимо!

Само дето беше допуснала да я изрита от апартамента си, колкото и да се убеждаваше в противното.

А това бе още по-недопустимо.

— Глупачка такава! — И това изсъска на глас.

Толкова силно, че почти заглуши звука.

Нечии стъпки зад нея — стържене на обувки по камък.

По това време вероятно слугите се връщаха по стаите на господарите си, но…

Но ето че пак я споходи. Онова чувство, онзи неприятен бодеж.

Само сенки и снопове лунна светлина изпълваха обточения с колони коридор.

Ирен пак ускори крачка.

И отново ги чу — стъпки зад гърба й. Небрежна, лежерна походка.

Устата й пресъхна, а сърцето заблъска в гърдите й. Този път не носеше чантата си, така че не можеше да разчита дори на малкото ножче. В джобовете й нямаше нищо друго, освен бележката.

Побързай! прошепна тъничък, нежен гласец в ухото й. В главата й.

За пръв път го чуваше, но понякога долавяше топлината му. Усещаше как се разлива из тялото й, докато магията струеше от нея. Беше й познат като собствения й глас, като ритъма на собственото й сърце.

Побързай, момиче!

Настойчиви, угрижени думи.

Ирен закрачи толкова припряно, че вече почти тичаше.

Наближаваше ъгъла, налагаше се само да свърне зад него, да извърви десетина метра, и щеше да е пред вратата на Каол.

Но дали беше заключена? И ако не — дали щеше да възпре преследвача й?

Бягай, Ирен!

Този глас…

Гласът на майка й изрева в главата й, в сърцето й.

Тя дори не се замисли. Не се поколеба.

Препусна напред по коридора.

Обувките й се плъзгаха по гладкия мрамор, а човекът — нещото зад нея, също побягна.

Ирен зави зад ъгъла, подхлъзна се и с такава сила се блъсна в отсрещната стена, че рамото й изпищя от болка. Едва набра скорост отново по пързалящия се под, без да поглежда назад…

По-бързо!

Вече виждаше вратата му. Виждаше светлината, процеждаща се изпод нея.

От гърлото й се изтръгна вопъл.

Устремените стъпки зад гърба й светкавично скъсяваха разстоянието. Ала тя не смееше да надникне назад от страх да не загуби за пореден път равновесие.

Пет метра. Три. Два.

Ирен се хвърли към дръжката, вкопчи се в нея със сетен дъх и бутна вратата с рамо.

Тя се отвори и Ирен влетя в апартамента, после затисна вратата с цялата си тежест и пръстите й заопипваха трескаво за ключалката.

Оказаха се две. Смогна да завърти първата тъкмо когато преследвачът й се вклини във вратата като същински таран, разтърсвайки я цялата.

С треперещи пръсти и насечен, панически дъх успя да спусне и масивното резе.

Точно преди вратата наново да се разтресе.

— Какво, по…

— Влез в стаята си! — процеди на Каол, без да откъсва очи от атакуваната врата. От тракащата й дръжка. — Влизай вътре. Веднага!

Ирен надзърна към него и го завари на прага на спалнята му с меч в ръка и поглед, вперен във вратата.

— Кой е това, по дяволите!

— Прибери се! — подкани го пак с пресеклив глас. — Моля те!

Каол прочете ужаса по лицето й. Прочете го и разбра.

Влезе в стаята си и й задържа вратата, за да го последва, а сетне я затвори.

Входната врата изпращя. Каол заключи тази на спалнята си с приглушено щракване. Имаше само една ключалка.

— Скрина — поде с нетрепващ глас. — Можеш ли да го преместиш?

Ирен се завъртя към скрина до вратата. Без да отговори, се хвърли отгоре му и забута с всички сили, а обувките й пак се запързаляха по излъскания мрамор…

Тя ги изрита от краката си и голата кожа на стъпалата й намери по-добро сцепление с гладкия под, докато буташе, запъхтяна от напъна…

Скринът се плъзна към вратата на спалнята.

— Вратите към градината — рече Каол, току-що врътнал ключалките им.

Целите бяха от стъкло.

Ужас и тревога сграбчиха вътрешностите й, изтръгвайки дъха от гърлото й.

— Ирен — каза с равен тон Каол. Спокоен. Взря се в очите й, сякаш с поглед можеше да й вдъхне самообладание. — На какво разстояние оттук е най-близкият вход към градината откъм външния коридор?

— На две минути път — отвърна механично тя. До нея се достигаше само през вътрешните стаи, а тъй като повечето бяха обитавани… Трябваше да се добере до дъното на коридора. Или да прелети през съседния апартамент, което… — Или една.

— Действай!

Тя се огледа из стаята. До стъклените врати имаше висок гардероб. Прекалено висок, прекалено тежък…

Но параванът пред банята…

Завтече се към другия край на стаята, а Каол — към кинжалите на нощното си шкафче.

Ирен хвана здраво солидния дървен параван и го затегли към вратите. Долният му ръб се закачи за килима и тя изруга, но все пак го завлече до нужното място. После отвори вратите на гардероба и заклещи паравана между него и стената, разклащайки го няколко пъти, за да провери дали е добре закрепен. Дървото почти не помръдна.

Тя хукна към бюрото и разбута всички книги и вази от него. Вазите се пръснаха на парчета по пода.

Спокойно. Съсредоточи се!

Ирен изтласка бюрото до дървения параван и го преобърна на една страна с трясък. Сетне го плъзна към барикадата си.

Прозорецът обаче…

Намираше се в другия край на стаята. Беше висок и малък, но…

— Него го остави! — нареди й Каол, насочвайки се към стъклените врати с меч в едната и кинжал в другата ръка. — Ако опита да влезе оттам, тясната пролука ще го забави.

Достатъчно, че да го убие, каквото и да беше.

— Ела тук! — заповяда й едва доловимо.

Тя се подчини, сновейки с очи между вратата на спалнята и тези, водещи към градината.

— Дишай дълбоко — посъветва я. — Концентрирай се. Страхът е не по-малко смъртоносен от всяко оръжие.

Ирен го послуша.

— Вземи кинжала и отиди при леглото.

Тя се стресна от оръжието.

— Действай!

Ирен грабна кинжала и металът натежа в ръката й. Студен. Непознат.

Каол дишаше равномерно. С непоклатима съсредоточеност наблюдаваше и двата входа. Прозореца.

— Банята — прошепна Ирен.

— Прозорците са прекалено високи и тесни.

— Ами ако не е в човешки облик?

Думите се изтръгнаха от гърлото й в дрезгав шепот. Илюстрациите от онази книга…

— Тогава ще му отвлека вниманието, за да можеш да избягаш.

С всичките тези мебели пред изходите…

Тя осмисли думите му.

— В никакъв случай…

Мощен удар разтърси вратата на спалнята. И още един.

Обкованата й дръжка тракаше и тракаше.

О, богове!

На преследвача й явно не му се минаваше през градината. Просто бе разбил входната врата.

Още един трясък, от който потръпна. И още един.

— Спокойно — напомни й Каол.

Кинжалът се тресеше в ръката на Ирен, но неговите оръжия дори не помръдваха, докато буташе количката си към вратата на спалнята.

Пореден трясък — яростен, бесен.

А сетне — глас.

Мек и съскащ, нито мъжки, нито женски.

— Ирен — процеди през пролуката на вратата. Тя долавяше усмивката в него. — Ирен.

Кръвта й се смрази. Не беше човешки глас.

— Какво искаш? — обади се със стоманена твърдост Каол.

— Ирен.

Коленете й омекнаха така внезапно, че с усилие се задържа на крака. Всичките й знания по самоотбрана се изнизаха от главата й.

— Махай се! — озъби се към вратата Каол. — Преди да те накарам да съжаляваш, че си дошъл.

— Ирен — изсъска насмешливо демонът. — Ирен.

Валг. Значи наистина я бе преследвал Валг онази нощ, а сега се връщаше за нея…

Тя залепи длан върху устата си и приседна бавно на ръба на леглото.

— Нито за миг да не си се стреснала от страхливец, който преследва жени в тъмното! — нахока я Каол.

Съществото от другата страна на вратата изръмжа. Дръжката се разтресе.

— Ирен — повтори гласът.

Каол вторачи очи в нейните.

— Страхът ти му дава сила над теб.

— Ирен.

Той я доближи, слагайки кинжала и меча в скута си. Ирен подскочи, готова да го смъмри, задето оставяше оръжията си. Каол обаче спря пред нея. Пое лицето й в длани, изцяло обърнал гръб на вратата. Макар че несъмнено следеше всеки звук, всяко движение зад нея.

— Аз не се боя — пророни тихо, но не и със слабост. — Ти също нямаш причина.

— Ирен — възнегодува демонът от другата страна на вратата, блъсвайки я отново.

Тя се помъчи да се изтръгне, но Каол задържа лицето й между дланите си. Не й позволи да откъсне очи от неговите.

— Ще се изправим срещу него — увери я той. — Заедно.

Заедно. Щяха да победят или да загинат — заедно.

Дишането й се успокои. Лицата им бяха толкова близо едно до друго, че дъхът му погали устните й.

Заедно.

Не й бе хрумнало да използва тази дума, да почувства смисъла й… Не го беше усещала от…

Заедно.

Ирен кимна. Веднъж. Втори път.

Каол претърси очите й с поглед, затопляйки устните й с диханието си.

Вдигна ръката й, която все така стискаше кинжала, и коригира захвата й.

— Нужно е да сочи нагоре, не само напред. Знаеш къде е. — Той допря длан до гърдите си. Точно над сърцето. — Знаеш и другите места.

Мозъкът. През очните орбити. Гърлото, за да му изтече кръвта. Всички артерии, които можеше да пререже, за да умре по-бързо от кръвозагуба.

Неща, научени с цел да спасява животи. Не да отнема.

Ала подобно нещо…

— Най-добре да го обезглавиш, но първо пробвай да го повалиш на земята. За достатъчно дълго, че да му отсечеш главата.

Вършил го беше и преди, осъзна Ирен. Беше убивал такива твари. Побеждавал ги беше. Борил се бе с тях без магия, единствено с несломимата си воля и кураж.

Тя пък… тя бе прекосила планини и морета. Съвсем сама.

Ръката й спря да трепери. Дишането й се укроти.

Пръстите на Каол притиснаха нейните и металната дръжка на кинжала се вряза в дланта й.

— Заедно — рече той за последно и пусна ръката й, за да хване собствените си оръжия.

За да се обърне към вратата.

Където го посрещна тишина.

Той зачака с изострени инстинкти. Хищник, готов за атака. Сграбчила здраво кинжала си, Ирен се изправи зад него.

Из фоайето се разнесе трясък. Последван от викове.

Тя подскочи, но Каол въздъхна. С дълбоко облекчение. Разпознал бе звуците преди нея.

Врявата на стражите.

Крещяха на халха през вратата на спалнята — питаха ги как са. Невредими? Ранени?

Ирен им отвърна нескопосано на същия език, че са добре. Стражите обясниха, че слугинята забелязала разбитата врата на апартамента и отишла да ги повика.

В апартамента нямаше никой друг.

28

Принц Кашин пристигна незабавно, повикан от стражите по молба на Ирен — преди двамата с Каол да се престрашат да отместят барикадата от мебели. На всички останали членове на хаганското семейство трябваше да обясняват надълго и нашироко, но Кашин… Той ясно проумяваше заплахата.

Каол вече познаваше гласа на принца достатъчно добре, затова, щом го чу във фоайето на апартамента, кимна на Ирен, че е безопасно да изтика мебелите, заприщили вратата.

За част от секундата бе благодарен, че няма друг избор, освен да седи в количката си. Иначе краката му можеше да се подкосят от облекчение.

Така и не беше съумял да измисли осъществим план за бягство. За Ирен. Прикован в стола, той самият беше същинска мърша пред осанката на валгски демон, макар че, ако хвърлеше достатъчно точно кинжала и меча си, можеше да ги спаси. Това бе най-надеждният му избор: хвърлянето.

Не че подобно нещо го притесняваше. Собственото му безсилие не го потискаше в онзи момент. Интересуваше го единствено да й спечели достатъчно време.

Някой я беше гонил дотук. С намерението да я убие. Да я изтезава. И още по-лошо, ако наистина бе валгски пратеник на Морат. А точно като такъв звучеше.

Не смогна да различи дали гласът бе мъжки, или женски. Със сигурност обаче беше валгски.

Ирен запази самообладание, когато открехна вратата, зад която стоеше Кашин, дишащ тежко. Принцът я огледа от глава до пети, стрелна за секунда Каол и пак насочи вниманието си към лечителката.

— Какво е станало?

Ирен отвърна с изненадващо спокойствие иззад количката на Каол:

— Идвах да се уверя, че лорд Уестфол е изпил отварата, която му приготвих.

Лъжкиня. Изпечена, красива лъжкиня. По всяка вероятност бе дошла, за да го възнагради с втората доза хокане, която Каол чакаше цяла вечер.

Ирен заобиколи количката и се изправи до него, толкова близо, че телесната й топлина загря рамото му.

— И тъкмо доближавах, когато усетих някого зад себе си.

Тя му разказа и останалото, озъртайки се из стаята от време на време, сякаш очакваше нападателят й да изскочи от някой тъмен ъгъл. А когато Кашин я попита дали има представа защо някой би пожелал да я нарани, Ирен надникна към Каол и помежду им протече безмълвен разговор: навярно се бе случило, за да я наплаши достатъчно, че да не му помага повече… какъвто и да беше злият замисъл на Морат. Накрая обаче заяви на принца, че няма и бегла представа за това.

Кашин заоглежда полуразбитата врата към спалнята на Каол със сковано от ярост лице. После нареди през рамо на стражите, претърсващи апартамента:

— Искам четирима от вас пред входната врата. Още четирима в дъното на коридора. Десет души в градината. Шестима по местата, където се пресичат коридорите, водещи дотук.

Ирен въздъхна — навярно с облекчение.

Кашин я чу и каза с ръка върху дръжката на меча си:

— Стражата вече претърсва целия дворец. И аз ще се включа.

Каол съзнаваше, че не го прави единствено заради Ирен, че принцът има свое основание да се присъедини към лова, че вероятно от прозорците на покоите му още се развяваха бели знамена.

Храбър и самоотвержен. Каквито трябваше да бъдат всички принцове. Дориан имаше потребност от такъв приятел. И ако нещата се развиеха в тяхна полза…

Принцът като че ли си пое окуражителна глътка въздух. А сетне попита приглушено Ирен:

— Преди да тръгна… нека те изпратя до Торе. С въоръжена стража, разбира се.

В очите му се таеше толкова загриженост и надежда, че Каол извърна поглед към войниците, които още претърсваха всеки сантиметър от апартамента.

Ирен обаче обгърна тялото си с ръце и каза:

— Тук ще съм по-спокойна.

Каол едва се стърпя да не я стрелне смаяно, учуден от думите й.

С него. Чувстваше се по-спокойна тук… с него.

Той преглътна импулса да й напомни, че е в количка.

Кашин прехвърли погледа си към него, сякаш току-що си спомняше, че е тук. И в очите му изплува разочарование — разочарование и закана.

Каол преглътна собствената си закана към принца, гласяща, че бе най-разумно да спре да го зяпа така и да потегли със стражата си.

Щеше да стои настрана. И бездруго цял ден не спираше да мисли за писмото от Несрин. Както и за онова, което бе зърнал под ръкава на Шен — за чувствата, които беше породила у него съдбата на гордия страж.

Но Кашин просто склони глава с ръка на гърдите.

— Извикай ме, ако имаш нужда от нещо.

Ирен кимна. Толкова безцеремонно, че на Каол почти му дожаля за принца.

Кашин напусна, отправяйки последен настойчив поглед към Ирен. Една част от стражите го последваха, другите се завъртяха наоколо и Каол видя през стъклените врати към градината как заемат постове отвън.

— Спалнята на Несрин е празна — отбеляза, когато най-накрая се оказаха сами в стаята му.

Той зачака да го попита защо, но си даде сметка, че лечителката дори не спомена Несрин, когато влетя в апартамента им. Не опита да я събуди. Отиде право при него.

Затова не се и изненада от отговора й.

— Знам.

Дворцови шпиони или клюки — не го интересуваше. Не и след като Ирен се поинтересува:

— Може ли… може ли да остана тук? Ще спя на пода…

— Спи в леглото. Едва ли ще мигна тази нощ.

Въпреки стражите отвън… Виждал бе на какво е способен един Валг срещу мнозина мъже. Виждал беше и Елин в действие, един асасин сред море от врагове. Покосяваше ги за части от секундата.

Не, тази нощ нямаше да мигне.

— Не може да седиш в количката цяла нощ…

Каол й отговори с поглед, твърдящ обратното.

Ирен преглътна и влезе в банята. Докато се миеше припряно, Каол прецени стражите отвън, както и ключалката на вратата. Когато Ирен излезе, деколтето на роклята й беше влажно, а лицето й — все така изпито. Тя се поколеба пред леглото.

— Чаршафите са сменени — пророни той.

Без да го погледне, Ирен се настани върху леглото. Движенията й бяха по-плахи, по-крехки от обичайното.

Още я сковаваше ужас. Макар че се бе справила прекрасно. Каол не знаеше дали той самият би съумял да премести онзи скрин, но явно страхът й беше влял известна доза сила. Чувал бе за майка, смогнала да вдигне цял фургон от затрупаното си отдолу дете.

Ирен се пъхна под чаршафите, но не отпусна глава на възглавницата.

— Какво е чувството да… убиеш някого?

Лицето на Каин проблесна в съзнанието му.

— И за мен… и за мен е ново — призна си Каол.

Тя килна глава.

— За пръв път убих човек… точно след миналогодишната Юледа.

Ирен сбърчи вежди.

— Но… нали…

— Обучен съм. Сражавал съм се и преди. Ала никога не бях убивал.

— Бил си капитан на стражата.

— Казах ти — усмихна се горчиво той, — беше сложно.

Ирен най-сетне се отпусна в леглото.

— Но оттогава ти се е случвало и друг път.

— Да. И все пак не достатъчно, че да свикна. Валгите убивам с чиста съвест, но човеците, обсебени от тях… Някои са необратимо изгубени. Други обаче още са там… под демона. Решението кого да убиеш и кого да пощадиш… До ден-днешен не знам дали не съм сбъркал с някого. Мъртъвците не говорят.

Главата й се плъзна по възглавницата.

— Положих клетва пред майка ми. Още когато бях на седем. Никога да не убивам човешко същество. Някои пациенти… да улесниш края на някого от тях било милосърдие. И не било същото като убийството.

— Така е.

— Струва ми се, че… вероятно щях да се опитам да убия този, който ни нападна днес. Толкова бях… — Каол очакваше да каже „уплашена“. „Уплашена, защото единственият ми защитник бе прикован в стол.“ — Толкова бях решена да не бягам. Ти искаше да ми спечелиш време, но… Не мога. Никога повече.

Гърдите му се стегнаха.

— Разбирам.

— Радвам се, че не ми се наложи. Но… той избяга. Май още е рано да се чувствам облекчена.

— Кашин може да го намери.

— Съмнявам се. Изчезна още преди стражите да пристигнат.

Той се умълча. А след малко рече:

— Надявам се никога да не използваш онзи кинжал, Ирен. И никой друг. Дори за милосърдни цели.

Тъгата в очите й го остави без дъх.

— Благодаря ти — промълви тя. — За това, че беше готов да се нагърбиш с тази смърт.

Никой не му бе казвал подобно нещо. Даже и Дориан. Очакваха го от него. Селена — Елин, му беше благодарна, когато уби Каин, за да я спаси, но беше очаквала един ден да отнеме човешки живот.

Тя самата вече беше отнела незнайно колко и Каол възприемаше собствената си неопитност като… повод за срам. Което сега му се струваше абсурдно.

Оттогава бе убил мнозина. В Рифтхолд. С бунтовническата банда, воюваща срещу Валгите. Но Ирен… заради нея черната бройка му се струваше някак по-малка. За пръв път я възприемаше по нейния начин. С гордост. С облекчение.

— Съжалявам, че Несрин е заминала — прошепна Ирен в смътната светлина.

„Не съм те притискала да изпълниш твоите обещания. Няма да притискам и себе си.“

— Обещах й приключение — сподели Каол. — И тя заслужаваше такова.

Ирен не продума толкова време, че той се извърна към нея, загърбвайки градинските врати. Беше се сгушила по-навътре в леглото му и го наблюдаваше внимателно.

— Ами ти? Ти какво заслужаваш?

— Нищо. Не заслужавам нищо.

Тя продължи да го изучава с поглед.

— Изобщо не съм съгласна — пророни с натежали клепачи.

Той за пореден път обходи с очи изходите от стаята. След няколко минути отвърна:

— Получих достатъчно, ала го пропилях.

Каол надзърна към нея, но сънят вече бе смекчил чертите на лицето й, дишането й.

Дълго време той не откъсна поглед от нея.

* * *

Ирен още спеше, когато се съмна.

Каол бе задрямал на няколко пъти — едва за броени минути.

Но когато слънцето започна да пъпли по пода на спалнята, отиде да си измие лицето. Да прогони съня от очите си.

Ирен не се бе разбудила, затова направо излезе в коридора. И се натъкна на стражите по зададените им от Кашин постове. А когато погледна всеки от тях в очите и поиска да го упътят, те му обясниха точно накъде трябва да поеме.

След това обаче ги увери, че ако Ирен пострадаше в негово отсъствие, щеше да изпотроши всичките им кости.

За няколко минути пристигна в тренировъчния двор, за който му беше казала вчера Ирен.

Вече гъмжеше от стражи и някои се взряха в него, докато други изобщо не му обърнаха внимание. Шепа мъже разпозна от смяната на Шен; именно те му кимнаха за поздрав.

Някакъв непознат страж — по-възрастен от другите и посивял — тръгна към него.

Приличаше на Бруло, някогашния му учител по бой с оръжия.

Мъртъв — провесен от онези порти.

Каол изтласка картината от съзнанието си. Замени я с лечителката, спяща в леглото му. С образа й, когато бе заявила на принца и на света, че се чувства по-сигурна в онази стая. С него.

Замени болката, която го обзе, виждайки трениращите стражи, затворената площадка, толкова сходна с онази, в която бе прекарал безброй часове от живота си, със спомена за изкуствената ръка на Шен, за непоклатимата, притихнала сила в рамото му, с чиято помощ бе слязъл от коня си. Макар и без ръка, той не беше второкласен мъж, нито второкласен страж.

— Лорд Уестфол — поздрави го сивокосият страж на неговия език. — Как да ви бъда полезен в този ранен час?

Струваше му се достатъчно прозорлив да се досети, че не би подхванал въпроса за снощното нападение на толкова неподходящо място. Не, мъжът знаеше, че Каол идва за друго; сякаш долови, че напрежението в тялото му бе плод не на тревога, а на любопитство.

— Години наред тренирах с войници от моя континент — обясни Каол, вдигайки меча и кинжала, които носеше със себе си. — Попих всичките им знания.

Възрастният страж вирна вежди.

Каол остана вторачен в него.

— Бих искал да ми предадете вашите знания.

* * *

Възрастният страж — Хашим — изцеди силите му докрай. Дори в количката. И извън нея.

Хашим, който беше един чин под капитан и водеше тренировките на стражите, намираше начини Каол да изпълнява упражненията им или докато някой го крепеше на крака, или от количката, но в пригоден за него вариант.

Самият той, както и мнозина от другите войници бяха работили с Шен преди година. Всички се бяха обединили, за да му помогнат с приспособяването към осакатеното му тяло, с новия боен стил, който трябваше да усвои през дългите месеци на възстановяването си.

Ето защо никой не го зяпаше, никой не му се присмиваше. Никой не шушукаше подигравателно.

Войниците и бездруго бяха твърде заети, твърде омаломощени, за да си правят труда за нещо подобно.

Слънцето вече се извисяваше над вътрешния двор, но Хашим все така упорстваше с обучението. Показваше му как да замахва с меч, как да обезоръжава опонента си.

Разкриваше му нов начин на мислене, на убиване. На самоотбрана. Нов език на смъртта.

Спряха за закуска, като почти всички от тях се тресяха от умора.

Но дори задъхан, Каол бе готов да продължи. Не защото имаше енергия за изразходване, а защото искаше.

Когато се върна в апартамента, за да се изкъпе, Ирен вече го чакаше.

И през следващите шест часа се изгубиха в онзи мрак. Накрая тялото му бе повалено от болката, Ирен трепереше от изтощение, но в краката му се бе пробудило ново усещане, изумително остро. Пълзеше нагоре от глезените му, като че безчувствеността се оттегляше подобно на вълна по време на отлив.

Вечерта Ирен си тръгна към Торе с голяма стража, а той потъна в най-дълбокия сън на живота си.

Посрещна Хашим на тренировъчната площадка още преди съмване.

На следващата сутрин също.

И на следващата.

ВТОРА ЧАСТ

Планини и морета

29

Бури дебнеха Несрин и Сартак, докато прелитаха над северната част на Асимил.

Още със събуждането принцът видя тъмносините облаци и нареди на Несрин да намери сигурно място на всичкия им багаж по скалата, на която бяха пренощували. Кадара пристъпваше от крак на крак с накокошинени криле, докато златните й очи наблюдаваха връхлитащата ги буря.

На такава височина гръмотевиците отекваха във всеки камък, през всяка скална пукнатина и докато двамата със Сартак седяха притиснали гърбове към каменната стена под надвисналата канара, брулени от безмилостните ветрове, Несрин имаше чувството, че дори планината под тях трепереше. Кадара обаче се опълчваше смело на бурята, заела позиция пред тях като същинска преграда от бели и златисти пера.

Въпреки това леденият дъжд успяваше да ги докопа, смразявайки Несрин чак до костите, независимо от плътния й кожен костюм за летене и дебелото вълнено одеяло, с което я бе загърнал Сартак. Зъбите й тракаха толкова силно, че вече я болеше челюстта, и чувстваше ръцете си така вкочанени, че ги държеше под мишниците си, за да извлече поне мъничко топлина от свивките им.

Дори преди изчезването на магията, Несрин никога не бе мечтала за магически дарби. А след това, след като кралят ги забрани с укази и разпореди кошмарните гонения за някогашните им притежатели, не дръзваше даже и да помисли за магия. Напълно й стигаше да се обучава на стрелба с лък, на бой с ножове и мечове, да тренира тялото си, докато и то самото не се превърнеше в оръжие. Магията беше претърпяла поражение, повтаряше редовно на баща си и сестра си. Стоманата не я грозеше подобна опасност.

Ала сега на тази скала, където вятърът и дъждът я шибаха, докато почти не забрави какво е усещането да изпитваш топлина, Несрин започваше да си мечтае за съвсем малка искрица огън във вените си. Или поне приятелката й, Носителката на огъня, да изникне с типичната си нахакана крачка иззад ъгъла на скалата и да ги посгрее.

Елин обаче беше надалеч и в неизвестност, ако можеше да се има доверие на доклада, който бе получила Несрин. А определено можеше да му се вярва. Ключовият въпрос беше дали изчезването й заедно с целия й двор се дължеше на някоя подмолна игра на Морат, или на лично неин план.

Тъй като в Рифтхолд беше съзряла на какво е способна Елин, какви планове бе осъществила без тяхно знание… Най-спокойно можеше да заложи на кралицата. Тя се появяваше където и когато пожелаеше — в точно избран момент. Вероятно затова и я харесваше: планираше всичко толкова отдалеч, че за човек, който позволяваше на света да я смята за необуздана и безразсъдна, Елин демонстрираше завидно търпение.

И сега, докато бурята вилнееше около двама им със Сартак, Несрин се чудеше дали Елин Галантиус не си е наумила още нещо, за което не подозираха дори приближените й. Молеше се да е така. За доброто на всички им.

Но магията се бе проваляла и преди, напомни си Несрин, докато зъбите й тракаха от студ. Ето защо щеше да стори всичко по силите си да надвие Морат без нея.

Изминаха дълги часове, преди бурята да замъкне тежкия си бич към други части на света. Сартак стана на крака чак когато Кадара разпери криле и изтръска дъждовната вода от перата си. Напръска ги едно хубаво, но Несрин нямаше право да се оплаква, при положение че рукът ги беше защитил от най-яростните атаки на вихъра.

Естествено, седлото беше мокро, което допринасяше за още по-неудобния полет, докато хладовитият, свеж вятър ги носеше надолу по планинските склонове към просторните тревисти равнини под тях.

Заради неочакваното забавяне се принудиха да лагеруват още една нощ, този път в малка горичка, но пак без нито въглен за топлина. Несрин не роптаеше срещу нищо — било то студът, вкопчил се в костите й, корените, впиващи се в гърба й през шалтето, или празната яма в стомаха й, която плодовете, сушеното месо и старият хляб не можеха да запълнят.

Сартак, галантен както винаги, й отстъпи одеялата си и й предложи чисти дрехи от своите. А тя чак сега съзнаваше, че почти не го познава. Мъжът, с когото бе отлетяла към неизвестното, принцът със сулда и златоокия рук… й беше почти непознат.

Подобни неща обикновено не я притесняваха. В градската стража ежедневно се занимаваше с непознати, изпаднали в различна степен на ярост или паника. Приятните срещи бяха малко и редки, особено през последните шест месеца, когато мракът се прокрадна в града и превзе подземията му.

Но Сартак… Цяла нощ, докато трепереше от студ, Несрин се питаше дали независимо от стремежа си към нов съюз, не бе хукнала насам леко прибързано…

Тя посрещна с болезнени крайници и парещи очи сивкавата светлина на зората, процеждаща се през клоните на тънките борове. Кадара вече се пробуждаше, нетърпелива да отлети, а Несрин и Сартак си размениха броени изречения, преди да подхванат последната отсечка от пътешествието си.

Летяха от два часа през ветрове, все по-хапливи и по-хапливи, колкото по` на юг отиваха, когато Сартак рече в ухото й:

— Натам. — Той посочи на изток. — Половин ден летене натам и стигаш до северната граница на степите. Сърцето на дарганските земи.

— Често ли им гостуваш?

Той се умисли за миг. Сетне отговори над воя на вятъра:

— Те са предани на Кашин. И… на Тумелун. — Начинът, по който произнесе името на сестра си, подсказваше достатъчно. — Но някога рукините и кланът Дарган бяха едно. С конете ни муники[5] подгонихме руките към недрата на планината Таван. — Принцът вдигна ръка на югоизток, а Кадара се отправи към високите зъбери, сякаш впили нокти в небето. Бяха осеяни с горички, а по някои от върховете белееше сняг. — Като опитомихме руките, една част от конниците решиха да не се връщат в степите.

— Затова и толкова много от традициите ви си приличат — отбеляза Несрин, надничайки към сулда, закачен за седлото.

Очите й мигновено си припомниха чудовищното разстояние до полюшващото се, златисто море от сухи треви, прорязано от тънки, лъкатушещи рекички, и тя побърза да ги вдигне към планините отпред. Макар че почти бе свикнала с идеята за тясната граница между живота и смъртта, докато летеше на гърба на рука, на стомаха й далеч не му нравеше подсещането къде се намираха.

— Да — отговори Сартак. — Затова и рукините често се обединяват с дарганите по време на война. Бойните ни техники са различни, но в повечето случаи успяваме да се сработим.

— И земна, и въздушна кавалерия — пророни Несрин, стремейки се да прикрие интереса си. — Воювали ли сте някога?

Принцът притихна за секунда. После додаде:

— Не и в мащаби като тези по вашите земи в момента. Баща ни държи всички в империята да знаят колко щедро възнаграждава предаността. И че отвръща на съпротивата със смърт.

По гръбнака й плъзнаха ледени пръсти.

Сартак продължи:

— Вече два пъти ме изпраща да напомня на някои размирни народи как стоят нещата. — Топла въздишка до ухото й. — Отделните кланове на рукините пък са древни противници, на които съм се научил да посреднича. Доста конфликти ми се е налагало да потушавам.

„По трудния начин“, бе онова, което не поясни принцът. Вместо това отбеляза:

— Сигурно и ти си се сблъсквала с подобни неща в кариерата си на градски страж.

Тя изсумтя иронично.

— Главно патрулирах. Рядко ме повишаваха.

— И не са поверили цялото командване на толкова вещ стрелец?

Несрин се усмихна. Сладкодумец. Изпод неизменно уверената си осанка Сартак несъмнено беше безсрамен ласкател. Но тя се замисли над скрития под думите му въпрос, въпреки че знаеше отговора му от години.

— Адарлан не е толкова… широко скроен като хаганата по отношение на женското участие в стражата и армията — призна му тя. — Независимо от уменията ми, винаги повишаваха мъже. Все ме зарязваха да гния по караулните постове край стените на двореца или по оживените улици. Работата с подземния свят и благородниците поверяваха на по-изтъкнатите стражи, чиито семейства обикновено произхождаха от Адарлан.

Сестра й побесняваше при всеки подобен случай, но Несрин знаеше, че изпуснеше ли нервите си пред висшестоящите, опълчеше ли им се… Те бяха от хората, които непременно биха й казали да се благодари, че изобщо са я приели в стражата, а сетне биха й заповядали да предаде меча и униформата си. Затова Несрин предпочиташе да задържи мястото си там независимо от униженията, и то не заради заплащането, а защото малцина други стражи помагаха на изпадналите в нужда обитатели на града. В тяхно име стоеше на поста си, свела глава, докато повишаваха по-недостойни мъже.

— Хм. — Принцът пак замлъкна за миг. — Чувал съм, че не посрещат много радушно хора от чужди земи.

— Меко казано.

Изрече думите с повече омраза, отколкото бе възнамерявала. Баща й беше настоял да живеят в Рифтхолд, убеден, че столицата може да им предложи по-добър живот. Дори след като Адарлан реши да завоюва целия Северен континент, баща й остана там, колкото и да го убеждаваше майка й да се върнат в Антика, града на сърцето й. Дали от чист инат, дали от бунт срещу народа, който желаеше да го изгони, но той отказваше да си тръгне.

А Несрин се опитваше да не го вини, опитваше с цялата си воля. Сестра й не проумяваше огнения гняв, който я обземаше от време на време. Не, Делара открай време обичаше Рифтхолд, обичаше шумотевицата на града, както и това да надделява по свой начин над хапливите му обитатели. Никой не се изненада, когато се омъжи за кореняк, роден и отраснал в столицата. Истинска дъщеря на Адарлан — такава си беше сестра й. Или поне на кралството, което едно време беше и в което можеше да се превърне отново.

Кадара попадна на по-бърз вятър и се понесе по него, светът отдолу запрелита още по-шеметно, а великанската планина отпред се приближаваше все повече и повече с всеки гигантски размах на крилете й.

Сартак попита тихо:

— Случвало ли се е някога да…

— Не си струва да го обсъждаме. — Защото и до днес помнеше болката от хвърления по главата й камък, чуваше подигравките на децата. Тя преглътна и добави: — Ваше Височество.

Той се засмя гърлено.

— Значи пак реши да си послужиш с титлата ми — подхвърли той, но вместо да я мъмри повече, каза само: — Ще те помоля да не ме наричаш „принце“ или „Ваше Височество“ пред рукините.

— Ще ме помолиш или ме молиш?

Той я стисна с ръце в шеговито предупреждение.

— Години наред се мъчих да ги отуча от навика да ми предлагат копринени пантофи и да пращат слугини да ми решат косата. — Несрин се засмя. — Сред тях аз съм просто Сартак. Или „капитане“. — Додаде той.

— Капитан ли?

— Май това е поредното сходство помежду ни.

Безсрамен флиртаджия, и още как!

— Но ти властваш над всичките шест рукински клана. Те ти се прекланят.

— Така е. И когато изляза пред целия народ, съм принц. Но за Еридун, клана на семейството ми, аз съм капитан на войската. И се подчинявам на клановата майка. — Ръцете му наново я стиснаха, като че за да подчертае казаното. — И те съветвам да правиш същото, ако не искаш да те съблекат гола и да те вържат за някоя скала посред буря.

— Свещени богове!

— Аха.

— Да не би и теб…

— Да. И както ти заяви — не си струва да го обсъждаме.

Несрин обаче се засмя, изненадана да установи, че лицето я болеше от усмивки през изминалите няколко минути.

— Благодаря за предупреждението, капитане.

Планината Таван вече се издигаше като гигант от тъмносив камък пред тях, по-достолепна от всяка, която бе зървала в собствените си земи. Не че беше виждала много планини отблизо. Семейството й рядко ходеше навътре в Адарлан или съседните му кралства — главно заради натоварения график на баща й, но отчасти и защото селяците от онези райони не харесваха особено чуждоземци. Дори децата им да бяха родени на адарланска територия, и то от адарланска майка. Понякога второто ги вбесяваше още повече.

Несрин се молеше рукините да са по-приветлив народ.

* * *

Описанията на планинските лагери на рукините в историите на баща й бледнееха пред съвършената чудноватост на становете, изградени по склоновете и трите високи върха в сърцето на Таван.

Не представляваха просто съвкупност от големите, стабилни шатри, наречени гир, които конниците пренасяха из степите. Не, лагерът на клана Еридун беше изсечен в скалите, а някогашните гнезда на руките бяха превърнати в къщи, коридори и зали.

Някои от гнездата още съществуваха главно край домовете на ездачите и семействата им, за да могат птиците да долетят незабавно при нужда. Викаха ги с подсвирване или като някой изкачваше въжените стълби, прикрепени към самия камък, по които рукините се придвижваха между отделните домове и пещери, макар че в чукарите бяха изсечени и вътрешни стълбища, основно за възрастните хора и децата.

Всички домове разполагаха с широка скална площадка отпред, където кацаха руките. Тук-там в склоновете бяха издълбани прозорци, които пропускаха свеж въздух в стаите, скрити зад камъка.

Не че тукашните страдаха от недостиг на свеж въздух. Вятърът се изливаше като река между трите съседни върха, приютили родния клан на Сартак и руки с всевъзможни размери, които се рееха наоколо, размахваха златисти криле и се устремяваха стремглаво към низините. Несрин понечи да преброи жилищата, изсечени в планината, ала така и не успя. Сигурно бяха стотици. А в самите скали вероятно имаше още.

— Това… това само един клан ли е?

Първите й думи от часове.

Кадара полетя нагоре покрай ската на средния връх. Несрин се приплъзна назад в седлото, където тялото на Сартак я посрещна като топла стена. Той се приведе напред, за да я подтикне да заеме правилната поза. Бедрата му обгърнаха нейните и мускулите им се напрегнаха, докато краката му балансираха в стремената.

— Еридун е сред най-големите кланове. И е най-старият, ако може да ни се вярва.

— Може ли?

Планинският лагер около тях наистина изглеждаше на незнайна възраст.

— Всеки клан твърди, че той е най-старият и пръв сред ездачите. — Дълбок смях отекна из тялото му. — Идея нямаш какви спорове поражда темата по клановите сбирки. По-безопасно е да обидиш нечия съпруга, отколкото да му заявиш открито, че твоят клан е по-стар от неговия.

Несрин се усмихна, макар и стиснала очи заради страховитата бездна зад гърба й. Кадара се втурна уверено към най-просторната скална площадка — веранда, осъзна Несрин, когато рукът направи вираж към нея. Под огромния свод на пещерата вече стояха хора, вдигнали ръце за поздрав.

Тя долови усмивката на Сартак до ухото си.

— Това там е планинската палата Алтун, домът на клановата ми майка и семейството ми.

Алтун — „Укритие от вятъра“ в груб превод — бе по-голям от всички останали домове по трите върха, които наричаха Доргос, или Тримата певци. Самата пещера беше висока над десет метра и три пъти по-широка. В дълбините й се открояваха колони и нещо като грамаден салон.

— Това е приемната палата, където се състоят всички срещи и празненства — обясни Сартак и пак я притисна в ръцете си, когато Кадара кривна рязко.

Ако затвореше отново очи, само щеше да се изложи пред посрещачите, но…

Несрин вкопчи едната си ръка в рога на седлото, а другата в коляното на Сартак, прилепено до свивката на нейното. Пръстите й сигурно му оставяха синини.

Принцът само се засмя тихо.

— Значи прословутата стрелкиня има поне една слабост.

— Скоро ще разгадая и твоите — парира го Несрин и принцът се засмя за пореден път.

За щастие, рукът кацна плавно върху лъснатия тъмен камък на импровизираната веранда и вятърът от крилете му достигна посрещачите пред входа.

Несрин побърза да изправи гръб, отпускайки смъртоносната си хватка върху седлото и крака на принца, вперила поглед в залата с боядисани колони от резбовано дърво. Златистият им оттенък грееше на светлината от разпалените железни мангали, пръснати по плътните килими с ярки десени в зелено и червено, застилащи каменния под. Открояваше се обла маса и нещо като малък подиум до една от далечните стени. А отвъд него към недрата на планината, се проточваше коридор, смътно осветен от стенни факли и обточен с врати.

В самия център на планинската палата Алтун гореше огън.

Вдълбаната в каменния под яма бе толкова дълбока и просторна, че до огъня се стигаше по няколко широки стъпала. Приличаше на умален амфитеатър, в чиято среда вместо актьори играеха пламъци. Огнището.

Наистина достойно обитание за Крилатия принц.

Несрин изопна рамене. На верандата прииждаха още и още хора — млади и стари, всички до един широко усмихнати. Някои бяха облечени в познатите й кожени костюми за летене, други носеха дебели вълнени палта до коленете в разкошни цветове. Повечето имаха копринени ониксовочерни коси като на Сартак и загрубяла от вятъра златистокафява кожа.

— Ама че изненада! — провлачи млада жена в кобалтово-рубинено палто, потупвайки с ботуш по гладкия каменен под. Несрин си наложи да остане неподвижна, да устои на втренчения й поглед. Жената отметна през рамо едната от двете си дълги до под гърдите плитки, завързани с лентички червена кожа. — Виж ти кой е решил да зареже пухкавите си маншони и ваните с благовонни масла, за да ни навести.

Несрин си придаде спокойно изражение. Сартак обаче просто пусна поводите на Кадара, стрелна Несрин с поглед, в който ясно се четеше: „Казах ли ти?“, и отвърна на момичето:

— Не се преструвай, Борте. Признай си, че през цялото време си се молила да ти донеса от онези хубавички копринени пантофки.

Несрин прехапа долната си устна, за да възпре усмивката си, въпреки че околните не проявиха подобна сдържаност и смехът им отекна по тъмните камъни.

Борте скръсти ръце.

— Предполагам, че знаеш откъде да ми купиш, понеже и ти обичаш да носиш същите.

Сартак се засмя сърдечно, ведро.

Несрин едва се стърпя да не впери смаян поглед в него. В двореца нито веднъж не го бе чувала да се смее така.

И от нейните собствени гърди отдавна не се бе изтръгвал толкова бодър звук. Дори у чичо си и леля си се смееше сдържано, сякаш невидима преграда заприщваше веселия й смях още от дните, когато беше просто градски страж, лишен и от най-малка представа какво дебнеше в подземията на Рифтхолд.

Сартак слезе ловко от Кадара и подаде ръка на Несрин.

Именно вдигнатата ръка накара десетината посрещани да я забележат — да я огледат. Борте бе най-съсредоточена сред тях.

Проницателните й, пресметливи очи като че отчитаха познатия кожен костюм, както и липсата на чертите, които биха я белязали като една от тях.

От доста време търпеше критичния взор на околните, определено не беше новост за нея. Дори тук — в позлатената палата Алтун, сред рукините.

Пренебрегвайки протегнатата ръка на Сартак, Несрин насили скованото си тяло, преметна чевръсто единия си крак през седлото и слезе сама от гърба на рука. Коленете й изпукаха, но все пак съумя да се приземи леко. Не си позволи да докосне косата си, която несъмнено приличаше на птиче гнездо въпреки късата плитка.

В тъмните очи на Борте просветна смътна искра на одобрение и момичето посочи с брадичка към Несрин.

— Жена от Балрун в рукински одежди. Интересна гледка.

Сартак не отвърна. Само надникна към Несрин. Покана. И предизвикателство.

Ето защо тя пъхна ръце в джобовете на тесните си панталони и тръгна с небрежна походка към принца.

— Ще я подобря ли, ако ви кажа, че тази сутрин хванах Сартак да си пили ноктите?

Борте впи очи в Несрин и примигна веднъж.

Сетне отметна глава назад и прихна в смях.

Сартак измери Несрин едновременно с одобрение и обида, след което каза:

— Запознай се с клановата ми сестра Борте. Внучка и наследница на клановата ми майка Хоулун. — Той се пресегна помежду им и дръпна една от плитките на Борте. Тя го плесна през ръката. — Борте, запознай се с капитан Несрин Фалик. — А след секунда добави: — От кралската стража на Адарлан.

Мълчание. Борте вирна извитите си тъмни вежди.

Възрастен мъж в рукински одежди пристъпи напред.

— Кое е по-странно: че са назначили жена от Балрун за свой капитан, или че адарлански капитан е дръзнал да се отдалечи толкова от родината си?

Борте махна с ръка.

— Все да бърбориш и да обстрелваш хората с въпроси — нахока го тя. За смайване на Несрин мъжът се стресна и затвори уста. — Истинският въпрос е… — Тя се подсмихна дяволито на Сартак. — Като пратеник или като булка идва?

Цялото й старание да запази хладнокръвното си, невъзмутимо изражение рухна и Несрин зяпна срещу момичето.

— Борте! — сряза я Сартак.

Борте се ухили вещерски.

— Сартак никога не води толкова красиви дами у дома. Нито от Адарлан, нито пък от Антика. Внимавай, като се разхождаш по ръба на скалите, капитан Фалик, защото някоя от тукашните девойки може да те бутне.

— Мога ли да го очаквам и от теб? — поинтересува се със спокоен глас Несрин, колкото и да пареше лицето й.

Борте се намръщи.

— Едва ли.

Неколцина от присъстващите се засмяха отново.

— Борте ми е кланова сестра — обясни Сартак, повеждайки Несрин към скупчените столове с ниски облегалки до ръба на огнището, — а това е равностойно на кръвна роднина. Като истинска сестра ми е.

Дяволитата усмивка на Борте избледня и тя закрачи до принца.

— Как е семейството ти?

Лицето на Сартак остана неразгадаемо, с изключение на притаената искра в тъмните му очи.

— Заети са — подхвърли вместо истински отговор.

Борте кимна, сякаш познаваше добре настроенията и склонностите му, и не каза нищо повече, докато Сартак настаняваше Несрин в резбован, боядисан дървен стол. Топлината от бумтящия огън беше прекрасна и тя едва не простена блажено, опъвайки премръзналите си крака към нея.

Борте изсъска:

— Не можа ли да намериш на възлюбената си чифт нормални ботуши, Сартак?

Принцът изръмжа предупредително, а Несрин надзърна свъсено към ботушите си от мека кожа. Бяха по-скъпи, отколкото тя самата би си купила някога, но Дориан Хавилиард беше настоял. „Част от униформата“, бе й намигнал.

Зачуди се дали новият крал още се усмихваше така лесно, дали харчеше така щедро, където и да се намираше.

Несрин стрелна очи към ботушите на Борте, които бяха по-твърди и обточени с дебела овча кожа. Определено по-подходящи за хладовития планински климат.

— Сигурен съм, че ще изровиш един чифт отнякъде — каза Сартак на кленовата си сестра и Несрин се извърна в стола си, когато двамата се насочиха обратно към Кадара.

Хората се струпаха около принца, бъбрейки помежду си твърде тихо, за да може да ги чуе Несрин от другия край на скалната зала. Той им отговаряше с искрена усмивка на уста, докато подаваше раниците им на най-близките хора и разседлаваше Кадара.

Накрая я погали по врата, тупна я силно от едната страна на тялото и златният рук отлетя в открития въздух отвъд входа на пещерата.

Несрин се замисли дали да не отиде при тях, за да им помогне с багажа, който вече носеха към коридора в единия край на просторната зала, но топлината, пълзяща нагоре по тялото й, сякаш изцеждаше силите от краката й.

Когато всички се разпръснаха, Сартак и Борте пак се появиха в полезрението й, ала в същия миг забеляза и мъжа, седнал до мангала в отсрещния край на залата. Върху дървената масичка до стола му се забелязваше чаша, от която се виеше пара, и макар в скута му да имаше разгърнат свитък, бе заковал поглед в нея.

Несрин не знаеше кое я впечатли повече: че въпреки тъмната му кожа, видимо не произхождаше от Южния континент; че късата му кестенява коса го отличаваше от рукините с дългите им копринени плитки; или че жакетът и панталонът му бяха в адарлански стил.

Кинжалът на хълбока му беше единственото му оръжие и независимо от широките си плещи и здраво телосложение, не излъчваше типичната самоувереност и безпощадния апломб на воин. Изглеждаше на около четирийсет и няколко години, а в ъгълчетата на очите му бледнееха светли линии, навярно от дълго примижаване срещу слънцето или вятъра.

Борте поведе Сартак покрай огнището, покрай множеството колони, право при мъжа, който се изправи на крака и му се поклони. На ръст беше горе-долу колкото Сартак и дори от другия край на залата, въпреки пращенето на огъня и воя на вятъра, Несрин го чу да казва на нескопосан халха:

— За мен е чест, принце!

Борте изсумтя.

Сартак просто му кимна отривисто и отвърна на северния език:

— Разбрах, че гостувате на клановата ни майка от няколко седмици.

— Да, беше така великодушна да ме приветства тук. — Прозвуча леко облекчен, задето принцът премина на родния му език. Пак надникна към Несрин, а тя дори не се престори, че не слуша. — Случайно подочух нещо за капитан от Адарлан.

— Капитан Фалик отговаря за кралската стража.

Без да отлепя очи от Несрин, мъжът процеди:

— Така значи.

Несрин просто улови погледа му от своя край на залата.

Давай! Зяпай колкото си щеш!

Сартак попита рязко:

— Как се казвате?

Мъжът провлачи погледа си обратно към принца.

— Фалкан Енар.

Борте се обърна към Сартак на халха:

— Търговец е.

А ако идваше от Северния континент… Несрин стана и се насочи към тях с почти безшумни стъпки. Постара се Фалкан да забележи колко са безшумни, докато я наблюдаваше неотлъчно, обхождайки я с очи от глава до пети. Да забележи, че гъвкавите й движения не са просто женска дарба, а умение, придобито, за да се прокрадва незабелязано към целите си.

В мига, в който го осъзна, Фалкан сякаш застина. И разбра, че кинжалът на хълбока му не би го спасил от нея, ако проявеше безразсъдството да го извади.

Дотук добре. Това го правеше по-умен от доста мъже в Рифтхолд. Спирайки на небрежно разстояние от него, Несрин го попита:

— Имате ли новини?

От такова разстояние очите, които бе взела за тъмни, се оказваха сапфирени. Мъж, чието лице навярно е било белязано от сравнителна красота през младините му.

— Новини за какво?

— За Адарлан. За… каквото и да било.

Търговецът я изучаваше с удивителна неподвижност, вероятно навикнал да отстоява интересите си при сделки.

— Ще ми се да имах какво да ви кажа, капитане, но вече от две години пребивавам на Южния континент. По всяка вероятност сте по-осведомена от мен самия.

Прикрит въпрос.

И такъв, който щеше да остане без отговор. Несрин нямаше намерение да раздухва вестите за съдбата на кралството си на всеослушание. Ето защо просто сви рамене и се завъртя обратно към огнището в отсрещния край на залата.

— Преди да напусна Северния континент — подхвана Фалкан, — млад мъж на име Уестфол беше капитан на кралската стража. Вие ли сте поели поста му?

Трябваше да внимава. Много, много трябваше да внимава какво му разкрива. На него, а и на всички останали.

— Сега лорд Уестфол е Ръка на крал Дориан Хавилиард.

Лицето на търговеца увисна от смайване. Тя разчете всеки издайнически знак по него. Нямаше радост, нито облекчение, но не съзря и гняв. Единствено… изненада. Откровена, неприкрита изненада.

— Дориан Хавилиард е крал на Адарлан?

Несрин вирна вежди и Фалкан поясни:

— В пустошта съм от месеци. Научавам всичко със закъснение. И рядко.

— На странно място продавате стоката си — отбеляза Сартак.

Несрин беше склонна да се съгласи с него.

Фалкан се усмихна стегнато на принца. Мъж с тайни, значи…

— Дълго сте пътували — намеси се Борте, хвана Несрин под ръка и я завъртя към смътно осветения коридор. — Капитан Фалик има нужда да се подкрепи. И да се изкъпе.

Несрин не знаеше дали да благодари на младата жена, или да й се ядоса, задето ги прекъсваше, но… Наистина чувстваше стомаха си като болезнено празна яма. А и от доста време не се бе къпала.

Нито Сартак, нито Фалкан понечи да ги спре, макар че продължиха да разговарят тихо, докато Борте я водеше към коридора, прокаран право към сърцето на планината. От двете му страни имаше дървени врати, а през онези, които бяха отворени, се виждаха малки спални — дори скромна библиотека.

— Странен мъж е — заяви й Борте на халха. — Баба ми отказва да разкрие защо е дошъл, какво търси тук.

Несрин вдигна вежда.

— Може би идва да търгува?

Борте поклати глава, отваряйки една от вратите в средата на коридора. Малката стаичка отвъд нея съдържаше тясно легло, сандък за багаж и дървен стол. До далечната стена имаше леген за миене с кана и купчина меки наглед дрехи.

— Нямаме стоки за продан. Обикновено ние сме търговците, ние разнасяме стоки из континента. Не точно нашият клан, но някои от другите… Пещерите им са пълни с богатства от всевъзможни земи. — Тя побутна с пръста на единия си крак разнебитеното легло и сбърчи чело. — Не като тоя стар боклук.

Несрин се засмя.

— Тогава може би иска да ви помогне в търговията.

Борте се завъртя и плитките й се люшнаха.

— Не. Не се среща с никого, нито пък проявява интерес в тази насока. — Тя сви рамене. — Не че има значение. Важното е, че е тук.

Несрин скъта късчетата информация в паметта си. Не й приличаше на моратски пратеник, но кой знае докъде се простираше вече ръката на Ераван. Щом бе достигнала Антика, нищо чудно да бе проникнала и навътре в континента. Трябваше да е нащрек — Сартак несъмнено вече беше.

Борте заусуква крайчеца на едната си плитка около показалеца си.

— Видях как го гледаш. И ти не вярваш, че е дошъл по работа.

Несрин се замисли доколко беше безопасно да разкрие истината и в крайна сметка реши да отвърне възможно най-мъгляво.

— В странни времена живеем. Научила съм се да не вярвам на думи. А и нищо не е такова, каквото изглежда.

Борте пусна плитката си.

— Никак не е странно, че Сартак те води у дома. Звучиш точно като него.

Несрин прикри усмивката си и не сподели, че намира коментара й за комплимент.

Борте изсумтя и махна с ръка към стаята.

— Не е изискано като двореца на хагана, но е по-добре от скапаните шалтета на Сартак.

Несрин се усмихна.

— Май всяко легло е за предпочитане пред тях.

Борте на свой ред се подсмихна.

— Одеве говорех сериозно. Необходима ти е вана. И гребен.

Несрин най-сетне вдигна ръка към косата си и направо изтръпна. Беше същинско гнездо от възли. С колко ли мъки щеше да разплете плитката…

— Дори Сартак се сплита по-добре от теб — подразни я Борте.

Несрин въздъхна.

— Колкото и да се стараеше да ме научи сестра ми, хич не ме бива в тези неща. — Тя й намигна. — Защо според теб ходя с толкова къса коса?

Сестра й действително едва не припадна, когато един следобед Несрин се прибра с коса до ключиците. По онова време беше само на петнайсет и оттогава не я пускаше по-дълга — отчасти за да дразни Делара, която още й се цупеше, и отчасти защото много по-лесно се поддържаше. По-добре се справяше с мечове и стрели, отколкото с косата си. Пък и едва ли щяха да я посрещнат подобаващо в казармите, ако се появеше с хубавичка прическа.

Борте й кимна отривисто, сякаш и тя току-що съзнаваше причината.

— Преди следващия ти полет ще ти я сплета както трябва. — Сетне посочи към дъното на коридора, към тясно стълбище, потънало в сумрак. — Баните са натам.

Несрин се подуши и настръхна.

— Ох, ужас!

Борте се ухили.

— На Сартак сигурно са му сълзели очите.

Несрин се засмя и тръгна след момичето към баните, където се надяваше да я очаква вана с вряла вода. След малко отново усети пронизителния, преценяващ поглед на Борте и попита рязко:

— Какво?

— Отраснала си в Адарлан, нали?

Несрин обмисли въпроса й, както и причината да го зададе.

— Да. Родена и отраснала в Рифтхолд, макар че семейството на баща ми е от Антика.

Борте помълча в продължение на няколко крачки. Но щом слязоха по тясното стълбище и влязоха в слабо осветеното помещение, момичето й се усмихна през рамо.

— Тогава добре дошла у дома!

Несрин се питаше дали тези думи не бяха най-красивите, които някога бяха чували ушите й.

* * *

Баните се състояха от древни медни вани, които трябваше да се пълнят чайник по чайник, ала Несрин с удоволствие се потопи в едната.

Час по-късно, най-накрая смогнала да разреше косата си, вече седеше пред масивната обла маса в голямата зала и се тъпчеше с печено заешко, облечена в чифт от дебелите, топли дрехи на Борте. Кобалтовосините и нарцисовожълти бродерии по ръкавите привличаха вниманието й не по-малко от платата с печени меса, поставени пред нея. Прекрасни дрехи — плътни и уютно топли независимо от хлада в палатата, който огньовете не успяваха да надвият напълно. А краката й… Борте наистина й бе намерила чифт от ботушите с подплата от мека вълна.

Сартак седеше до Несрин на празната маса, също толкова мълчалив и явно също толкова гладен, защото се хранеше с подобен на нейния ентусиазъм. Още не се беше изкъпал, но пък бе сплел наново разрошената си от вятъра коса и сега дългата му плитка се спускаше през средата на мускулестия му гръб.

Когато коремът й започна да се запълва и пръстите й позабавиха темпото, Несрин надникна към принца. Видя го да се усмихва леко.

— По-вкусно е от грозде и осолено свинско, а?

Тя посочи с брадичка костите в чинията си, а после и омазнените си пръсти. Бяха подправили месото великолепно.

— Клановата ми майка не е тук — заяви той с угасваща усмивка.

Несрин спря да се храни. Бяха дошли да търсят съвет от тази жена, а…

— Борте твърди, че ще се върне утре или вдругиден.

Тя зачака пояснение. Мълчанието можеше да е също толкова красноречиво, колкото и въпросите.

Сартак избута чинията си и опря ръце на масата.

— Съзнавам, че времето те притиска. Ако можех, лично щях да тръгна да я търся, но дори Борте не знае къде е отишла. Хоулун… често се пуска по течението. Понася вятърът конската грива на сулда й в някоя посока… и тя хуква с рука си натам. Опитаме ли да я спрем, най-многото да изядем по някой удар със сулда.

Той махна към рафта с копия до входа на пещерата. Неговият собствен сулд беше сред тях.

Несрин се усмихна.

— Май е интересна жена.

— О, да! В някои отношения ми е по-близка от…

Гласът му заглъхна и той поклати глава. От собствената му майка. Несрин наистина не го беше видяла да се държи така свободно и шеговито с братята и сестрите си, както с Борте.

— Мога да почакам — отвърна накрая тя, мъчейки се да прикрие смущението си. — Лорд Уестфол се нуждае от още време за лечението си, пък и му казах, че няма да ме има три седмици. Мога да почакам още ден-два.

Но моля ви, богове, нито миг повече!

Сартак кимна и почука с пръст по древното дърво на масата.

— Тази вечер ще си починем, а утре… — Върху устните му изплува лека усмивка. — Какво ще кажеш утре да те разведа наоколо?

— За мен ще е чест.

Усмивката му се разшири.

— Може и да постреляме с лък. — Той я огледа с настойчивост, която я накара да се размърда смутено в стола си. — Аз самият определено нямам търпение да премеря сили със Стрелата на Неит, а съм убеден, че същото важи и за мнозина от младите ни воини тук.

Несрин избута чинията си и вирна вежди.

— Чували са за мен?

Той се ухили.

— Да кажем, че съм ги запознал с някоя и друга история за теб при последното ми идване. Според теб защо ни посрещнаха толкова много хора? Уверявам те, че заради мен не си правят труда да довлекат задниците си дотук.

— Но Борте се държеше така, сякаш никога…

— Да не смяташ, че изобщо с някого се държи учтиво?

Нещо дълбоко в нея се стопли.

— Не. Но как са разбрали, че идвам?

Усмивката му беше самото олицетворение на владетелската арогантност.

— Ден преди да поемем насам, им изпратих вест, че най-вероятно ще ме придружиш.

Несрин зяпна насреща му, неспособна да запази маската на спокойствието.

Сартак се изправи и събра чиниите им.

— Казах ти, че се молех да дойдеш с мен, Несрин Фалик. Ако се появях сам, Борте щеше да ми се подиграва цял живот.

30

Във вътрешната стая на планинската палата Несрин нямаше представа колко време е спала, нито колко е часът. Сънят й беше неспокоен и често се будеше, за да се заслушва в звуците отвъд вратата си, да проверява дали някой не се е разбудил преди нея. Съмняваше се Сартак да я нахока, ако случайно се беше поуспала, но щом рукините го подиграваха заради изтънчения му дворцов живот, то едва ли щеше да ги спечели на своя страна с излежаване до обяд.

Затова цяла нощ се въртя в леглото, задрямвайки за по няколко минути, и напълно се отказа от съня, когато забеляза сенки през пролуката под вратата. Явно някой все пак будуваше в палатата Алтун.

Облече се и си изми лицето. Стаята бе достатъчно топла, че водата в каната да не замръзне, макар че и ледена щеше да се отрази добре на сънливите й очи.

След трийсетина минути, като се настани в седлото пред Сартак, съжали, че изобщо си е помислила подобно нещо.

Наистина го завари да оседлава Кадара, когато влезе в още тихата скална зала. Огънят в ямата бумтеше все така ярко, сякаш някой го беше наглеждал цяла нощ, но сега сред множеството колони в просторното помещение не се мяркаше никой друг, освен принца, придружаван от рука си. Никой не се появи и когато я издърпа върху седлото, нареждайки на Кадара да излети от входа на пещерата.

Леден въздух я блъсна в лицето и забрули бузите й, докато се спускаха главоломно.

Наоколо летяха още няколко рука. Навярно излезли да си набавят закуска, обясни й Сартак, говорейки приглушено сред разпукващата се зора. Кадара също се спусна да дири храна, отлетя от трите върха на Еридун и се понесе над обгърнатите в ели планински склонове.

След като златокрилият рук улови няколко дебели сребристи сьомги от една буйна тюркоазена река, мятайки всяка от тях във въздуха, преди да я глътне цяла, Сартак го насочи към групичка по-ниски върхове.

— Учебният маршрут — посочи принцът. Тук скалите наистина бяха по-гладки, а пропастите между върховете приличаха по-скоро на заоблени дерета. — По него обучаваме новаците да летят.

И колкото пейзажът да изглеждаше по-приемлив от този на върховете Доргос, далеч не й се струваше по-безопасен.

— Каза, че си отгледал Кадара от пиленце. Всички ездачи ли правят така?

— Първо се обучаваме да летим. Децата излизат с по-опитните и кротки руки, прекалено остарели за дълги полети. Учим се на тях до тринайсет-четиринайсетгодишна възраст, а сетне всеки си намира пиленце, което да отгледа и обучи лично.

— Тринайсет…

— За пръв път излитаме на четири. Поне останалите. Както знаеш, аз закъснях с няколко години.

Несрин посочи учебния маршрут.

— Пускате четиригодишни деца да летят сами оттук?

— Членове на клановото семейство обикновено ги придружават през първите няколко полета.

Несрин примигна срещу малката планинска верига и неуспешно се помъчи да си представи някой от племенниците си, които още тичаха голи из къщата и пищяха само като чуеха за къпане, възкачен на гърба на звяр като този под нея, и то без да се прекатури от седлото.

— Конниците от степите имат същото обучение — обясни Сартак. — Повечето деца умеят да стоят изправени върху гърбовете на конете си още преди да навършат шест, а щом краката им достигнат стремената, ги учат как да боравят с лъкове и копия. Като изключим изправянето върху седлото — той се засмя при мисълта, — децата на рукините преминават същото обучение. — Слънцето се показа иззад хоризонта, стопляйки онези кътчета от кожата й, които бе оставила незащитени от хапливия вятър. — Благодарение на това първият хаган завладял континента. Народът ни вече имал опитна, дисциплинирана кавалерия, научена да пренася провизии на дълги разстояния. Армиите, срещу които се възправяли… Онези кралства не очаквали да срещнат врагове, свикнали да яздят през дебелия зимен лед, на който пък разчитали да брани градовете им през студените месеци. Не се надявали на армия, пренасяща толкова малко товар благодарение на майсторите си, които умеели да изработват оръжия на място, и то от подръчни материали. До ден-днешен Академията за изобретатели в Балрун се слави като най-престижната в целия хаганат.

Несрин знаеше за нея, баща й често я споменаваше. Далечен неин братовчед я бе завършил, след което се беше прочул, изобретявайки някаква жътварска машина.

Сартак насочи Кадара на юг и рукът се понесе високо над заснежените върхове.

— Онези кралства не очаквали и нападение в гръб, откъм земи, през които малцина биха дръзнали да преминат. — Той разпери ръка на запад към светлата линия по хоризонта. — Пустинята Кизултум. От векове служи като гранична зона между степите и тревистите равнини. Всички армии, пробвали дотогава да превземат южните територии, я заобикаляли, давайки на обитателите им предостатъчно време да свикат отбранителна войска. Затова, когато кралствата разбрали, че хаганът и стоте му хиляди воини пътували към тях, разположили армиите си така, че да ги пресрещнат. — Гордост струеше от всяка дума на принца. — Ала късно осъзнали, че хаганът и войската му прекосили Кизултум, убеждавайки местните номади, на които южните кралства от векове гледали с презрение, да ги преведат през пустинята. Така хаганът се промъкнал незабелязано в територията им и превзел незащитените им градове.

Несрин долови усмивката му до ухото си и инстинктивно се придърпа по-навътре в обятията му.

— Какво станало тогава? — Чувала бе историята само отчасти, никога като толкова подробен разказ… и разбира се, не от устата на потомък на славния хагански род. — Открита война ли се разразила?

— Не — отвърна Сартак. — Всъщност хаганът по възможност избягвал мащабните сблъсъци. Просто се домогнал до неколцина от най-ключовите им владетели за назидание, така че ужасът да запъпли по земите им, и когато достигал много от градовете и армиите, повечето просто сваляли оръжията и приемали условията му за капитулация. Използвал страха именно като оръжие, не по-малко значимо от сулда му.

— Чувала съм, че имал два сулда.

— Така е. Баща ми също притежава два. Наричаме ги Абанос и Слонова кост. Сулда с бяла конска грива носи във време на мир, а този с черна грива е за война.

— Сигурно в онези години е носил Абанос.

— И още как. А докато прекоси Кизултум и превземе първия град, мълвата за участта на всеки опълчил се, за черния му сулд вече била плъзнала толкова надалеч, че в следващото кралство дори не опитали да съберат армия. Просто се предали. Хаганът ги възнаградил пребогато и сторил така, че всички други кралства да научат. — Сартак се умълча за момент. — Кралят на Адарлан не беше толкова остроумен и милостив, нали?

— Не — преглътна Несрин. — Не беше.

Той рушеше, грабеше и поробваше. Не той — демонът в него.

Несрин добави:

— Армията на Ераван… Започнал е да я събира дълго преди Дориан и Елин да съзреят и да потърсят законното си право. Каол… лорд Уестфол ми каза за тунелите и килиите под двореца в Рифтхолд, съществували там от години. Тъмници, където провеждали експерименти и с хора, и с Валги. Точно под краката на нехайните придворни,

— А това ме кара да се питам защо — рече вглъбено Сартак. — Защо му е подобно пълчище, щом вече е покорил по-голямата част от Северния континент? Мислил е Елин Галантиус за мъртва, а и вероятно не е очаквал Дориан Хавилиард да се разбунтува.

Не му бе казала за Ключовете на Уирда — и още не смееше да му разкрие тази тайна.

— От самото начало вярвахме, че Ераван е решен да превземе целия свят. И това ни се струваше достатъчен мотив.

— Но май вече имаш съмнения.

Тя се замисли.

— Просто не схващам. Защо влага толкова усилия, защо му е потребно да покорява още земи, след като тайно е контролирал целия Северен континент. Толкова зверства е извършил вече. Иска да потопи земите ни в неимоверен мрак ли? Да се нарече господар на света?

— Може би на демоните не им трябват мотиви и причини. Може би го води единствено импулсът да унищожава.

Несрин поклати глава и примижа срещу изгряващото слънце, чиято светлина вече я заслепяваше.

* * *

Сартак ги върна в планинския лагер на Еридун, остави Кадара в палатата и продължи с обиколката на Несрин. Спести й срама да отказва изкачването по въжените стълби, висящи от скалите, и я преведе през стълбищата и проходите, прокопани навътре в планината. За да стигнат до другите два върха, трябвало или да прелетят, или да минат по един от двата моста, прокарани помежду им. Само като зърна паянтовата конструкция от въжета и дърво, Несрин заяви, че предпочита да го отложат за друг ден.

Да лети на гърба на Кадара, беше едно. Несрин имаше доверие и на птицата, и на господаря й. Ала люлеещият се мост, колкото и солидно да беше изграден… Май щеше да й е нужно питие или две, преди да дръзне да го прекоси.

Имаше предостатъчно за разглеждане и в планината, наречена Рокхал, или Шепнещия. Съседните два върха на Доргос бяха Арик, Песнопоеца, и Торке, Екливеца — и трите бяха именувани според звуците, които издаваше вятърът, духайки над и около тях.

Рокхал бе най-големият и най-изсеченият от рукините връх, а палатата Алтун, разположена най-отгоре, беше бижуто в короната му. Но дори залите под нея бяха толкова великолепни, че Несрин не знаеше накъде да погледне първо, докато принцът я водеше през лъкатушещите коридори и скални помещения.

Множеството кухни и малки гостни; домовете и работилниците на рукините; гнездата на руките, чието оперение варираше между златистото на Кадара и тъмнокафяво; ковачниците, където си служеха с руда, придобита от самата планина; табакханите, където старателно майсторяха седла; дюкяните, откъдето хората си купуваха домакински стоки и дребни джунджурии. И най-накрая, на самия връх на Рокхал, тренировъчните площадки.

Просторното, плоско било не беше оградено нито със стена, нито с парапет. Имаше единствено малка заоблена постройка — заслон срещу вятъра и студа, който служеше и за покрит вход към стълбището.

Докато отворят дървената врата към бушуващия вятър, Несрин вече се задъхваше, а гледката, ширнала се пред нея, отне и мъничкото останал в дробовете й въздух.

Дори полетът над и сред планините бе някак различен от панорамата, разкрила се пред очите й.

Обграждаха ги заснежени, величествени върхове, древни колкото самата земя, девствени и спящи. Недалеч продълговато езеро проблясваше между два хребета и руки кръжаха като сенки над тюркоазената му повърхност.

За пръв път виждаше нещо толкова внушително и сурово, толкова необятно и прелестно. И макар самата тя да бе нищожна като мушичка на фона на исполинските планини наоколо, частица от нея се чувстваше изконна част от тях, тяхна рожба.

Сартак стоеше до нея, следвайки погледа й със своя, сякаш съзнанията им се преплитаха. А когато взорът й се насочи към една самотна, широка планина отвъд езерото, той вдиша дълбоко. По скатовете й не растяха дървета; само сняг повиваше най-високите й чукари и върха й.

— Това е Арундин — пророни Сартак, като че се боеше дори вятърът да не го чуе. — Четвъртият Певец. — И наистина — вятърът сякаш извираше от планината, хладовит и настъпателен. — Мълчаливия.

Над върха тегнеше странна тишина. Върху тюркоазените води на езерото в подножието му сияеше съвършеният му огледален образ, толкова бистър, че Несрин се зачуди дали ако се гмурнеше под повърхността му, нямаше да се озове в друг свят… свят на сенките.

— Защо?

Сартак извърна очи, сякаш не биваше да се взира в Арундин твърде дълго.

— По неговите склонове рукините погребват мъртъвците си.

Ако прелетим по-ниско над него, ще видиш безчетните сулдове само с тях бележим сетния дом на погиналите.

Съзнаваше колко неуместен и черен е въпросът, изникнал в главата й, но все пак го зададе:

— И теб ли ще погребат там един ден, или в свещените степи… с всички останали от семейството ти?

Сартак зачопли с ботуш скалата под тях.

— Още не съм направил този избор. Двете половини на сърцето ми вероятно ще воюват дълго.

Напълно го разбираше — знаеше какво е сърцето да те тегли в две посоки едновременно.

Викове и дрънчене на метал изтръгнаха вниманието й от зовящата, всевечна тишина на Арундин, привличайки го към същинската роля на това пространство навръх Рокхал: тренировъчните площадки.

Мъже и жени в кожени костюми за летене стояха в различните кръгове и площи. Едни стреляха по мишени с впечатляваща точност, други хвърляха копия, трети се биеха с мечове. По-възрастни рукини крачеха сред воините, крещейки заповеднически или коригирайки стойките им.

Няколко глави се обърнаха към Сартак, когато двамата с Несрин приближиха площадката в другия край на обширното пространство. Стрелбището.

При този вятър, а и студът… Несрин инстинктивно заотбелязва наум влиянието на всички фактори. И възхищението й от стрелците нарасна още повече. Не се изненада да открие Борте сред тримата стрелци, целещи се в сламени чучела. Вятърът мяташе дългите й плитки.

— Братко, идваш да ти сритам задника за пореден път ли? — подсмихна се с типичната си дяволита ведрост Борте.

Сартак й отговори с дълбокия си, приятен смях, грабна някакъв лък от близката стойка и преметна през рамо колчан със стрели. Избута с хълбок клановата си сестра и с лекота натегна тетивата, за да зареди стрела. Прицели се, стреля и Несрин се усмихна, когато стрелата се заби право в шията на чучелото.

— Впечатляващо за принц като теб — провлачи Борте. После се извърна към Несрин, вирнала тъмни вежди. — Ами ти?

Добре тогава. Несрин преглътна усмивката си, съблече дебелото вълнено палто и кимвайки на Борте, отиде до стойката със стрели и лъкове. Планинският вятър забрули безмилостно кожените й дрехи, но вместо да се заслуша в шепота на Рокхал, тя прокара пръсти по резбованото дърво. Тис, ясен… Свали един от тисовите лъкове и изпробва тежестта, гъвкавостта и съпротивлението му. Стабилно, смъртоносно оръжие.

И някак познато. Познато като стар другар. Преди смъртта на майка си дори не бе докосвала лък, а през онези първи години на скръб и вцепененост физическото натоварване, концентрацията, силата й даваха убежище, отмора, ковяха образа на жената, в която трябваше да се превърне.

Чудеше се дали някогашните й ментори бяха оцелели след нападението над Рифтхолд. Дали стрелите им бяха сваляли уивърни. Или поне дали ги бяха забавяли достатъчно, че да спасят човешки животи.

Несрин позволи на мисълта да се уталожи в съзнанието й, докато вадеше стрели от стойката с колчаните. Металните им върхове бяха по-тежки от онези, с които бе свикнала в Адарлан, а пръчките — малко по-дебели. Предвидени да летят през жестоки ветрове, изстреляни в движение. И ако стрелецът имаше късмет, да повалят уивърни.

Избра си стрели от различни колчани и ги пъхна в своя, сетне го закопча на гърба си и тръгна към мястото, където Борте, Сартак и още неколцина воини я наблюдаваха мълчаливо, строени в редица.

— Избери мишена — каза Несрин на Борте.

Жената се подсмихна.

— Шия, сърце, глава.

Тя посочи различните точки по сламените тела на всяко от трите чучела. Вятърът ги клатеше, а силата и прицелът за всеки удар трябваше да са прецизно съобразени. И Борте го знаеше — всички воини тук го знаеха.

Несрин вдигна ръка зад главата си, провлачвайки пръсти по перата на стрелите в колчана, докато очите й обхождаха трите мишени. Заслуша се в шепота на беснеещите ветрове край Рокхал, в дивия зов, отекващ в собственото й сърце. Ветрогонка — така я наричаше майка й.

И заизважда стрелите една след друга, запращайки ги към мишените.

Отново и отново, и отново.

Отново и отново, и отново.

Отново и отново, и отново.

Когато колчанът й остана празен, единствено вятърът отвърна — вятърът на Торке, Екливеца. Рукините по всички тренировъчни площадки бяха застинали. И гледаха смаяно мишените.

Вместо да изстреля три стрели по трите чучела, бе изстреляла девет.

Три реда симетрично подредени удари: сърце, шия, глава. Без нито сантиметър разминаване. Въпреки пеещите ветрове.

Сартак се усмихваше широко, когато обърна глава към него. Дългата му плитка се развяваше зад гърба му досущ като сноповете грива на сулд.

Борте го побутна с лакът и рече на Несрин:

— Покажи ми как го правиш.

* * *

Следващите няколко часа Несрин прекара на тренировъчната площадка навръх Рокхал, обяснявайки как е постигнала толкова точен прицел, как е изчислила вятъра, тежестта, съпротивлението на въздуха. И както тя им показваше въртеливите си движения, така и рукините й демонстрираха собствените си техники. Как се извъртаха в седлата си, за да стрелят назад, какви лъкове използваха за лов и какви за бой.

На лицето й грееше усмивка — неподправена и неугасваща, въпреки загрубелите от вятъра бузи и схванатите й ръце, когато един задъхан вестоносец изскочи от покрития вход към стълбището и отиде при Сартак.

Клановата му майка най-сетне се бе завърнала в лагера.

Лицето на принца не разкри нищо, но само един бегъл негов поглед накара Борте да изпрати воините обратно по площадките им. Те се разотиваха с благодарствени, приветствени усмивки към Несрин, на които тя отвърна с кимване.

Сартак сложи колчана и лъка си на дървената стойка и протегна ръка към Несрин. Тя му подаде своите, свивайки и разпускайки пръсти, за да ги раздвижи след часовете обтягане на тетивата.

— Ще е уморена — предупреди го Борте, хванала къс меч. Явно тренировката й не беше приключила. — Не й вади душата много.

Той се взря смаяно в клановата си сестра.

— Да не смяташ, че умирам от желание пак да ме цапне с лъжица?

Несрин едва преглътна смеха си. Облече отново бродираното си кобалтово-златисто вълнено палто и завърза стегнато колана му. После тръгна след принца към топлата вътрешност на планината, разресвайки с пръсти разчорлената си от вятъра коса, докато слизаха по смътно осветеното стълбище.

— Борте е следващата водачка на Еридун, но тренира с другите?

— Да — каза Сартак, без да поглежда през рамо. — Клановите майки умеят да се бият, да нападат и да се отбраняват. Но обучението на Борте включва и други неща.

— Като основните езици по цял свят.

Говореше северния език безупречно като Сартак.

— Да. Освен това история и… още. Неща, за които Борте и баба й не споделят дори на мен.

Думите му отекваха по каменните стени около тях. Несрин се осмели да попита:

— Къде е майката на Борте?

Раменете на Сартак се напрегнаха видимо.

— Нейният сулд е забит в един от склоновете на Арундин.

Тонът му, студеният му, режещ глас…

— Съжалявам…

— Аз също — отвърна сбито той.

— А баща й?

— Мъж, когото майка й срещнала в някаква далечна земя, но не пожелала да задържи за повече от нощ.

Несрин се замисли за свирепата, непокорна жена, чиито умения на тренировъчната площадка бяха впечатляващи.

— Тогава се радвам, че има теб. И баба си.

Сартак сви рамене. Незнайно как бе нагазила в непонятни, опасни води, където нямаше право да припарва.

Принцът обаче отбеляза:

— Добра учителка си.

— Благодаря.

Само този отговор й дойде наум. Сартак стоя плътно до нея, докато показваше на воините позициите и техниките, които използваше в стрелбата си, но почти не говореше. Водач, който не изпитваше потребност постоянно да запълва въздуха край себе си с думи и самохвалство.

Той издиша и отпусна рамене.

— Приятно ми е да установя, че реалността се припокрива с легендата.

Несрин се засмя, благодарна, че я връщаше на безопасен терен.

— Съмняваше ли се?

Достигнаха площадката, от която започваше проходът към голямата зала. Сартак я изчака, за да крачат натам един до друг.

— В докладите липсваха някои ключови моменти. Затова не знаех доколко може да им се има вяра.

Стигнаха до палатата, която бе празна с изключение на загърната в пелерина фигура от другата страна на огнището — и на някого, седнал до нея.

Сартак извърна глава към Несрин, оглеждайки я от глава до пети и обратно. Не пропусна нищо.

— Не се споменаваше колко си красива.

Тя отвори и затвори уста, жест, заради който несъмнено заприлича на риба на сухо.

Сартак й намигна и избърза напред, провиквайки се:

— Еж!

Рукинската дума за „майка“, беше й казал същата сутрин. Несрин също ускори крачка. Докато заобикаляха гигантското хлътнало огнище, фигурата, настанила се на най-горното му стъпало, свали качулката си.

Очаквала бе да зърне древна старица, прегърбена и беззъба.

Вместо това стройна жена със сплетена сребристоониксова коса се усмихна строго на Сартак. И независимо че старостта наистина беше оставила отпечатъка си върху чертите й… Несрин разпозна лицето на Борте. Лицето на Борте след четирийсет години.

Клановата майка носеше кожен костюм за летене, почти покрит от тъмносинята й пелерина — всъщност дълъг жакет, с който се бе наметнала през раменете.

А до нея стоеше… Фалкан. Тъмните му сапфирени очи, забодени върху също толкова мрачното му лице, ги наблюдаваха изпитателно. Виждайки търговеца, Сартак позабави крачка, подразнен или задето не я беше намерил преди него, или задето непознатият присъстваше на първата им среща от толкова време.

Подбуден от благоприличие или инстинкт за самосъхранение, Сартак продължи напред — слезе по стъпалата на огнището и извървя останалия път до клановата си майка.

Хоулун се изправи и го посрещна с отривиста, силна прегръдка. После го хвана за раменете — беше висока почти колкото него, с изопнат гръб и мускулести бедра — и впери проницателен поглед в лицето му.

— Още си посърнал от скръб — отбеляза жената, плъзвайки белязаната си ръка по високата скула на Сартак. — И от тревога.

Очите му се премрежиха и той сведе глава.

— Липсваше ми, еж.

— Сладкодумец — смъмри го Хоулун и го потупа по бузата.

Несрин с доволство забеляза, че принцът се изчерви.

Хоулун подаде глава иззад широкото рамо на Сартак, светлината на огъня обагри сребристите кичури из косата й в червеникавозлатисто и тя надникна към Несрин, застанала на ръба на огнището.

— И стрелкинята от севера най-сетне пристигна. — Тя кимна с глава. — Аз съм Хоулун, дъщеря на Дочин, но ти може да ми викаш еж като всички наоколо.

Само един поглед в кафявите очи на жената й даде да разбере, че Хоулун не пропускаше нищо. Несрин сведе глава.

— За мен е чест!

Клановата майка впи задълго поглед в нея. Несрин го посрещна съвършено неподвижна, позволявайки на жената да я разучи по-добре.

Накрая очите на Хоулун се плъзнаха обратно към Сартак.

— Имаме да обсъждаме важни въпроси.

Пощадена от проникновения й взор, Несрин въздъхна, но остана с изпънат като струна гръбнак.

Сартак кимна — навярно с облекчение. И надзърна към Фалкан, който ги наблюдаваше съсредоточено.

— Но се налага да ги обсъдим насаме, еж.

Не прозвуча грубо, ала и не беше особено приветливо. Несрин се въздържа да се присъедини към казаното от принца.

Хоулун махна с ръка.

— Тогава въпросите ще почакат.

Тя посочи каменното стъпало.

— Седни!

— Еж…

Фалкан се размърда, като че се канеше да стори услуга на всички им и просто да си тръгне.

Хоулун обаче го посочи с безмълвна заповед да не напуска мястото си.

— Искам всички да ме изслушате.

Сартак се настани на стъпалото и започна да потропва с крак по камъка — единствения белег на недоволството му. Несрин седна до него, а строгата жена се върна на мястото си между тях и Фалкан.

— Отколешно зло се разбужда в планината ни — обяви Хоулун. — Затова ме нямаше през последните дни. Отидох да го диря.

— Еж — предупреди я със страх принцът.

— Нищо че съм стара, момче, още боравя добре със сулда си.

Тя впери остър поглед в него. Всъщност нищо в нея не излъчваше старост.

Сартак попита свъсено:

— Какво си тръгнала да издирваш?

Хоулун се озърна из залата за подслушвани.

— Няколко гнезда на руки бяха ограбени посред нощ. Липсват яйца и млади птици.

Сартак изруга цветисто, но тихо. Несрин примигна учудено и коремът й се стегна.

— В планината ни не са припарвали бракониери от десетилетия — заяви принцът. — Но не е бивало да поемаш по дирите им сама, еж.

— Не бракониери преследвах. Нещо по-лошо.

По лицето на жената изплуваха сенки и Несрин преглътна сухо. Ако Валгите бяха стигнали дотук…

— Моята еж ги наричаше каранкуи.

— Означава „сянка“, „мрак“ — преведе Сартак на Несрин с обтегнато от ужас лице.

Сърцето й заблъска. Ако Валгите вече бяха тук…

— Ала по вашите земи — додаде Хоулун и погледът й запрескача между Несрин и Фалкан — ги назовават с друго име, нали?

Фалкан преглътна и Несрин извърна очи към него, питайки се как да излъже, как да не разкрие нищо за Валгите…

Фалкан обаче кимна. И каза с глас, едва доловим сред пукота на огъня:

— Наричаме ги стигийски паяци.

31

— Стигийските паяци са просто мит — съумя да каже Несрин на Хоулун. — Паяковата коприна е толкова рядко срещана, че някои дори се съмняват в съществуването й. Все едно гоните призраци.

Но вместо старицата, й отвърна Фалкан с мрачна усмивка на лице:

— Не съм съгласен с вас, капитан Фалик.

Той бръкна в горния джоб на жакета си и Несрин се напрегна, стрелвайки ръка към кинжала на кръста си…

Търговецът обаче не извади оръжие.

Бялата тъкан засия като седеф, като звезден огън, когато Фалкан я раздвижи в ръката си. Дори Сартак подсвирна, удивен от парчето плат с размерите на носна кърпа.

— Паякова коприна — обяви Фалкан и върна парчето в джоба си. — Директно от източника.

Несрин зяпна, а Сартак каза:

— Виждали сте онези страшилища отблизо.

Не беше точно въпрос.

— Търгувах с тях на Северния континент — поясни Фалкан с все същата мрачна усмивка на лице. Заедно със сенките. Толкова много сенки. — Преди около три години. Някои смятат такава сделка за глупост, но аз си тръгнах със сто метра паякова коприна.

Дори само парчето колкото носна кърпа, напъхано в джоба му, можеше да му донесе цяло състояние. А сто метра…

— Трябва да сте богат колкото хагана — избръщолеви Несрин.

Той сви рамене.

— Научил съм се, че истинското богатство не се състои единствено от лъскаво злато и бижута.

Сартак попита тихо:

— Каква цена платихте?

Стигийските паяци не желаеха материална отплата за коприната си, а мечти, желания и…

— Двайсет години. Двайсет години от живота ми. Не от края, а от младините ми.

Несрин огледа внимателно мъжа — лицето му на прага на зрелостта, косата му, която още не бе посивяла…

— На двайсет и седем съм — осведоми я Фалкан. — А приличам на почти петдесетгодишен.

Свещени богове!

— Каква работа имате в лагера? — поинтересува се Несрин. — И тукашните паяци ли произвеждат ценната коприна?

— Не са толкова цивилизовани, колкото посестримите си от Севера — изцъка с език Хоулун. — Каранкуи не създават нищо, само унищожават. От незапомнени времена обитават пещерите и проходите на Дагулските възвишения, в най-южните части на нашата планина.

— Защо според теб идват да крадат яйцата ни?

Сартак надникна към шепата руки, чакащи господарите си при входа на пещерата, и се наведе напред, опирайки ръце върху бедрата си.

— Кой друг? — отвърна клановата майка. — Никой не е зървал бракониери. Кой друг би успял да се прокрадне в рукско гнездо на подобна височина? През последните дни кръжа над обитанията им. Паяжините им наистина са се разраснали: плъзнали са от върховете и проходите на Възвишенията надолу към боровите гори в клисурите, задушавайки всичкия живот наоколо. — Тя надникна към Фалкан. — Не ми се струва обикновено съвпадение, че каранкуи отново запъплиха по света, и то тъкмо когато търговец от далечни земи идва в лагера ни да търси отговори за северните им сродници.

Сартак го удостои с пронизителен поглед и Фалкан вдигна ръце.

— Не съм навлизал в земите им, нито съм ги провокирал. Дочух слухове за древните познания на клановата ви майка и реших да потърся съвета й, преди да се осмеля да сторя каквото и да било.

— Какво искате от тях? — килна въпросително глава Несрин.

Търговецът впери очи в ръцете си, свивайки и разпускайки пръстите си, сякаш ги чувстваше сковани.

— Искам да си върна младостта.

Хоулун се обърна към Сартак.

— Продал е стоте метра коприна, но мисли, че все някак може да си върне загубените години.

— Мога да си ги върна — настоя Фалкан с тон, който му спечели предупредителен поглед от Хоулун. Той се овладя и поясни: — Знам… знам, че мога да направя нещо по въпроса. И искам да го направя, преди старостта да ми отнеме силите. Казаха ми, че ако убия паяка, погълнал двайсетте ми години, ще смогна да си върна загубените.

Несрин сбърчи вежди.

— Но защо не заловихте паяка на нашия континент? Защо дойдохте тук?

Фалкан не й отговори.

Хоулун обясни вместо него:

— Защото са му казали, че единствено велик воин е способен да погуби каранкуи. Най-великият в земите му. Чул, че живеем в съседство със страшилищата, и си наумил да опита късмета си първо тук: да проучи какво знаем за паяците, как е възможно да ги убие. — Тя се вторачи леко присмехулно в търговеца. — Да намери може би някакъв пряк път към годините си, различно решение тук, за да си спести неизбежния сблъсък там.

Разумен план за мъж, достатъчно обезумял, за да продаде най-хубавите години от живота си.

— Какво общо има всичко това с откраднатите яйца и пилета, еж?

Явно и Сартак не изпитваше състрадание към търговеца, разменил младостта си за несметни богатства. Фалкан извърна лице към огъня, сякаш доловил отношението му.

— Искам да ги откриете — отвърна Хоулун.

— Най-вероятно вече са мъртви, еж.

— Онези твари дълго време държат плячката си в пашкули. Ала си прав; най-вероятно вече са ги изяли. — Гняв пробяга по лицето на жената, разкривайки изражението на воина, дремещо отдолу; воина, в който се превръщаше и внучката й. — Ето защо настоявам да ги намериш при следващата кражба. И да напомните на онези скверни гадини, че не допускаме да грабят невръстните ни пилета. — Тя кимна с брадичка към Фалкан. — Ти ще тръгнеш с тях. Може да се натъкнеш на отговорите, които са ти потребни.

— Защо да не поемем още сега? — попита Несрин. — Защо да не ги издирим и накажем?

— Защото още не разполагаме с доказателства — намеси се Сартак. — А ако ги нападнем без причина…

— Каранкуи са отколешни врагове на руките — поде Хоулун. — Някога, отдавна, са воювали помежду си. Още преди рукините да дойдат от степите. — Тя поклати глава, сякаш да прокуди спомена, и заяви на Сартак: — Затова ще пазим всичко в тайна. Инак руки и рукини ще се спуснат да мъстят… или ще изпаднат в паника. Предупреди ги да са нащрек, но не им обяснявай защо.

Сартак кимна.

— На твоите заповеди, еж!

Клановата майка се извърна към Фалкан.

— А сега искам да поприказвам насаме с капитана си.

Фалкан разбра поканата да се оттегли и стана от мястото си.

— На ваше разположение съм, принц Сартак.

И с грациозен поклон се устреми към коридора.

Щом стъпките му отшумяха, Хоулун промърмори:

— Пак се случва, нали? — Тъмните й очи се плъзнаха към Несрин и огънят озари бялата им част. — Спящия се е разбудил.

— Ераван — пророни Несрин.

Можеше да се закълне, че големият огън се изви на една страна в отговор.

— Какво знаеш за него, еж?

Сартак се премести от другата страна на жената, за да може Несрин да се доближи по-плътно до нея на каменното стъпало.

Клановата майка я измери от глава до пети с пронизителния си поглед.

— Ти си се борила срещу демоните му.

Несрин потисна спомените, които заплашиха да изплуват в съзнанието й.

— Да. Свикал е армия от изчадия на Северния континент. В Морат.

Хоулун се обърна към Сартак.

— Знае ли баща ти?

— Отчасти. Но скръбта му… — Принцът впери очи в огъня. Хоулун сложи ръка на коляното му. — Имаше нападение в Антика. Срещу лечителка от Торе.

Хоулун изруга не по-малко неприлично от клановия си син.

— Смятаме, че пратеник на Ераван е отговорен за него — продължи Сартак. — И вместо да се мъчим да убеждаваме баща ми в недоказани теории, преценихме, че е по-добре да проверим дали ти не знаеш нещо, еж. Още помня разказите ти.

— И сетне какво? — Тя прикова острия си поглед в него, по-остър от рукския дори. — Ако ти предам знанията си за надвисналата заплаха, ще изпразниш всички скални домове и гнезда ли? Ще прелетиш отвъд Тясното море, за да им се опълчиш, и повече никога няма да се върнеш?

Сартак преглътна. И Несрин осъзна, че не идваше тук да търси отговори.

Може би той вече знаеше достатъчно за Валгите, че сам да стигне до заключението как да се противопостави на заплахата. Идваше, за да привлече рукините на своя страна, както и клановата им майка. Да, баща му, народът му го възприемаха като главнокомандващ на руките. Но тук, в планината, думата на Хоулун беше закон.

А сулдът на дъщеря й стърчеше сред скалите на четвъртия връх, някъде по мъртвешки притихналите склонове на Арундин. Затова познаваше цената на живота, и то съвсем неподправено. И едва ли щеше лесно да пусне внучката си на война с легиона. Ако изобщо позволеше на клана Еридун да участва в нея.

— Ако каранкуи действително ни нападат, ако Ераван събира армия на Северния континент — подхвана предпазливо Сартак, — опасността тегне над всички ни. — Той склони глава. — Бих желал обаче да чуя какво знаеш ти, еж. Може да помниш неща, които северните кралства са загубили през времето и войните. Искам да разбера защо сред уединения ни народ се предават подобни митове, при положение че древните войни срещу демоните не са достигнали нашите земи.

Очите на Хоулун пак запрескачаха изпитателно между двама им. Накрая тя опря ръце в камъка и се надигна със стон, разлюлявайки дългата си, дебела плитка.

— Първо трябва да ям и да почина. След това ще ви разкажа. — Тя надзърна смръщено към входа на пещерата, чиито стени сребрееха, огрени от слънцето. — Задава се буря. Изпреварих я на път към дома. Предупреди другите.

С тези думи клановата майка остави топлината на огнището и закрачи през залата. Вървеше сковано, но с изопнат гръб. С походка на воин — отривиста и уверена.

Ала вместо да се отправи към кръглата маса или кухнята, Хоулун влезе в стая, която Несрин вече бе виждала — малката библиотека.

— Тя е Пазител на приказките — обясни Сартак, проследил погледа на Несрин. — Близостта с книгите й помага да проникне надълбоко в паметта си.

Значи Хоулун не беше просто кланова майка, запозната с историята на рукините, а свещен Иносказател — рядка дарба, чиито носители помнеха и разказваха легенди и предания от цял свят.

Сартак стана и изстена, когато се протегна.

— Никога не бърка, предскаже ли буря. Налага се да разпространим новината. — Той посочи към прохода зад тях. — Ти поеми вътрешността. Аз ще отида да предупредя хората от другите върхове.

И преди Несрин да е попитала кого трябва да извести за бурята, принцът вече крачеше към Кадара.

Тя се намръщи. Е, явно й предстоеше да се озове насаме със собствените си мисли. За търговец, тръгнал да търси паяци, които можеха да му върнат младостта или поне да му помогнат да разбере как да си я вземе обратно от северните им сродници. За паяците… Несрин потръпна при идеята за пълзящите твари, прокраднали се чак дотук, за да плячкосват най-уязвимите. Чудовища от легендите.

Вероятно Ераван призоваваше всички зли същества от мрака да се наредят под флага му.

Несрин потри ръце, като че можеше да съхрани в кожата им топлината на огъня, и пое към вътрешността на планината.

Трябваше да предупреди всеки, когото срещнеше, че се задава буря.

Макар и да си даваше сметка, че вече ги бе застигнала.

* * *

Бурята ги връхлетя малко след свечеряване. Светкавици раздираха небето като гигантски нокти, а гръмотевиците тътнеха из всички проходи и помещения.

Седнала край огнището, Несрин надникна към далечния вход на пещерата, пред който бяха спуснали огромни, тежки завеси. Вятърът ги брулеше и издуваше като корабни платна, но понеже бяха застопорени и към пода, успяваше да разкрие едва тясна пролука към нощната дъждовна стихия.

От вътрешната им страна три рука се бяха свили в гнезда от слама и плат: Кадара, свирепият кафяв рук на Хоулун и един по-дребен с червеникавосиво оперение. Най-малкият принадлежеше на Борте — същински изтърсак, така поне го бе нарекла на вечеря, пък било то и с видима гордост.

Несрин изпъна болезнените си крака, благодарна за бумтящия огън и одеялото, с което Сартак я беше загърнал през скута. Часове наред бе скитала нагоре-надолу по стълбищата в планината, уведомявайки всеки срещнат за предупреждението на Хоулун.

Едни й кимваха признателно и хукваха към домовете си; други й предлагаха горещ чай и от ястията, които готвеха в огнищата си. Трети се интересуваха откъде е и какво правеше в планината им. А обяснеше ли, че идва от Адарлан, но семейството й произлиза от Южния континент, всички отвръщаха еднакво: „Добре дошла у дома!“.

Катеренето и слизането по стълби и стръмни проходи, заедно с часовете стрелба сутринта, си казваха своето. Когато Хоулун се настани на каменното стъпало между двама им със Сартак — Фалкан и Борте се бяха оттеглили по стаите си след вечеря, Несрин вече почти дремеше.

Навън проблесна светкавица, посребрявайки залата. Протяжни минути наред, докато Хоулун се взираше в огъня, ги обграждаха само тътенът на гръмотевиците, воят на вятъра и трополенето на дъжда, пукотът на огъня и шумоленето на рукските криле.

— Нощните бури са царството на Пазителите на приказките — подхвана напевно Хоулун на халха. — Чуваме ги още от сто километра разстояние, надушваме заряда на въздуха като хрътки, погнали дивеч. Нашепват ни да се приготвим за тях, да сберем рода си и да слушаме внимателно.

Косъмчетата по ръцете на Несрин настръхнаха под топлото й вълнено палто.

— Много отдавна — продължи клановата майка, — преди хаганата, преди конниците да населят степите, преди Торе да се въздигне до морския бряг, преди простосмъртните да дойдат по тези земи… Сукното на света се разцепило. Точно тук, в нашата планина.

Лицето на Сартак остана непроницаемо пред историята на клановата му майка, но Несрин преглътна.

Пролука в света — отворена Порта на Уирда. Тук.

— Цепнатината бързо се затворила. Все едно светкавица прорязала света.

Като че в отговор — разстилащи се вени от ярка светлина озариха небето.

— Но само толкова било нужно. Чудовищата съумели да проникнат. Каранкуи и други твари от сенките.

Думите й отекваха у Несрин.

Каранкуи — стигийските паяци… и всякакви пришълци. Другосветски същества.

Ала Валгите…

Несрин се зарадва, че е седнала.

— Валгите са идвали тук?

Гласът й прозвуча твърде гръмко, твърде нормално сред погълнатата от бурята тишина.

Сартак я стрелна предупредително, но Хоулун само кимна.

— Повечето Валги напуснали, призовани на север, когато тук започнали да прииждат още и още чудовищни орди. Но това място… навярно Валгите са били просто авангардът, който дошъл да огледа земите, но така и не открил търсеното. Ето защо си тръгнали. Каранкуи обаче останали в планинските проходи, слуги на тъмна корона. Научили човешките езици, поглъщайки глупците, дръзнали да навлязат в прокълнатите им владения. Онези, които смогнали да се измъкнат, разправяли, че се задържали там, защото Възвишенията им напомняли за собствените им погубени земи. Други пък твърдели, че паяците вардели обратния път, чакайки вратата да се отвори пак. За да се приберат у дома. На изток, в древните елфически кралства, върлувала война. Трима демонски крале се сражавали срещу кралицата на елфите и армиите й. Демони, проникнали през порта между световете, за да превземат нашия.

Хоулун се впусна да разказва онази стара, до болка позната история. И докато клановата майка говореше, мислите на Несрин се запреплитаха една в друга.

Стигийските паяци, всъщност Валги, криещи се пред очите на света през цялото това време.

Хоулун поде историята наново и Несрин се изтръгна от краткия си унес.

— И въпреки че Валгите били прогонени обратно в техния свят, въпреки че последните демонски крале се покрили в тъмните кътчета на света, елфите дошли тук. В нашата планина. Обучили руките да се борят срещу каранкуи, научили ги на елфическите и човешките езици. Изградили наблюдателници по планинските склонове, издигнали предупредителни маяци по цялата територия. Дали идвали от далечното си кралство, за да бранят света от каранкуи? Или и елфите като паяците чакали онази пролука в света да се отвори отново? Докато на някого му хрумнело да ги попита, те вече били изчезнали от земите ни, завещавайки ни единствено наблюдателниците си и поредната глава от историята ни.

Хоулун се умълча и Сартак се намеси:

— Знаеш ли… знаеш ли друг начин да надвием Валгите, освен в открита битка? Съществува ли сила, която да ни помогне в борбата срещу мрачните орди на Ераван?

Хоулун плъзна очи към Несрин.

— Питай нея — рече на принца. — Тя знае.

Сартак се приведе напред през клановата си майка, за да погледне Несрин с неприкрито изумление.

Тя пророни:

— Не мога да ти кажа. На никого не мога да кажа. Ако дори и дума достигне до Морат, ще загубим и зрънцето си надежда.

Ключовете на Уирда… твърде рисковано бе да говори за тях. Дори пред рукините.

— Значи напразно ме доведе дотук.

Пронизващи, студени думи.

— Не — отрече Несрин. — Много неща ни се губят. Не подозирах, че паяците идват от света на Валгите, че са част от валгската армия и стоят на пост както тук, така и в планината Рун на Северния континент… Може би всичко е свързано някак. Може би още не знаем нещо важно, някоя слабост на Валгите, от която е нужно да се възползваме.

Тя обходи каменната зала с поглед, укротявайки препускащото си сърце. Страхът не помагаше на никого.

Хоулун се взря и в двама им.

— Повечето от наблюдателните кули на елфите вече ги няма, но някои още се издигат, макар и в руини. Най-близката е на около половин ден полет оттук. От нея започнете, проверете дали там не се крие нещо. Вероятно там те очакват отговори, Несрин Фалик.

— Никой не е влизал вътре?

— Елфите заложили капани, за да държат паяците настрана. Когато оставили кулите, оставили и капаните. През годините мнозина са опитвали да проникнат в тях, жадни за плячка или знания. Никой не се връщал.

— Струва ли си рискът?

Хладнокръвен въпрос от капитан към клановата майка на лагера му.

Хоулун стисна челюсти.

— Казах ви онова, което знам. Просто откъслеци от общата памет на земите ни. Но ако каранкуи пак ни нападнат… Някой трябва да влезе в онази наблюдателница. Може да се натъкнете на нещо полезно. Да научите как елфите са се борили със страшилищата, как са ги държали настрана от владенията си. — Тя впери дълъг, преценяващ поглед в Несрин тъкмо когато поредната гръмотевица разтърси пещерата. — Може пък онова зрънце надежда да порасне поне малко.

— Или да ни убие — изтъкна Сартак, надниквайки свъсено към спящите руки.

— Всичко стойностно си има своята цена, момче — увери го Хоулун. — Гледайте да сте напуснали кулата преди здрачаване.

32

— Добре — отсъди Ирен, вдигнала тежкия, солиден крак на Каол върху рамото си, където го въртеше бавно.

Излегнат по гръб на пода в една от стаите на лекарския комплекс в Торе няколко дни по-късно, Каол я наблюдаваше безмълвно. Горещината вече бе толкова непоносима, че Ирен беше подгизнала от пот; или щеше да е, ако сухият климат не изпаряваше потта, преди да успее да накваси истински дрехите й. И все пак я долавяше по лицето си — лъщеше и по това на Каол, напрегнато от съсредоточеност, докато тя клечеше над него.

— Краката ти откликват добре на упражненията — отбеляза Ирен, забила пръсти в мощните мускули на бедрата му.

Не го беше попитала какво се е променило. Защо изведнъж бе започнал да тренира на общата площадка в двореца заедно със стражите. Той самият не благоволяваше да сподели.

— Така е — отвърна лаконично Каол и потри челюст.

Не се беше обръснал тази сутрин. Когато Ирен влезе в апартамента му след сутрешната му тренировка със стражата, той заяви, че му се яздело и че искал да промени обстановката поне за деня.

Подобно ново желание да опознае града, да се приспособи към обкръжението си… Ирен нямаше как да му откаже. Затова след небрежната езда из Антика бяха дошли да поработят в една от тихите стаи на комплекса. Всичките бяха еднакви — оборудвани с бюро, креват, голям шкаф и прозорец с изглед към спретнатите лехи на просторната билкова градина. Колкото и да бе задушно, поне в стаята нахлуваха благоуханията на розмарин, мента и градински чай.

Каол изпъшка, когато Ирен свали левия му крак върху студения каменен под и се зае с десния. Магията й тътнеше приглушено, изливайки се от тялото й в неговото, без да докосва черното петно, което бавно — съвсем, съвсем бавно — се оттегляше надолу по гръбнака му.

Бореха се с него всеки ден. Спомените го поглъщаха, изпиваха силите му, а тя ги отблъскваше и ронеше по малко от мрака, дошъл да го изтезава.

Понякога зърваше какво го гложди в онази бушуваща черна яма. Болката, гневът, вината и скръбта. Но само проблясъци от тях, сякаш бяха струйки дим, понесени от вятъра. И въпреки че Каол не говореше за преживяното, Ирен съумяваше да изтласква малко по малко тъмната вълна. Малко по малко, като че откъртваше дребни люспици от гигантска скала, но… и това беше по-добре от нищо.

Тя затвори очи и позволи на силата си да се излее в краката му като рояк от бели светулки, да открие нарушените връзки, да полепне по прокъсаните нишки, които тъмнееха по време на упражненията, вместо да се озаряват като останалата част от тялото му.

— Направих някои проучвания — отвори очи тя, въртейки крака му при тазобедрената става. — Какво са предприемали древните лечители за пациентите си с гръбначни травми. Една жена на име Линкин смогнала да изработи магическа шина за цяло тяло. Нещо като невидим външен скелет, който се използвал, ако пострадалият трябвало да стигне до лечител или ако лечението му не постигало успех.

Каол вирна вежда.

— Предполагам, че не ти се намира такъв?

Ирен поклати глава, сложи крака му на земята и отново вдигна другия, за да започне следващата серия упражнения.

— Линкин създала едва десетина, всичките свързани с талисмани, които пациентът трябвало да носи. Но времето затрило и невидимите й скелети, и метода й на изработка. За една друга лечителка пък, Саанви, легендата разказва, че намерила начин нацяло да прескочи лечението, забивайки малко, магическо късче камък в мозъка…

Той настръхна.

— Не намеквах, че желая да си позволявам експерименти с теб — плесна го по бедрото Ирен. — Нито че има потребност от това.

Полуусмивка подръпна устните му.

— Как обаче са се загубили тези познания? Нали уж библиотеката ви съдържаше цялата ви история?

Ирен сбърчи чело.

— И двете лечителни работели в далечни клонове на Торе. Из целия континент са четири на брой; малки центрове, където живеят и служат лечителки на Торе. За да помагат на хора, които не могат да стигнат дотук. Линкин и Саанви лекували в такова уединение, че докато на някого му хрумне да вземе записките им, те вече били изгубени. До нас са достигнали единствено слухове и митове.

— И ти ли си водиш записки? За това?

Той махна с ръка помежду им.

Страните на Ирен пламнаха.

— Отчасти. Не и когато се държиш като упорито магаре.

Усмивката пак изплува на лицето му, но Ирен свали крака му и се отдръпна назад, макар и все още да бе коленичила върху плочките.

— Мисълта ми е — подхвана наново, отклонявайки разговора от тефтерите в стаята й, намираща се множество етажи над тях, — че е правено. Давам си сметка, че ни отнема доста дълго време, а бързаш да се прибереш…

— Така е. Но не те пришпорвам, Ирен.

Каол се поизправи ловко до седнало положение. Дори така се извисяваше над нея, а масивното му тяло я караше да се чувства миниатюрна. Той завъртя бавно ходилото си, борейки се за всяко движение срещу съпротивляващите се мускули в останалата част на краката му.

Накрая вдигна глава и срещна погледа й. Прочете го като отворена книга.

— Колкото и да те преследва, няма да има шанса да те нарани. Независимо дали с теб ще приключим утре, или след шест месеца.

— Знам — промълви тя.

Кашин и стражите му не бяха заловили нападателя й, дори и следа от него не бяха открили. И въпреки че последните няколко нощи бяха спокойни, Ирен почти не мигваше, колкото и сигурна да се бе усещала някога в Торе. Единствено умората от лечението на Каол й осигуряваше поне мъничко отдих.

Тя въздъхна.

— Струва ми се, че пак трябва да потърсим Ноуша. Налага се наново да посетим библиотеката.

Погледът му стана предпазлив.

— Защо?

Ирен надзърна свъсено към отворения прозорец зад тях — пъстрата градина и лавандуловите туфи се поклащаха на морския бриз, а пчелите подскачаха от цвят на цвят. Като че ли никой не ги подслушваше.

— Защото така и не попитахме как онези книги и свитъци са се озовали тук.

* * *

— Не разполагаме с архив за толкова стари попълнения — обяви Ноуша на езика на Ирен и Каол, стиснала неодобрително устни, докато ги наблюдаваше иззад бюрото си.

Сумрачната библиотека кипеше от дейност — лечителки и помощнички влизаха и излизаха, някои поздравяваха тихо Ирен и Ноуша. Този път оранжева котка на Баст лежеше до голямата камина и аквамариновите й очи ги дебнеха от мястото й върху валчестата странична облегалка на дивана.

Ирен предложи на Ноуша най-близкото нещо до усмивка, на което бе способна в момента.

— Но дали не е записано някъде защо изобщо подобни книги са били необходими тук?

Ноуша опря тъмните си ръце на бюрото.

— Някои хора биха внимавали какви въпроси задават, ако знаят, че някой ги преследва. А той се появи горе-долу, когато започна да се ровиш по темата.

Каол се приведе напред в количката си, оголвайки зъби.

— Това заплаха ли е?

Ирен му махна небрежно. Закрилник на всяка цена.

— Съзнавам, че е опасно и по всяка вероятност нещата са навързани. Но именно затова, Ноуша, всяка допълнителна информация за материала в библиотеката, за това откъде идва и кой го е набавил може да се окаже безкрайно значима.

— За прохождането му.

Сухо, недоверчиво твърдение.

Ирен не посмя да надникне към Каол.

— Както виждаш, напредваме бавно — отвърна стегнато Каол. — Може предците ви да са знаели как да ускорим процеса.

Ноуша ги стрелна с поглед, който казваше, че не им хваща вяра нито за миг, но накрая въздъхна към тавана.

— Както споменах, нямаме архив за толкова стари попълнения. Но — додаде тя, когато Каол отвори уста — се носят слухове, че някъде из пустинята имало пещери, в които може да се открие подобна информация. Пещери, от които тя произтича. Повечето са забравени, ала в оазиса Аксара е останала една… — Ирен изтръпна от прокобата в гласа й. — Може би от там трябва да започнете.

* * *

На излизане от библиотеката Ирен задъвка умислено долната си устна.

Щом наближиха главния коридор на Торе, водещ към вътрешния двор и коня, който щеше да го отведе в двореца, Каол попита:

— Защо настръхна така?

Тя скръсти ръце, озъртайки се из коридорите край тях, които, както обикновено, бяха притихнали по това време на деня, точно преди оживлението за вечеря.

— Заради онзи оазис. Аксара. До него не се стига особено… лесно.

— Далеч ли е?

— Не, не чак толкова. Собственост е на хагана. Никой няма право да пристъпва в него, освен той и семейството му.

— Хм. — Каол почеса наболата брада по долната си челюст. — И ако директно поискаме достъп, ще повдигнем много въпроси.

— Именно.

Той я изучаваше с присвити очи.

— Не си и помисляй, че ще използвам Кашин — изсъска тя.

Каол разпери ръце с игрив поглед.

— Не бих дръзнал. Макар че направо побягна, когато му щракна с пръсти онази нощ. Добър човек е.

Ирен сложи ръце на хълбоците си.

— Тогава защо ти не го поканиш на романтичен излет в пустинята?

Каол се засмя и тръгна след нея, когато тя отново се отправи към двора.

— Не съм особено запознат с дворцовите интриги, но знам, че имаш и още една връзка там.

Ирен сбърчи лице в гримаса.

— Хасар. — Тя заусуква една къдрица около пръстите си. — От доста време не ми е възлагала шпионски мисии. Не съм сигурна, че искам… да отварям тази врата за пореден път.

— А защо не я убедиш, че една разходка из пустинята, екскурзия… може да е… забавна?

— Искаш да я манипулирам по този начин?

Очите му не трепнаха.

— Ще намерим друг подход, ако не ти е удобно.

— Не… не, сигурно ще се получи. Просто Хасар е родена сред знатните особи. Нищо чудно веднага да ме надуши. А има властта да… Струва ли си рискът да предизвикаме гнева й заради някакво предположение на Ноуша?

Той претегли думите й. Толкова сериозно, колкото само Хафиза ги обмисляше.

— Ще решим. Ясно е, че с Хасар ще е нужно да внимаваме.

Ирен излезе на двора и даде знак на един от чакащите стражи, че е време да доведе коня на лорда от конюшнята.

— Не съм твърде добър съучастник в подобни афери — усмихна му се извинително тя.

Каол докосна ръката й със своята.

— Това ми действа разтушаващо.

Погледът му беше толкова убедителен, че бузите й се загряха леко.

Ирен обърна глава към кулата, извисяваща се над тях, само и само да си поеме въздух. Насочи очи нагоре, нагоре, нагоре, чак до мъничкото прозорче на стаята си с изглед към морето. Към дома си.

Когато отмести взор, се натъкна на притъмнялото му лице.

— Съжалявам, че ти навлякох всичко това. На теб и на другите — прошепна Каол.

— Недей. Може би точно това цели демонът. Да ни надвие чрез страх и чувство за вина. — Тя го огледа: гордо вдигнатата му брадичка, силата, която излъчваше с всеки свой дъх. — И… все пак се опасявам, че времето не е на наша страна. — Ирен побърза да поясни: — Ти няма как да ускориш възстановяването си, но… — Тя потри гърдите си. — Имам чувството, че пак ще се срещнем с преследвача ми.

Каол кимна, стиснал челюсти.

— Ще се справим.

И толкова. Заедно — щяха да се справят заедно.

Ирен му се усмихна едва-едва, докато копитата на коня трополяха приглушено към тях по светлия чакъл.

И мисълта да се качи обратно в стаята си, да прекара часове в суетене…

Колкото и жалка да се усещаше, тя изстреля:

— Искаш ли да останеш за вечеря? Готвачката ще мрънка, че не си я навестил.

Съзнаваше, че не го върши, водена само от страх; че просто иска да прекара още поне няколко минути с него. Да поговорят, както рядко говореше с когото и да било.

За един дълъг момент Каол продължи да я наблюдава така, сякаш бе единственият човек на света за него. Тя се приготви за отказа му, за обичайното отдалечаване. Знаеше, че трябва да го пусне в нощта…

— А какво ще кажеш да вечеряме навън?

— Тоест… в града ли?

Ирен посочи към отворените порти.

— Освен ако не мислиш, че с количката по улиците…

— Алеите са равни — увери го с разтуптяно сърце тя. — Имаш ли предпочитания за храната?

Граница — прекосяваха странна граница. Напускаха неутралната територия и навлизаха в света отвъд нея, не като лечителка и пациент, а като мъж и жена…

— Бих опитал всичко — отвърна Каол.

И Ирен му вярваше. Начинът, по който надзърна към разтворените врати на Торе, към града, който тъкмо се обсипваше в светлинки… Наистина желаеше да опита всичко; не по-малко от самата нея копнееше за отмора от сянката, надвиснала над тях.

Затова Ирен даде знак на стражите, че конят няма да му е потребен. Още не.

— Сещам се за едно местенце.

* * *

Някои ги зяпаха, други бяха твърде заети със собствената си работа или устремени към дома, за да забележат Каол в количката му.

Едва няколко пъти й се наложи да му помогне — през неравности по калдъръма и надолу по една стръмна улица. Заведе го в ресторантче на пет пресечки от Торе, каквото не беше виждал в Рифтхолд. Да, с Дориан бяха посещавали доста луксозни заведения, но те бяха предназначени за елита, за членове и техните гости.

Това място… приличаше на онези частни клубове по това, че беше само за хранене, пълно с маси и резбовани дървени столове, но тук се приемаха всякакви гости като в общите помещения на странноприемниците и кръчмите. По фасадата на сградата от светъл камък имаше няколко двойни врати, отворени към нощта и към двор с още маси и столове под звездите, който излизаше на самата улица, така че клиентите да наблюдават оживения градски поток и да се любуват на изгледа към тъмното море, блещукащо под лунната светлина.

А съблазнителните аромати, извиращи отвътре: чесън, нещо с остра миризма, нещо с дъх на пушек…

Ирен си размени няколко тихи думи с жената, която дойде да ги посрещне — навярно, че иска маса за двама, но без единия стол, защото след по-малко от секунда ги поканиха на дворчето с изглед към улицата, където сервитьорът дискретно махна единия стол пред миниатюрната масичка, за да може Каол да се настани с количката досами ъгъла на оградата.

Ирен зае мястото отсреща, докато повечето глави се обръщаха към тях. Не към тях — към нея.

Лечителката от Торе.

На нея обаче като че ли не й правеше впечатление. Сервитьорът се върна, за да им изрецитира менюто, и Ирен поръча храна на лошия си халха.

Сетне огледа масата и ресторанта, прехапала долната си устна.

— Харесва ли ти тук?

Каол вдигна очи към откритото небе над тях — вече започваше да притъмнява към сапфиреносиньо, а звездите се пробуждаха постепенно. Кога за последно се бе отпускал? Кога беше ял не за да поддържа тялото си, а за да се наслади на храната?

Трудно му беше да намери думи. Да свикне със спокойствието.

— Никога не съм вършил подобно нещо — призна си накрая.

Рожденият му ден миналата зима, в онзи парник… дори тогава, в компанията на Елин, присъстваше само наполовина, съсредоточил останалото си внимание върху двореца, който бе напуснал, върху това кой командва парада и къде се е дянал Дориан. Сега обаче…

— Какво? Да ядеш?

— Да ям, без да съм… Да ям просто като… Каол.

Нямаше представа дали го обяснява добре, дали изобщо можеше да го опише с думи…

Ирен килна глава и гъстата й коса се плъзна през едното й рамо.

— Защо?

— Защото винаги съм бил или лордски син и наследник, или капитан на стражата, или, в последно време, Ръка на краля. — Погледът й не трепваше, докато той се мъчеше да изрече на глас мислите в главата си. — Тук никой не ме познава. Никой дори не е чувал за Аниел. И това е…

— Освобождаващо?

— Разтушаващо — поясни той с усмивка заради думата, която неотдавна бе използвал.

Тя се изчерви очарователно на златистата светлина от фенерите, изливаща се откъм ресторанта зад тях.

— Е… радвам се.

— Ами ти? Излизаш ли често с приятели? Загърбваш ли понякога лечителката?

Ирен се взря във върволицата от минувачи.

— Нямам много приятели — призна си. — Не защото не искам. — Додаде припряно и Каол се усмихна. — Просто… в Торе сме много заети. Понякога излизам с шепа лечителки за вечеря или питие, но графиците ни рядко съвпадат, пък и е по-лесно да се храним в трапезарията, така че… не сме големи гуляйджийки. Затова дружа с Кашин и Хасар. Когато са в Антика. Но рядко ми се случва да правя подобни неща.

Той почти я попита: „Да вечеряш с мъже?“, но вместо това отбеляза:

— Вниманието ти е било другаде.

Тя кимна.

— Може в бъдеще… в бъдеще да намирам време за срещи и забавления, но… сега има хора, които се нуждаят от помощта ми. Струва ми се егоистично да отделям време за себе си.

— Не си права.

— А при теб да не би да е различно?

Каол се засмя и се облегна назад, за да може келнерът да им сервира кана със студен ментов чай. Изчака го да си тръгне, преди да каже:

— Май с теб ще трябва да се научим как да живеем. Ако оцелеем в тази война.

Думите му бяха остър, студен нож помежду им. Ирен обаче изопна рамене и се усмихна — леко, но някак борбено. Вдигна чашата си с чай и заяви:

— Да пием за живота, лорд Каол!

Той чукна чашата й със своята.

— За просто Каол и просто Ирен. Макар и само за една вечер.

* * *

Каол яде, докато не се наду до пръсване, но подправките на ястията му се разкриваха като малки откровения с всяка следваща хапка.

По време на вечерята Ирен му разказа за първите си месеци в Торе и колко стриктно ги бяха обучавали. После се поинтересува той през какво обучение е преминал, за да стане капитан, и Каол се напрегна — напрегна се при идеята да говори за Бруло и останалите, но… Не можеше да попари ведрото й любопитство.

И някак разказът за Бруло, мъжа, превърнал се в по-добър баща от истинския му… Не го нарани — не и колкото очакваше. Долови го като тъпа, поносима болка.

Болка, която бе готов да понесе с гордост, за да почете с историята си паметта на един добър човек.

Поприказваха си, нахраниха се, а когато вечерята приключи, Каол изпрати Ирен до лъсналите бели стени на Торе. И тя самата сякаш блестеше, усмихвайки се, докато чакаха край портата да му доведат коня.

— Благодаря ти — пророни с пламнали, сияйни страни. — За вечерята и за компанията.

— Удоволствието беше мое — отговори искрено Каол.

— Е, значи ще се видим утре сутринта в двореца?

Ненужен въпрос, но той кимна.

Ирен запристъпва от крак на крак, все така усмихната, все така озарена. Като че пред него стоеше последният, ярък слънчев лъч, позлатяващ небето дълго след залеза.

— Какво? — попита го тя и той осъзна, че се взира в нея.

— И аз ти благодаря за вечерята — отвърна Каол, потискайки думите, които изскочиха на езика му: „Не мога да сваля очи от теб“.

Тя пак прехапа устна, а откъм конюшните се чу хрущене на конски копита по чакълестата алея.

— Лека нощ! — прошепна и отстъпи встрани.

Каол протегна ръка. Само за да погали с пръсти нейните.

Ирен поспря и пръстите й се свиха като венчелистчетата на свенливо цвете.

— Лека нощ! — промълви той.

Докато яздеше обратно към осветения дворец в другия край на града, Каол можеше да се закълне, че тежестта в гърдите му, върху плещите му някак е изчезнала. Сякаш цял живот несъзнателно бе живял с нея, а сега, независимо от мрака, който се сгъстяваше около него, около Адарлан и всички скъпи за него хора… Колко странно чувство.

Каква лекота.

33

Наблюдателницата на Ейдолон стърчеше над обгърнатите в мъгли борове като счупено острие на меч. Беше разположена върху нисък рид с изглед към масивна стена от исполински планини и докато със Сартак летяха над гористите хълмове към нея, Несрин имаше усещането, че се носи към приливна вълна от непробиваем камък.

За миг пред очите й се надигна друга вълна — от смъртоносно стъкло. Само примигна, и вече я нямаше.

— Готово — прошепна Сартак, сякаш се боеше някой да не го чуе. Сочеше към гигантската планина отпред. — Отвъд онова било започват Дагулските възвишения, територията на каранкуи. Стражите в наблюдателницата със сигурност са способни да видят всеки, слизащ по планинските склонове, особено с елфическото си зрение.

Макар че тя самата не притежаваше такова, Несрин плъзна поглед по голите скатове на Възвишенията — стена от канари и щръкнали чукари. Нямаше нито дървета, нито реки. Като че животът бе напуснал тези земи.

— Хоулун е прелетяла над всичко това?

— Повярвай ми — промърмори Сартак, — не съм особено щастлив. Сутринта нахоках Борте едно хубаво.

— Изненадана съм, че коленете ти са наред.

— Не забеляза ли, че накуцвам?

Въпреки кулата пред тях, въпреки планинската стена, извисяваща се отвъд нея, Несрин се засмя. Можеше да се закълне, че Сартак се приведе по-плътно към нея и широките му гърди се притиснаха към колчана и лъка, които бе преметнала през гърба си. Носеше и два дълги ножа — подарък от Борте.

Не бяха казали на никого къде отиват, нито какво търсят, което им спечели доста кръвнишки погледи от Борте на закуска, както и видимото любопитство на Фалкан от другата страна на кръглата маса. Ала миналата нощ, когато Сартак остави Несрин до вратата на спалнята й, прецениха, че трябва да запазят мисията си в тайна — поне засега.

Ето защо потеглиха час след съмване, въоръжени и с няколко торби провизии. Независимо че възнамеряваха да тръгнат обратно преди залез, Несрин настоя да се подсигурят. Ако се случеше най-лошото, ако се случеше каквото и да било, трябваше да са подготвени.

Борте, нищо че бе ядосана, задето я държаха в неведение, след закуска сплете косата на Несрин в стегната, елегантна плитка, която започваше от темето й и свършваше точно до яката на пелерината върху кожения й костюм. Толкова стегната, че Несрин с мъка устискваше да не я поразхлаби, докато летяха, но сега, когато вече наближаваха кулата, а се оказваше, че косата й дори не е мръднала, реши да я остави така.

Кадара обиколи два пъти наблюдателницата, спускайки се все по-ниско и по-ниско.

— Не съзирам паяжини — отбеляза Несрин.

Горните етажи на наблюдателницата бяха разрушени от природните стихии или от някоя древна армия; оцелели бяха само долните два, които зееха, изложени на влиянието на околната среда. Борови иглички и мръсотия покриваха витото стълбище в средата им. Изпотрошени греди и каменни блокове осейваха подовете им, но нямаше следа от живот. Нито пък от запазена като по чудо библиотека.

Заради едрите си размери Кадара трябваше да намери някое празно пространство, на което да кацне, тъй като Сартак не знаеше дали рухналите стени на кулата биха я удържали. Веднага щом двамата се заизкачваха по полегатото хълмче към самото здание, птицата отлетя. Явно щеше да кръжи над тях, докато Сартак не й дадеше сигнал с подсвирване.

Поредният трик на рукините и на клана Дарган в степите: свирукането и свирещите стрели. Те отдавна позволяваха на двата народа да си общуват чрез средство, което малцина забелязваха или си правеха труда да разтълкуват, предавайки послания през вражески територии или вътре във войските им. Ездачите учеха руките си да разбират подсвиркванията им — да разпознават призив за помощ от предупреждение да се спасяват.

С всяка мъчителна стъпка нагоре през гъстата борова гора и гранитните камънаци Несрин се молеше да не им се налага да отпращат рука. Тя самата не бе особено вещ следотърсач, но Сартак като че ли четеше умело знаците наоколо.

Принцът поклати глава и на Несрин това й стигаше: нямаше диря от чуждо присъствие — паяково или друго. Тя понечи да прикрие облекчението си. Въпреки високите дървета наоколо Възвишенията се издигаха застрашително от дясната й страна, привличайки очите й, колкото и да я теглеха настрана инстинктите й.

Първо ги посрещнаха каменни блокове. Правоъгълни грамади, полузаровени в боровите иглички и горската почва. Лятото беше в разгара си, но въздухът тук хладнееше, а под сянката на дърветата направо се усещаше студ.

— Нищо чудно, че са напуснели тези земи, щом е толкова студено дори през лятото — измърмори Несрин. — Представи си какво е през зимата.

Сартак се засмя, но долепи пръст до устните си, докато наближаваха края на гората. Изчервявайки се, задето се беше наложило да й напомня, тя свали лъка от гърба си и зареди една стрела в него, без да обтяга тетивата. След малко излязоха пред кулата и килнаха глави назад, за да я обхванат с поглед.

Предполагаше се, че е била колосална преди хиляди години, щом дори руините й караха Несрин да се чувства незначителна. Ако наоколо бе имало постройки за войниците, отдавна се бяха срутили или изгнили, но каменната арка на входа на кулата бе непокътната, обградена от две еднакви, очукани статуи на птици.

Сартак пристъпи към свода и заоглежда фигурите. Острието на дългия му нож проблясваше като живак на бледата светлина.

— Дали са руки? — промърмори едва доловимо.

Несрин примижа.

— Не. Виж лицата им. Клюновете. Това са… бухали.

Високи, стройни бухали с плътно прибрани до телата им криле. Символът на Силба, на Торе.

Сартак преглътна.

— Да побързаме. Не ми се струва разумно да се бавим.

Несрин кимна и влезе след него през сводестия вход, пазейки с едно око гърбовете им. Свикнала беше с позицията на тилова охрана — из канализацията на Рифтхолд често бе позволявала на Каол да води, докато тя самата следеше за нападение отзад, насочила стрела към мрака. По тази причина тялото й мигом се подчини на мускулната си памет, а когато Сартак мина под арката, Несрин се извъртя леко назад, насочи нагоре зареден лък и плъзна поглед през боровата гора.

Нищо. Сред високите дървета не шукваше нито птица, нито вятър.

Обърна се пак напред, за да предприеме обичайния оглед — правеше го още преди да започне военното си обучение: набелязваше си изходите, клопките, скривалищата. Само дето сред руините нямаше много за набелязване.

Подът бе добре осветен заради липсващия таван, а полурухналото стълбище отвеждаше към сивото небе. Тесните бойници в камъка разкриваха постовете на стрелците, откъдето бяха стреляли или просто бяха наблюдавали околността от топлата вътрешност на кулата в ледовитите зимни дни.

— Горе няма нищо — обяви малко безсмислено Несрин, заставайки срещу Сартак тъкмо когато принцът се канеше да се запъти към друга арка, водеща надолу по тъмно стълбище. Тя го сграбчи за лакътя. — Недей.

Той я изгледа недоумяващо през рамо.

Лицето на Несрин бе каменно.

— Твоята еж каза, че кулите били осеяни с капани. Това, че още не сме се натъкнали на нито един, не означава, че ги няма. — Тя посочи със стрела отворения свод към долните нива. — Ще пазим тишина, ще внимаваме къде стъпваме. Аз ще съм отпред.

Нямаше намерение да бъде тилова охрана, щом той възнамеряваше да се впуска през глава в опасността.

Очите на принца проблеснаха, но тя не му даде шанс да възрази.

— Пролетта и лятото си имах работа с доста от страшилищата на Морат. Знам как да ги откривам и къде да се целя.

Сартак пак я измери от глава до пети.

— Отдавна е трябвало да те повишат.

Несрин се усмихна, пускайки мускулестия му бицепс. И изтръпна, като се замисли какво си беше позволила — да сграбчи така принца, да го докосне дори без разрешение…

— Просто двама капитани, нали така? — напомни й той, зърнал недобре прикритото й вцепенение.

Точно така. Тя наклони глава настрани и мина пред него, пристъпвайки отвъд арката към стълбището.

Натегна тетивата на лъка си и впи поглед в мрака, който я посрещна там. Когато нищо не изскочи от него, Несрин свали лъка, върна стрелата в колчана и събра няколко камъка от земята, отломки, отчупени от рухналите каменни блокове около тях.

На стъпка зад нея Сартак последва примера й и напълни джобовете си.

Напрягайки слуха си, Несрин търкулна един камък по спираловидното стълбище. Той затрополи надолу по стъпалата и…

Дочу се тихо щракване. Тя отскочи назад, блъсна се в Сартак и повали и двама им на земята. Откъм дъното на стълбището долетя глух звук… и още един.

Наново се спусна тишина, нарушена единствено от тежкото й дишане. Несрин се заслуша.

— Скрити лостове — поясни тя и се стресна, намирайки лицето му на броени сантиметри от своето.

Принцът наблюдаваше стълбището, сложил една ръка на гърба й, докато с другата държеше дългия си нож, насочен към арката.

— Май ти дължа живота си, капитане — промърмори той и Несрин побърза да стане от него, подавайки му ръка.

Топлата му длан обгърна нейната и тя го издърпа на крака.

— Не се безпокой — отвърна сухо след това. — Няма да кажа на Борте.

Събра още шепа камъни и ги запрати надолу по тъмното стълбище. Чуха се още няколко щраквания и приглушени тупвания, а сетне настана тишина.

— Ще минем бавно — настоя тя, възвърнала сериозния си глас.

И без да изчака одобрението му, изпробва първото стъпало с върха на лъка си.

Почука по камъка, плъзна края на оръжието си по повърхността му, наблюдавайки стените, тавана. Нищо. Стори същото и с второто, третото, четвъртото стъпало, докъдето стигаше лъкът й. И чак когато се убеди, че не ги очакват изненади, се втурна надолу по стълбището.

Изпълни неизменната проверка и с идните четири стъпала, ала без да открие нищо. Щом достигнаха първия завой на спираловидното стълбище обаче…

— Наистина ти дължа живота си — прошепна Сартак, виждайки какво е излетяло от един процеп в стената над деветото стъпало.

Бодливи железни копия. Пригодени така, че забият ли се в плътта, да си останат там — освен ако жертвата не искаше да съдере още повече от кожата или органите си с извитите, страховити шипове.

Копието над деветото стъпало бе изстреляно със сила от такъв порядък, че се бе забило надълбоко в хоросана между каменните блокове.

— Не забравяй, че тези капани не са предвидени за хора — пророни тя.

А за паяци, големи колкото коне. Способни да говорят, да кроят планове и да помнят.

Несрин изпробва с лъка си следващите стъпала, огласяйки тъмната зала наоколо с притъпеното ехо от дървения му връх. Огледа преценяващо и процепа, от който бе изстреляно копието.

— Елфите явно са наизустявали кои стъпала да избягват — отбеляза тя, докато напредваха бавно. — Но не ми се вярва да са заложили на лесна последователност.

И наистина — второто копие беше изстреляно три стъпала след първото. Следващото — пет. А другите… Сартак бръкна в джоба си и извади още шепа камъни. Двамата приклекнаха и той търкулна няколко надолу по стълбището.

Щрак.

Несрин беше толкова съсредоточена в стената пред тях, че дори не се замисли откъде бе дошло изщракването. Не някъде отпред, а отдолу.

Както клечеше върху стъпалото…

Камъкът се приплъзна изпод краката й, отваряйки черна яма…

Силни ръце сграбчиха раменете й, яката й; масивно острие издрънча върху камък.

Несрин трескаво заопипва с пръсти ръба на най-близкото стъпало, докато Сартак я държеше, пъшкайки от тежестта й, а дългият му нож летеше надолу в черната дупка под тях.

Метал се стовари върху метал. Отскочи от него веднъж, и още веднъж. Екливото дрънчене изпълни залата.

Копия. Сигурно цяло поле от метални копия…

Сартак я издърпа нагоре и ноктите й се изпотрошиха в камъка, докато търсеше захват по гладкото стъпало. Накрая обаче успя да се изтегли и се просна на стълбите между краката на принца. Двамата впериха задъхано погледи в бездната под тях.

— Май сме квит — заключи Несрин, мъчейки се несполучливо да укроти разтрепераното си тяло.

Сартак стисна рамото й с едната си ръка, а с другата погали задната част на главата й. Успокоителен, приятелски допир.

— Архитектите на това място очевидно не са изпитвали никаква милост към каранкуи.

Нужна й бе още минута, за да спре да трепери. Принцът я изчака търпеливо, милвайки стегнато сплетената й коса. Тя му позволи, дори се притисна към допира му, докато оглеждаше пропастта, която трябваше да прескочат, както и непроверените стъпала отвъд нея.

Когато най-сетне се почувства способна да стане, без да блъсне коленете си едно в друго, двамата съсредоточено прескочиха дупката и прекосиха още няколко стъпала, преди пред тях да зейне нова, този път придружена от копие. Въпреки това продължиха напред, достигайки след незнайно колко минути долния етаж.

Снопове смътна светлина се процеждаха през предвидливо скрити дупки в пода на горния етаж или пък посредством някакво изобретение с огледала в коридорите високо над тях. Не я интересуваше, стига светлината да им стигаше да виждат.

И те видяха.

Долният етаж представляваше тъмница.

Пет килии зееха отворени, с изтръгнати от пантите врати — затворниците и стражите отдавна си бяха отишли. В средата на помещението имаше правоъгълна каменна маса.

— Ако някой си въобразява, че елфите са скокливи същества, отдадени на поезия и песни, май му трябва урок по история — изшушука Сартак, когато спряха на най-долното стъпало. И двамата не смееха да докоснат пода. — Онази каменна маса не е служела за вечеря или за писане на доклади.

По повърхността й действително още личаха тъмни петна. До близката стена се мъдреше работен тезгях, отрупан с всевъзможни оръжия. Ако някъде тук бе имало листове и документи, снегът и дъждът ги бяха унищожили безвъзвратно; дори книги с кожени подвързии не се мяркаха.

— Да рискуваме ли, или да си вървим? — замисли се на глас Сартак.

— Стигнали сме чак дотук… — отвърна Несрин. Сетне присви очи към далечната стена. — Там е написано нещо.

Близо до пода се открояваха тъмни, оплетени букви.

Принцът просто бръкна в джобовете си и разхвърля няколко камъка из помещението. Не се чу нито щракване, нито скърцане на камък и метал. Той хвърли няколко по тавана и стените. Нищо.

— Това ме устройва — обяви Несрин.

Сартак кимна, макар че и двамата все пак изпробваха всяка каменна плоча с върха на лъка й или с тънкия му меч. Подминаха каменната маса и Несрин дори не понечи да огледа инструментите, разхвърляни наоколо.

Зърнала бе войниците на Каол да висят по портите на двореца. Зърнала беше и раните по телата им.

Сартак спря пред работния тезгях и впери поглед в оръжията върху него.

— Някои още са наточени — отбеляза, изваждайки един дълъг кинжал от ножницата му.

Острието му отрази воднистата слънчева светлина и тя затанцува по руните, изсечени по протежението му.

Несрин взе някакъв къс меч и кожената му ножница почти се разпадна в ръцете й. Избърса древния прах от дръжката му, разкривайки лъскав тъмен метал, инкрустиран със златни завъртулки. Предпазителят му се извиваше едва доловимо в краищата.

Ножницата в действителност бе толкова крехка от старост, че се надроби на парчета, когато Несрин вдигна меча — неочаквано лек за размера си и идеално балансиран. В жлеба му бяха изсечени непознати символи. Навярно име или пък молитва.

— Единствено елфическите оръжия остават толкова остри след цяло хилядолетие — обясни Сартак и върна обратно кинжала, който бе разглеждал. — По всяка вероятност са изработени в елфическите ковачници в Астерион, на изток от Доранел. Сигурно още преди първите демонски войни.

Принц, изучавал не само историята на собствената си империя, но и тези на много други.

На нея историята определено й куцаше, затова попита:

— Астерион. Оттам ли идват астерионските коне?

— Да. Астерионци са велики ковачи и коневъди. Поне някога е било така. Преди да се издигнат граници и светът да потъмнее.

Несрин продължи да оглежда късия меч в ръката си, чийто метал сияеше, като че пропит със звездна светлина, сред която изпъкваше единствено надписът в жлеба му.

— Чудя се какво ли значат тези символи.

Сартак взе друг меч и отразената от острието светлина озари линиите на красивото му лице.

— Вероятно заклинания срещу врагове; може би дори срещу…

Не изрече думата.

Тя кимна разбиращо. Валгите.

— Една част от мен се надява никога да не разберем.

Оставяйки Сартак да си избере някое от оръжията, Несрин закачи късия меч на колана си и се насочи към далечната стена с тъмните писания в долния край.

Изпробва с лъка си всяка каменна плоча по пътя до нея, но нищо не се случи.

Накрая закова поглед в олющените черни букви. Не черни, а…

— Кръв — разясни й Сартак, изправяйки се до нея с астерионски нож на хълбока.

Наоколо не се забелязваха нито тялото, нито вещите на онзи, който ги беше написал… вероятно в сетния си час.

— На елфически е — каза Несрин. — Случайно изтънчените ти преподаватели да са те научили на Древния език покрай уроците по история?

Той поклати глава.

Тя въздъхна.

— Трябва да го препишем на нещо. Освен ако не си надарен със свръхестествена памет.

— Нищо подобно. — Той изруга и се извърна към стълбището. — Нося хартия и мастило в дисагите на Кадара. Бих могъл да…

Ала не секналите му думи я накараха да се завърти рязко, колкото внезапната му вцепененост.

Несрин издърпа елфическия меч от колана си.

— Няма нужда да го превеждате — рече тъничък женски глас на халха. — Пише: „Погледни нагоре!“. Жалко, че не го сторихте.

Несрин вдигна очи към нещото, което изникна откъм стълбището, пълзейки по тавана към тях, и преглътна писъка си.

34

Беше по-страшно, отколкото си бе представяла някога.

Паякът каранкуи, който се спусна от тавана, беше далеч по-страшен.

По-голям от кон. Имаше черно-сива кожа на бели петна и множество очи — бездънни езера от обсидиан. Но независимо от огромните размери тялото му беше стройно, изваяно и по-скоро наподобяваше това на черна вдовица, отколкото на тарантула.

— Онези елфически нищожества забравиха да погледнат нагоре, докато строяха това място — каза паякът с меден женски гласец въпреки чудовищния си вид. Дългите му предни крака дращеха по древния камък. — Забравиха за кого поставят капаните си.

Несрин потърси с очи изход по стълбището зад паяка или през осветителните дупки в тавана. Ала не намери.

Наблюдателницата се бе превърнала в същинска паяжина. Глупачка. Истинска глупачка, задето толкова време се беше забавила…

Ноктестите крака на паяка стържеха по камъка.

Несрин прибра меча си.

— Правилно — измърка каранкуи. — Добре е, че се досещаш колко безполезни са тези елфически дрънкулки срещу мен.

Тя взе лъка си и го зареди със стрела.

Паякът се изсмя.

— Щом елфите стрелци не ме спряха преди толкова време, ти ли ще успееш, човешка жено?

До нея мечът на Сартак се надигна леко.

Това, че можеше да умре тук и сега, не й беше хрумнало на закуска, докато Борте сплиташе косата й.

Но нямаше какво да направи, докато паякът ги приближаваше, изваждайки зъбите си.

— След като приключа с теб, ездачо, ще накарам и птицата ти да пищи.

По зъбите му се стичаше гъста течност. Отрова.

Паякът скочи в атака.

Несрин стреля, като зареди втора стрела още преди първата да е стигнала целта си. Страшилището обаче отскочи толкова ловко, че вместо окото стрелата й удари твърдата обвивка на корема му, забивайки единствено върха си. Каранкуи се стовари върху каменната маса за изтезания, сякаш се канеше да им връхлети оттам…

Сартак замахна яростно с меча си към най-близкия ноктест крак.

Плисна черна кръв, паякът изскимтя и двамата хукнаха към далечния свод…

Но каранкуи заприщи пътя им. Закова крака между стената и каменната маса, толкова близо до тях, че вонята на смърт от зъбите му…

— Човешка измет — изплю паякът, опръсквайки камъните в краката им с отрова.

С ъгълчето на окото си Несрин съзря как Сартак протяга ръка пред нея, за да я отблъсне назад, да изскочи пред смъртоносните челюсти…

В първия момент не проумя какво се случи.

Какво подтикна каранкуи да изпищи.

Както се канеше да потуши саможертвената лудост на Сартак… изведнъж паякът полетя през каменната зала и се запремята по земята.

Не беше Кадара, а нещо огромно, въоръжено с нокти и зъби…

Сив вълк. Голям колкото пони и толкова озверял.

Сартак дори не се замисли, нито пък Несрин. Хукнаха към свода и нагоре по стълбището, без да ги е грижа колко копия изхвърчат от стените — надбягваха дори капаните, прескачаха дупките между стъпалата, глухи за сблъсъците и пищенето от долния етаж…

Вълкът изскимтя, а сетне се спусна тишина.

Несрин и Сартак достигнаха върха на стълбището и се завтекоха към гората отвъд отворената арка. Принцът бе долепил ръка до гърба й и я тласкаше напред, макар че и двамата тичаха полуобърнати към кулата зад тях.

Паякът изскочи от сумрака, но наместо да поеме към гората, свърна към стълбището за горния етаж на наблюдателницата. Изглежда, че целеше да нападне вълка изневиделица.

Точно както очакваше Несрин, вълкът изхвърча от долното стълбище, устремен към арката и гората, без дори да надникне назад.

Паякът скочи. И в небето проблесна нещо златисто.

Бойният писък на Кадара разтърси боровете. Ноктите й се впиха в корема на каранкуи и го бутнаха надолу по стълбището.

Вълкът отскочи встрани, а предупредителният рев на Сартак бе заглушен от крясъците на рука и паяка. Каранкуи се приземи по гръб, точно както бе целяла Кадара — така че коремът му да остане незащитен срещу ноктите и резливия й като меч клюн.

Рукът атакува свирепо, плисна черна кръв и съществото размаха крака в предсмъртна агония. После се възцари тишина.

Когато Кадара разчлени гърчещия се паяк, лъкът на Несрин увисна в треперещите й ръце. Тя се завъртя към Сартак, но той гледаше другаде. Към вълка.

И Несрин се досети — веднага щом зърна вълка да куцука към тях с дълбока рана през ребрата — и забеляза тъмносапфирените му очи.

Досети се какво вижда, кого вижда, когато сивата му козина засия и цялото му тяло се изпълни с пулсираща светлина.

А щом Фалкан се изправи на крака пред тях, долепил ръка до кървящата рана през ребрата си, тя пророни:

— Ти си хамелеон.

35

Фалкан се строполи на колене, разпилявайки килима от борови иглички. Измежду бронзовите му пръсти се процеждаше кръв.

Несрин понечи да се спусне към него, но Сартак заприщи пътя й с ръка.

— Недей — предупреди я той.

Тя отблъсна ръката му и се стрелна към ранения мъж, коленичил пред него.

— Проследил си ни дотук.

Фалкан вдигна глава. Очите му блестяха от болка.

— Снощи ви подслушвах. При огнището.

— Несъмнено в облика на плъх или някоя пълзяща твар — изръмжа Сартак.

Нещо като срам превзе лицето на Фалкан.

— Долетях дотук като сокол и ви видях да влизате в кулата. Сетне съзрях и онова чудовище да се прокрадва след вас.

Той изтръпна, поглеждайки към площадката, където Кадара бе разкъсала паяка на парчета. Рукът го наблюдаваше от върха на кулата, сякаш той беше следващата й плячка.

Несрин махна на птицата да долети при тях с дисагите им. Кадара съвсем показно я игнорира.

— Необходима му е помощ — изсъска тя на Сартак. — Трябва да го превържа.

— Еж знае ли? — попита го вместо това принцът.

Фалкан опита да махне окървавената си ръка от раната, но мигом я върна, дишайки тежко през зъби.

— Да — съумя да отвърне. — Разказах й всичко.

— Кой двор те нае?

— Сартак! — Несрин за пръв път го чуваше да говори толкова гневно. Сграбчи го за ръката. — Той спаси живота ни. Сега трябва да му върнем услугата. — Тя посочи рука. — Дисагите.

Той извърна яростния си поглед към нея.

— Расата му се състои само от асасини и шпиони — озъби й се. — По-добре да умре.

— Не съм нито едното, нито другото — рече пресекливо Фалкан. — Такъв съм, за какъвто ви се представих: търговец. В Адарлан, в детството ми, дори не знаех, че имам подобна дарба. Предава се в семейството ни, но когато магията изчезна, реших, че така или иначе не съм я наследил. И се радвах. Ала явно просто не бях съзрял достатъчно дотогава, защото, идвайки по тези земи като мъж, като това… — Той махна към тялото си, загубило двайсет години от младостта си. Движението го накара да изтръпне от болка. — Знаех, че мога да използвам дарбата си. Смогвах да променям облика си. Неумело и рядко, но ако се съсредоточах, се получаваше. — Той се обърна към принца. — Това наследство не значи нищо за мен. Уж единствено брат ми и баща ми притежаваха дарбата; аз самият никога не съм я искал. И до ден-днешен не я искам.

— Но ето че се превръщаш в птица, после във вълк и накрая обратно в човек, все едно цял живот си се упражнявал.

— Повярвай ми, за пръв път съумявам да…

Фалкан простена и се олюля на краката си.

Несрин го хвана, преди да се е стоварил на земята, и процеди на Сартак:

— Ако не му осигуриш материали за превръзка веднага, ще ти причиня същата рана.

Принцът примигна насреща й и устата му зейна.

След това изсвири рязко през зъби и закрачи отривисто към Кадара.

Рукът скочи от наблюдателницата и кацна върху една от статуите на бухали от двете страни на арката. Древният камък се пропука под тежестта му.

— Не съм асасин — настоя Фалкан, все още разтреперан. — Срещал съм доста, но не съм един от тях.

— Вярвам ти — отговори му искрено Несрин. Сартак вече ровеше из дисагите на Кадара. — Вляво! — Изрева му тя.

Принцът я удостои с поредния ядовит поглед през рамо, ала се подчини.

— Исках да я убия лично — додаде задъхано Фалкан. Очите му започваха да се премрежват, вероятно от кръвозагуба. — Да проверя дали… така няма да си върна годините. Въпреки че… че не тя ми взе младостта, се надявах да са някак… свързани, пък било то и през океана. С нещо като паяжина на всичко отнето. — Горчив, немощен смях. — Май ми отнеха и фаталния удар.

— Струва ми се, че всички можем да простим на Кадара за намесата — каза Несрин, забелязвайки черната кръв по клюна и перата на рука.

Още един болезнен пристъп на смях.

— Теб не те е… страх от мен.

Сартак тръгна към тях с превръзките и мехлема. Носеше и буркан с нещо, приличащо на мед, с което навярно щеше да запечата раната, докато се доберяха до лечител. Правилно.

— Имам приятелка хамелеон — сподели му Несрин, секунда преди Фалкан да загуби свяст в ръцете й.

* * *

Излетяха броени минути, след като Несрин почисти раната през ребрата на Фалкан и Сартак наистина я запуши със сместа от някакви листа и мед, която щеше да го пази от инфекции и да предотврати по-нататъшна кръвозагуба, докато се върнеха в лагера.

Двамата с принца почти не си говореха, но нямаше и как в присъствието на Фалкан, закрепен зад тях. Полетът бе опасен и отпуснатото тяло на Фалкан често се килваше на една или друга страна, затова Сартак трябваше да го придържа на седлото, което имаше само два чифта каиши, а той обяви, че нямало да рискува живота на някого от тях двамата заради хамелеон, колкото и да му бе задължен.

Все пак успяха да се приберат по залез, когато трите върха на Доргос се озаряваха от безбройни огньове, като че по планинските склонове бяха накацали рой светулки.

Щом наближиха планинската палата Алтун, Кадара нададе пронизителен крясък. Явно някакъв сигнал, защото Борте, Хоулун и мнозина други ги посрещнаха още с кацането, въоръжени с всякакви провизии.

Никой не попита какво се е случило с Фалкан. Никой не се зачуди как е стигнал до тях. Или по заповед на Хоулун да не ги тормозят, или просто покрай суматохата по свалянето му от рука и предаването му на грижите на една лечителка. Никой… освен Борте.

Сартак още бе толкова бесен, че завлече клановата майка в единия ъгъл на пещерата, за да я разпита за хамелеона. Поне така изглеждаше по стиснатите му челюсти и скръстени ръце.

Хоулун се възправи срещу гнева му с гордо вдигната глава, здраво стъпили на земята нозе и челюсти, също толкова стегнати, колкото неговите.

Озовала се насаме с Кадара, Несрин се зае да разкопчава дисагите, докато Борте я наблюдаваше от няколко метра разстояние.

— Фактът, че е набрал смелост да чете конско именно на нея, ми подсказва, че нещо е отишло по дяволите. А това, че тя му го позволява пък, ми подсказва, че съвестта я гложди поне мъничко.

Вместо да отвърне, Несрин просто свали с пъшкане една тежка торба от гърба на Кадара.

Борте заобиколи птицата, вглеждайки се в нея изпитателно. Твърде изпитателно.

— Черна кръв по ноктите, клюна и гърдите й. Литри черна кръв.

Несрин захвърли торбата до близката стена.

— По твоя гръб пък има червена кръв.

Защото Фалкан се бе отпуснал на нея по пътя насам.

— Освен това виждам нов меч. Елфически — възхити се Борте, пристъпвайки да разгледа отблизо голото острие, окачено на колана й.

Несрин стори крачка назад.

Борте стисна устни.

— Искам да знам каквото знаеш ти.

— Нямам право да ти разкрия.

И двете надникнаха към Сартак, който още кипеше. Хоулун просто го оставяше да излее яда си.

Борте започна да отброява на пръсти:

— Еж вдига гълъбите сама и я няма цели дни. След това пък вие изчезвате и се връщате с мъж, който не тръгна с вас, нито пък е взел рук. А клетата Кадара се прибира окъпана в тази… гадост.

Тя изсумтя към черната кръв, а рукът изтрака с клюн сякаш в отговор.

— Това е кал — излъга Несрин.

Борте се изсмя.

— Аз пък съм елфическа принцеса. Не ме принуждавай да разпитвам насам-натам.

Несрин я завлече до стената с торбите.

— Ако ти кажа, не бива да продумваш и дума пред никого. Или да правиш каквото и да било по въпроса.

Борте постави ръка на сърцето си.

— Кълна се.

Несрин въздъхна към далечния скален таван, а Кадара я изгледа така, като че я предупреждаваше да размисли. Несрин обаче сподели всичко на Борте.

* * *

Трябваше да послуша Кадара. Борте удържа на думата си и не издаде нищо на никого. Освен на Сартак, който най-сетне заряза Хоулун и дойде при тях, получавайки мъмрене и юмрук в рамото, задето не беше уведомил клановата си сестра къде отива. И още по-лошо — задето не я беше поканил с тях.

Като осъзна кой е информирал Борте, Сартак стрелна кръвнишки Несрин, но тя бе прекалено уморена, за да я е грижа. Затова просто тръгна към стаята си, заобикаляйки колоните. Разбра, че Сартак я следва, когато Борте изкрещя подире му:

— Следващия път да ме вземеш, инатливо магаре такова!

Точно преди Несрин да достигне вратата на стаята си, зад която я чакаше мечтаното меко легло, принцът я сграбчи за лакътя.

— Трябва да поговорим, ако обичаш.

Тя изтръгна ръката си от хватката му и влезе в стаята, а Сартак я последва, затвори вратата и се облегна на нея. Двамата скръстиха ръце едновременно.

— Борте заплаши да разпита целия лагер, ако не й кажа.

— Не ме интересува.

Несрин примигна насреща му.

— Тогава какво…

— У кого са Ключовете на Уирда?

Въпросът отекна в пространството помежду им.

Тя преглътна сухо.

— Какви ключове?

Сартак се отблъсна от вратата.

— Лъжкиня — процеди. — Докато нас ни е нямало, моята еж си е спомнила някои от другите истории, измъкнала ги е от колективната памет, която притежава като Пазител на приказките. Истории за Порта на Уирда, през която минавали Валгите и кралете им и която можели да отварят, ако съберели въпросните три ключа. Спомнила си, че тези ключове изчезнали, след като самата Майев ги откраднала и ги използвала, за да изпрати Валгите обратно в техния свят. Сега били скрити из целия свят.

Несрин вирна вежда.

— И какво?

Той изсумтя студено.

— Именно така Ераван е смогнал да свика толкова бързо цяла армия, затова дори Елин Дивия огън не може да го надвие без помощ. Очевидно държи поне единия от трите ключа. Не всичките, защото в такъв случай вече щяхме да го наричаме свой господар. Но поне един, ако не и два. Ето защо те питам: къде е третият?

Несрин наистина нямаше представа. Ако Елин и другите знаеха, не й бяха казали. Казваха й само, че основната цел на всички им е да вземат ключовете от Ераван, макар и чрез войни и смърт. Ала дори да му разкриеше това…

— Може би вече разбираш — подхвана със студен глас като неговия — защо толкова отчаяно се нуждаем от подкрепата на баща ти.

— За да измрат и неговите войски?

— Когато Ераван изтреби нас, ще почука и на вашата врата.

Сартак изруга.

— Онова, което видяхме днес, онова нещо… — Той потри лицето си с разтреперани ръце. — Някога Валгите използвали тези паяци за свои пехотинци. Цели легиони от тях. — Принцът свали ръце от лицето си. — Хоулун е научила за три други полуразрушени наблюдателници. На юг. Отлитаме към първата веднага щом се възстанови хамелеонът.

— Ще водим Фалкан?

Сартак отвори вратата с такъв замах, че Несрин очакваше да се откачи от пантите.

— Колкото и да твърди, че е калпав хамелеон, мъж, способен да се превръща в гигантски вълк, е прекалено силно оръжие, за да не го вземем на опасна мисия като тази. — Той я погледна косо. — Ще лети с мен на Кадара.

— Ами аз?

Сартак я възнагради с безрадостната си усмивка, излизайки в коридора.

— Ти ще летиш с Борте.

36

Обездвижените му крака… започваха да се възстановяват.

Три седмици по-късно Ирен вече се дивеше на напредъка му. Каол можеше да мърда краката си чак до коленете, макар и не по-нагоре. Можеше да ги свива, макар и бедрата му да си оставаха все така безполезни. Още не бе способен да се изправя.

Ала сутрешните тренировки със стражите, следобедните лечебни сеанси, прекарани в мрак, кошмарни спомени и болка…

Мускулите вече изпъкваха по краката му. Изпълваха все повече широките му рамене и впечатляващи гърди. Благодарение на упражненията под утринното слънце загарът му бе потъмнял до наситенобронзово, което стоеше добре на набраздените му с мускули ръце.

Всеки ден се трудеха в установения ритъм и рутината се превърна в част от живота на Ирен, подобно на миенето на зъби и изпиването на чаша топло кахве рано сутринта.

Каол идваше на уроците й по самоотбрана и ученичките продължаваха да се кискат по момичешки в негово присъствие, но поне вече не закъсняваха. Дори научи Ирен на няколко нови хватки, предназначени за повалянето на по-едър противник. И въпреки че често се смееха в двора на Торе, когато я обучаваше на тези методи, когато се замислеха при какви обстоятелства можеше да й потрябват, и двамата работеха с унили лица.

За нападателя й на този етап не се знаеше нищо — нямаше потвърждение, че наистина е бил Валг. Което поне донякъде я успокояваше.

Независимо от този факт тя приемаше уроците напълно сериозно, а Каол я обучаваше все така старателно.

Децата на хагана заминаваха и се връщаха в двореца, и пак заминаваха, ала така и не видя Кашин, освен на вечерята, когато отиде да му благодари за помощта и великодушието в нощта на атаката. Той я увери, че не е нужно, но Ирен го докосна с признателност по рамото. Преди да заеме безопасното си място до Каол.

А неговата собствена мисия с хагана… И двамата с Ирен не смееха да говорят за войната, за потребността от армии. Идеята за оазиса Аксара и знанията, които уж ги чакаха под палмите — знания, обясняващи защо на този континент имаше толкова информация за Валгите… На никого от двама им не му хрумна начин как да убедят Хасар да ги заведе там, без да събудят подозренията й. Без поемането на риска принцесата да узнае за свитъците, които Ирен и Каол още криеха в стаята му.

Ирен обаче бе наясно, че времето го притиска. Забелязваше как очите му понякога се премрежваха, като че се взираше в някоя далечна земя. Спомняше си приятелите, които се бореха там. Народът им. След такива моменти винаги се напрягаше още повече, а всеки раздвижен сантиметър от краката му се дължеше колкото на магията й, толкова и на неговата собствена воля.

Ирен също припираше себе си. Чудеше се дали битката е започнала, дали изобщо щеше да стигне навреме на бойното поле, за да помогне. Чудеше се и какво щеше да завари, като се завърне у дома.

Мрака, на който се натъкваха, когато го лекуваше от демона, който се бе крил в човека, унищожил толкова много от света… Преминаха и през това. Ирен вече не попадаше в капана на спомените му, принудена да гледа ужасите на Морат или да търпи вниманието на нещото, впило се в Каол, но магията й все пак се бореше с раната, обгръщаше я като хиляден рояк от бели светлинки, които сякаш я изгризваха малко по малко.

Той търпеше болката и газеше през всичко, поднесено от мрака. Не се криеше, а продължаваше напред… ден след ден. Спираше чак когато тя изнемощееше и й нареждаше да хапне, да подремне на златистия диван или просто да си поприказват на по чаша студен чай.

Ирен съзнаваше, че спокойното темпо помежду им рано или късно ще секне. Вероятно заради някой спор. Не заради новини, долетели отдалеч.

Една вечер хаганът най-сетне се появи на официалната маса след двете седмици, прекарани в крайморското му имение, където бе избягал от летните жеги заедно с все така скърбящата си съпруга. Очертаваше се приятна вечеря — или поне така изглеждаше отстрани. Тъй като дворецът и Торе не бяха претърпели друго нападение, притаената бдителност се беше поразсеяла през изминалите седмици.

Когато обаче двамата с Каол влязоха в тържествената зала, когато долови напрежението на хаганската маса, Ирен се подвоуми дали просто не беше по-разумно да си тръгнат. Везирите нервничеха по местата си. Аргун, по чието отсъствие никой не бе страдал, докато беше с родителите си в крайморското им имение, само се подсмихваше.

Хасар се засмя широко на Ирен — многозначително. Лош знак.

Принцесата издържа едва петнайсетина минути след началото на вечерята, преди да атакува. Приведе се напред през масата и заяви на Каол:

— Сигурно тази вечер сте много щастлив, лорд Уестфол.

Ирен остана съвършено изправена в стола си. Придвижи, без дори да трепне, вилицата с хапка костур в лимонов сок до устата си и се насили да я сдъвче.

Каол отпи със завидно хладнокръвие от бокала си с вода.

— И защо смятате така, Ваше Височество?

Усмивките на Хасар можеха да са ужасяващи. Смъртоносни. И онази, която залепи на лицето си при следващите си думи, накара Ирен да се попита защо изобщо бе приела поканата й.

— Ами, ако изчислим дните, капитан Фалик и брат ми би трябвало да се завърнат утре.

Ирен стисна по-силно вилицата, броейки наум.

Три седмици. Бяха минали три седмици, откакто Несрин и Сартак заминаха за планината Таван.

Несрин щеше да се прибере утре. И макар нищо — нищо — да не се бе случило между двама им с Каол…

Ирен не смогваше да потисне чувството, че гърдите й хлътват, че съвсем скоро в лицето й завинаги щеше да се затръшне една врата.

Не бяха говорили за Несрин. За връзката му с нея, каквато и да беше тя. А и той не докосваше Ирен повече от необходимото, не я поглеждаше като онази нощ на тържеството.

Защото, разбира се… разбира се, чакаше Несрин. Жената, на която… беше предан.

Ирен се насили да изяде още хапка, въпреки че рибата горчеше в устата й.

Глупачка. Каква глупачка беше, а…

— До вас не е ли достигнала новината? — провлачи Каол със същия непочтителен тон като на принцесата.

Остави бокала си и пръстите му докоснаха за миг тези на Ирен, отпуснати върху масата.

За чужди очи навярно случаен допир, но Каол… Всяко негово движение бе старателно премерено. Съсредоточено. Докосваше я, за да я успокои, сякаш долавяше, че около нея започват да се издигат стени…

Хасар я стрелна недоволно. „Защо не съм осведомена?“

Ирен подскочи невинно. „Не знам нищо по въпроса.“ Съвършената истина.

— Е, предполагам, че ще ни осветлите? — отвърна му студено накрая принцесата.

Каол сви рамене.

— Днес получих вест от капитан Фалик. С брат ви са решили да удължат престоя си с още три седмици. Оказва се, че уменията й с лъка се ползват с голямо уважение сред рукините. Помолили са я да поостане още малко. И тя им угодила.

Лицето на Ирен придоби неутрално изражение. Независимо от факта, че я обля вълна на облекчение и срам.

Добра жена — храбра жена. А тя се радваше, че няма да се прибере. Няма… да ги прекъсне.

— Брат ни постъпва мъдро — отбеляза Аргун, настанил се няколко места по-надолу по масата, — задържайки толкова опитен воин възможно най-дълго.

В гласа му прозираха шипове, макар и добре прикрити.

Каол отново сви рамене.

— Наистина е мъдър, щом е открил потенциала й.

Думите му прозвучаха искрено, но…

Ирен си въобразяваше. Внушаваше си, че в тона му не се чете друга привързаност, освен гордост.

Аргун се приведе напред, за да каже на Хасар:

— Е, да не забравяме другата новина, сестро. Допускам, че лорд Уестфол е чул и нея.

През няколко места от тях хаганът прекъсна разговора с най-близките си везири.

— О, да — рече Хасар и се облегна назад в стола си, въртейки виното в чашата си. — Бях забравила.

Ирен опита да улови погледа на Рения, да накара любовницата на принцесата да й разкрие поне нещо за онова, което се надигаше, за вълната, която всеки момент щеше да се разбие. За причината атмосферата в залата да се нажежи по подобен начин. Ала Рения се взираше единствено в Хасар, сложила ръка върху нейната, сякаш я предупреждаваше.

Не да запази в тайна онова, което знаеше, а да внимава как ще го разкрие.

Погледът на Каол запрескача между Аргун и Хасар. Само доволните физиономии на принца и принцесата подсказваха, че са усетили неведението му. Каол обаче като че още обмисляше дали да се престори на осведомен, или да си признае истината…

Ирен го избави от дилемата.

— Аз не съм чула — изтъкна тя. — Какво е станало?

Под масата той докосна коляното й със своето в знак на благодарност. Тя си обясни удоволствието, което плъзна по тялото й, като резултат от обстоятелството, че бе способен да движи коляното си. Въпреки че стомахът й се свиваше от страх.

— Е — подхвана Хасар с встъпителните акорди от танца, който с Аргун несъмнено бяха съгласували преди вечерята, — научихме за известно… развитие в ситуацията на съседния континент.

Този път Ирен притисна коляно в това на Каол в израз на безмълвна солидарност. „Заедно“, помъчи се да му предаде само с допир.

Аргун заговори първо на Ирен, сетне на Каол, а след това и на баща си:

— Доста неща се случват на север. Доскоро обявените за изчезнали кралски особи пак се появиха на сцената. И Дориан Хавилиард, и кралицата на Терасен. Нейно Величество по неимоверно драматичен начин… бих добавил.

— Къде? — пророни Ирен, защото Каол не можеше.

Дъхът му бе секнал в секундата, в която споменаха собствения му крал.

Хасар й отвърна с доволната усмивка от началото на вечерята.

— Заливът на Черепа.

Лъжата, примерното местонахождение, което Каол й беше дал да предостави на принцесата… Оказал се бе прав.

Тя почувства, че той се скова до нея, нищо, че по лицето му се бе изписал само учтив интерес.

— Това е пиратско пристанищно градче на юг, Велики хагане — поясни Каол на Урус, сякаш наистина беше запознат с новината и действително участваше в разговора. — Намира се сред един голям архипелаг.

Хаганът надникна към видимо разочарованите си везири и придоби тяхното намръщено изражение.

— Защо се появяват в Залива на Черепа?

Каол нямаше отговор, но Аргун с радост услужи на баща си.

— Защото на Елин Галантиус й хрумнало да атакува челно армията, която Перингтън бил разположил в единия край на архипелага.

Ирен свали ръка от масата и стисна коляното на Каол. Всеки твърд мускул на тялото му излъчваше напрежение.

Дува попита с ръка върху наедряващия си корем:

— Чия е била победата?

Сякаш говореше за спортно състезание. Съпругът й явно отчете с поглед колко глави се завъртат в тяхна посока.

— О, нейна — обяви Хасар. — Имахме пратеници в града, които ни осигуриха пълен доклад. — Принцесата за пореден път я удостои със самодоволната си, потайна усмивка. Шпиони, които бе насочила натам заради информацията от Ирен. — Младата кралица притежава завидна сила. — Вметна после на баща си. — Източниците ни докладват, че буквално запалила небето. А след това заличила от лицето на земята по-голямата част от вражеската флота. С един-единствен удар.

Свещени богове!

Везирите се размърдаха нервно по местата си, а лицето на хагана се вкамени.

— Значи, слуховете за унищожението на стъкления дворец не са били преувеличени.

— Не — отвърна меко Аргун. — Силата й дори се е разраснала оттогава. Както и броят на съюзниците й. Дориан Хавилиард пътува с нейния двор. Заливът на Черепа и Господарят на пиратите вече са на колене пред нея.

Завоевателка.

— Воюват заедно с нея — намеси се Каол. — Срещу силите на Перингтън.

— Така ли? — парира го с лекота Хасар. — Ала не Перингтън сега плава надолу по крайбрежието на Ейлве, палейки произволни села.

— Това е лъжа — отсече Каол с плашещо кротък глас.

— Хм? — Аргун сви рамене и се обърна към баща си: същинско олицетворение на угрижения син. — Никой не я е виждал с очите си, разбира се, но е факт, че цели села са били превърнати в пепелища. Разправят, че плавала към Банджали, където възнамерявала чрез груб натиск да си издейства армия от семейство Итгер.

— Това е лъжа — озъби се Каол. Някои от везирите ахнаха, други се закикотиха подигравателно, но той се извърна към хагана. — Познавам Елин Галантиус, Велики хагане. Подобни постъпки не са й в природата. А семейство Итгер…

Той се умълча.

„… са й скъпи.“ Ирен долови неизречените му думи, като че бяха нейните собствени. Принцесата и Аргун се приведоха напред, очаквайки потвърждение. Доказателство за вероятната слабост на Елин Галантиус.

Не по отношение на магията й, а спрямо близките й хора. А Ейлве, попаднал точно между войските на Перингтън и хаганата… Ирен почти виждаше как зъбните колела се въртят в главите им.

— Семейство Итгер ще са по-полезни като съюзник откъм Юга — поправи се Каол със сковани рамене. — Елин е достатъчно прозорлива, за да го знае.

— Е, вие все пак сте запознат с въпроса — отбеляза Хасар. — Били сте й любовник в даден момент, нали така? Или пък ставаше дума за крал Дориан? А може би и за двамата? Шпионите ми така и не ме осведомиха кой е бил в леглото й и кога.

Ирен преглътна изненадата си. Каол и Елин Галантиус?

— Да, познавам я добре — рече сбито Каол.

Коляното му пак се долепи до нейното, като че й казваше:

„После ще ти обясня всичко“.

— И все пак говорим за война — оспори чутото Аргун. — А войната кара хората да вършат неща, за които не биха си помислили в мирно време.

Снизходителният му, подигравателен тон подтикна Ирен да стисне зъби. Това бе планирана атака, краткотраен съюз между брат и сестра.

Кашин се намеси:

— Набелязвала ли си е нашия континент?

Въпрос на войник. Опит да прецени заплахата за земите му, за хагана му.

Хасар зачопли ноктите си.

— Кой знае? С подобна мощ… Вероятно сме лесна мишена.

— Елин вече се бие в една война — процеди Каол. — И не е завоевател.

— Случаят със Залива на Черепа и Ейлве сочи друго.

Един от везирите прошепна нещо в ухото на хагана. Друг се приведе наблизо, за да чуе. Вече обмисляха планове за действие.

Каол отново се извърна към Урус.

— Велики хагане, съзнавам, че мнозина биха преиначили новината, така че да представят Елин като злодей, но ви се кълна, че кралицата на Терасен цели единствено да освободи земите ни. Моят крал не би се съюзил с нея, ако не беше така.

— Наистина ли сте готов да се закълнете? — подхвърли вглъбено Хасар. — В живота на Ирен например?

Каол примигна срещу принцесата.

— Способен ли сте въз основа на всичките си наблюдения върху личността й — продължи тя — да се закълнете в живота на Ирен Тауърс, че Елин Галантиус не би използвала подобни тактики? Не би дръзнала да завземе чужда армия, вместо сама да свика такава? Включително нашата?

Кажи „да“! Кажи „да“!

Каол дори не надникна към Ирен. Просто изгледа отвисоко Хасар, а сетне и Аргун. Везирите се отдръпнаха от хагана.

Каол обаче не промълви и дума. Не се закле.

Спотаената усмивка на Хасар изразяваше същински триумф.

— Така и допусках.

Коремът на Ирен се преобърна.

Хаганът премери Каол с поглед.

— Щом Перингтън и Елин Галантиус набират армии, може пък да се унищожат един друг и да ми спестят усилията.

По челюстта на Каол потрепна нервен мускул.

— Ако е толкова могъща — подхвана Аргун, — сигурно ще съумее да се пребори и сама с Перингтън.

— Не забравяйте крал Дориан — обади се Хасар. — Бога ми, обзалагам се, че двамата заедно са способни да надвият и Перингтън, и силите му без чужда помощ. По-добре да ги оставим да се справят на своя глава, отколкото да проливаме наша кръв по чужди земи.

Ирен трепереше. Трепереше от гняв заради словесните машинации, които Хасар и брат й бяха съчинили, за да предотвратят намесата на хаганата във войната.

— Но — оспори Кашин, явно забелязал изражението й, — нека не забравяме и че ако помогнем на толкова велики сили, дългогодишният мир може да си струва сегашния риск. — Той се взря в хагана. — Ако им се притечем на помощ, татко, застанем ли и ние самите пред подобна заплаха, представи си каква мощ ще връхлети враговете ни.

— Или нас, ако кралицата прецени, че е по-лесно да наруши клетвата си — вметна Аргун.

Хаганът погледна замислено най-големия си син, който в този момент се мръщеше неодобрително на Кашин. Дува продължаваше да ги наблюдава мълчаливо с ръка на корема. Незабелязана и непотърсена за мнение дори от собствения си съпруг.

Аргун пак се извърна към баща си.

— Магическите способности на нашия народ са ограничени. Всевечното небе и трийсет и шестте ни богове са благословили главно лечителите ни. — Той стрелна отровно Ирен. — Какво са стоманата и дървото срещу такава мощ? Елин Галантиус превзе Рифтхолд и Залива на Черепа, а сега вероятно се кани да превземе и Ейлве. По-мъдър владетел би се насочил на север, за да укрепи кралството си, и чак тогава би тръгнал на юг от самите му граници. Тя обаче разпръсква силите си, разделя ги между Севера и Юга. Ако кралицата не е глупачка, то съветниците й са такива.

— Съветниците й са опитни воини, видели повече войни и битки, отколкото вие някога ще видите — отсъди студено Каол.

Най-възрастният принц се скова. Хасар се засмя приглушено.

Хаганът отново претегли думите на всички около масата.

— Това е дебат, предназначен за съвещателните стаи, не за трапезарията — обяви накрая, без да дава излишни надежди, особено на Каол и Ирен. — Макар че съм склонен да се подчиня на голите факти.

Каол имаше благоразумието да не оспорва решението му. Запази лицето си все така безизразно и просто кимна на хагана.

— Благодаря ви за честта да вземете под внимание искането ми, Велики хагане.

Аргун и Хасар си размениха злоради погледи, а хаганът наново се зае с вечерята си.

Ирен и Каол не докоснаха остатъка от храната си.

* * *

Кучка. Принцесата беше кучка, а Аргун — един от най-върлите кучи синове, които Каол бе срещал някога.

Имаше нещо естествено в съпротивата им, нормално беше да се страхуват от силите на Елин и заплахата, която можеше да надвисне заради нея над хаганата. Но тези двамата му бяха ясни. Знаеше, че Хасар просто не искаше да напуска удобствата на дома си и обятията на любовницата си, за да замине на война. Не желаеше да си разваля комфорта.

А Аргун… Той търгуваше с власт и знания. Каол не се и съмняваше, че отпорът му бе подтикнат от стремежа му да го постави в отчаяно положение.

Още по-отчаяно. Дотолкова, че да предложи възможно най-висока цена за помощта им.

Кашин щеше да постъпи така, както заповядаше баща му. А що се отнасяше до самия хаган…

Часове по-късно, докато лежеше в леглото си, приковал очи в тавана, Каол все още стискаше зъби. Ирен бе уловила състрадателно рамото му на раздяла, обещавайки да се върне на следващия ден.

Каол обаче не намери сили да й отвърне.

Трябваше да излъже. Да се закълне, че е готов да гарантира за Елин с живота си.

Защото Хасар съзнаваше, че ако го накара да се закълне в живота на Ирен…

Дори трийсет и шестте им богове да не ги беше грижа за него, не можеше да рискува.

Виждал бе Елин да върши ужасяващи неща.

Още сънуваше как изкормва Арчър Фин най-хладнокръвно. Какво беше оставила от тялото на Грейв в онази уличка. Как колеше хора като говеда, било в Рифтхолд или в Ендовиер. Знаеше колко безчувствена и жестока можеше да бъде понякога. Точно по тази причина се беше скарал с нея по-рано същото лято — заради липсата й на задръжки.

Роуан беше добър елф. И никак не се боеше от Елин, от магията й. Ала дали тя би се вслушала в съвета му? Едион и Елин колкото бяха способни да постигнат съгласие, толкова и да се сбият, а Лизандра… Каол не познаваше хамелеонката достатъчно отблизо, че да прецени дали би смогнала да държи Елин в правия път.

Елин наистина се бе променила, превърнала се беше в кралица. Всъщност още се превръщаше в такава.

Но Каол вярваше, че би сторила всичко — абсолютно всичко, — за да защити близките си. И кралството си. А ако някой се изпречеше насреща й, възпрепятствайки я да ги брани… Тогава Елин не познаваше граници. Никакви граници.

Ето защо Каол не можа да се закълне в живота на Ирен, че Елин не би прибягнала до подобни методи. Като се имаше предвид горчивото им минало с Ролф, вероятно беше използвала магията си, за да го сплаши, да го принуди да й съдейства.

А Ейлве… Опълчили ли й се бяха някак, за да провокират такава жестокост? Не можеше да си представи, че Елин би наранила невинни хора, камо ли народа на обичната си приятелка. И все пак кралицата си даваше сметка каква опасност представлява Перингтън — Ераван. Какво би причинил на всички тях, ако тя не успееше да ги сплоти. И то на всяка цена.

Каол потри лицето си. Ако Елин се беше овладяла, ако бе изиграла ролята на отчаяната кралица… Много щеше да улесни мисията му.

Нищо чудно поведението й да им бе коствало победата в тази война. Единственият им шанс за бъдеще.

Но поне Дориан се беше появил на бял свят — несъмнено в безопасност сред спътниците на Елин.

Каол благодари на боговете за този дар.

Тихо почукване го накара да се изправи рязко в леглото. Идваше не откъм фоайето, а откъм стъклените врати към градината.

Краката му се свиха леко в коленете — по-скоро инстинктивна реакция, отколкото съзнателно движение. С Ирен изпълняваха тежките упражнения по два пъти дневно и различните терапии му възвръщаха краката сантиметър по сантиметър. Терапиите и магията, която Ирен изливаше в тялото му, докато той се бореше с адската орда спомени. Никога не й разказваше какво е съзрял, какво го е накарало да крещи от ужас.

Нямаше смисъл. А и от идеята да й сподели за провалите си, за грешните си решения му се гадеше още повече. Онова обаче, което сега виждаше в нощната градина отвън… Не беше спомен.

Каол примижа в тъмнината към високата мъжка фигура, вдигнала ръка в безмълвен поздрав — неговата собствена пък се плъзна към ножа под възглавницата му. Фигурата се приближи към светлината от фенера и Каол въздъхна облекчено, махвайки на принца да влезе.

Кашин отключи вратата с малко ножче и се промъкна безшумно в стаята.

— Не предполагах, че принцовете умеят да разбиват ключалки — рече Каол вместо поздрав.

Кашин се задържа до вратата, където градинският фенер осветяваше лицето му достатъчно, че Каол да зърне половинчатата му усмивка.

— Научих се на това, за да прониквам в стаите на красиви дами, не за да крада.

— Мислех, че вашият двор е по-широко скроен в това отношение от моя собствен.

Усмивката му се разшири.

— Може да се каже, но киселите стари съпрузи са си едни и същи и на двата континента.

Каол се засмя, клатейки глава.

— С какво мога да съм ви полезен, принце?

Кашин се вгледа в процепа под отсрещната врата и Каол последва примера му. Когато и двамата не забелязаха сенки там, Кашин подхвана:

— Предполагам, че още не сте открили следи от нападателя на Ирен в двора ми.

— За жалост, не.

В отсъствието на Несрин нямаше кой да издирва следите от потенциални валгски пратеници из Антика. Пък и затишието през последните три седмици караше една част от него да се надява, че… просто са си тръгнали. След онази случка в двореца и Торе цареше значително по-спокойна атмосфера, сякаш сенките наистина бяха останали в миналото.

Кашин кимна.

— Знам, че Сартак замина с капитана ви, за да търсят отговори относно заплахата.

Каол не посмя нито да потвърди, нито да отрече. Нямаше представа в какви отношения е бил Сартак със семейството си, преди да потегли натам, дали бе получил благословията на баща си.

Кашин продължи:

— Вероятно на това се дължи атаката, която брат ми и сестра ми подеха срещу вас на вечеря. Щом дори Сартак приема заплахата като нещо сериозно, съзнават, че разполагат със съвсем кратко време да отблъснат баща ни от каузата ви.

— Но ако заплахата е реална — настоя Каол, — ако е възможно да се пренесе и по вашите земи, защо да не се борят срещу нея? Защо да не я възпрат преди това?

— Защото става дума за война — отвърна Кашин и начинът, по който говореше, стойката на тялото му незнайно защо накараха Каол да се почувства по-млад в сравнение с него. — И макар Аргун и Хасар да представиха аргумента си твърде подло, подозирам, че са наясно какво би ни коствало присъединяването към каузата ви. Хаганатската армия в цялата й мощ никога преди не е била изпращана по чужди земи. Отделни легиони — да, били те рукините, армадата или моите конници. Понякога обединени, но никога всичките наведнъж, никога в мащабите, които изисквате вие. Жертвите, ударът по хазната ни… огромни ще са. Повярвайте, брат ми и сестра ми го схващат твърде добре.

— Ами страхът им от Елин?

Кашин изсумтя.

— За това не мога нищо да кажа. Може да е основателен, може и да не е.

— А мога ли да попитам с каква цел нахлухте с взлом в стаята ми?

Трябваше да говори по-почтително, но…

— Идвам да ви споделя едно сведение, за което Аргун умишлено забрави да ви спомене.

Каол остана в очакване и му се прииска да не седеше в леглото, и то гол от кръста нагоре.

Кашин поясни:

— Везирът ни по международна търговия ни докладва за голяма, доходоносна поръчка на относително ново оръжие.

Дъхът на Каол секна. Ако в Морат бяха намерили начин да…

— Наричаме го „огнено копие“ — додаде Кашин. — Най-вещите ни занаятчии го изработиха, комбинирайки оръжия от различни части на континента ни.

О, богове! Ако в Морат го бяха прибавили към арсенала си…

— Капитан Ролф го поръчал за флотата си. Преди месеци.

Ролф…

— А заедно с новината, че Елин Галантиус е превзела Залива на Черепа, пристигна и нова поръчка за още повече огнени копия.

Каол подреди информацията в главата си.

— Защо Аргун пропусна да го вметне на вечеря?

— Защото огнените копия са много, много скъпи.

— А това несъмнено е добре дошло за икономиката ви.

— Точно така.

И за стремежа на Аргун да избегне войната.

Каол се умълча за момент.

— Ами вие, принце? Искате ли да участвате във войната?

Кашин не отговори веднага. Вместо това плъзна очи из стаята, към тавана и леглото, преди да ги застопори върху Каол.

— Това ще е най-голямата война на нашето време — пророни тихо принцът. — Ще говорят за нея дълго след смъртта ни, дори след смъртта на внуците на децата ни. Ще шепнат легенди за нея около лагерните огньове, ще я възпяват в песни. Ще се носят истории за геройски загиналите, за онези, които са воювали, и онези, които са се скрили. — Той преглътна. — Гривата на моя сулд се вее на север. Ден и нощ. Може би ще срещна съдбата си из равнините на Фенхароу. Или пред белите стени на Оринт. Но ще тръгна на север. Чакам единствено заповед от баща ми.

Каол премисли думите му и надникна към сандъците до стената на банята.

Кашин се бе обърнал да си върви, когато той го попита:

— Кога е следващата среща на баща ви с везира по международна търговия?

37

Несрин не разполагаше с повече време.

На Фалкан му трябваха десет дни да се възстанови, затова със Сартак щяха да имат съвсем малко време да посетят другите наблюдателници на юг. Опита се да убеди принца да заминат без хамелеона, но той отказваше. Въпреки че Борте бе решена да тръгне с тях, Сартак не желаеше да поема рискове.

Намери обаче други начини да уплътни престоя им. Заведе Несрин до лагерите на север и запад, срещна я с тамошните кланови майки и капитаните, предвождащи войските им.

Някои кланове ги приеха радушно, приветствайки Сартак с пирове и гуляи, продължили цяла нощ.

Други като Берлад се оказаха по-студени — клановите им майки и останалите им водачи не ги поканиха да се застоят по-дълго от нужното. И не ги приветстваха с ферментиралото козе мляко, което всички пиеха — толкова силно, че Несрин очакваше гърдите, лицето и дори зъбите й да се окосмят от него. Първия път, когато го пробва, едва не се задави до смърт, спечелвайки си сърдечни потупвания по гърба и тост, вдигнат в нейна чест.

Топлото посрещане от страна на някои от клановете още я учудваше. Учудваха я усмивките на рукините, които я молеха за демонстрация с лъка — едни от тях свенливо, други далеч по-смело. Но и тя научи доста от тях. Летя със Сартак през планинските проходи, обстрелвайки мишени, посочени от принца, упражнявайки се как да стреля през вятъра като вятъра.

Той дори й позволи да лети сама с Кадара — един-единствен път, но достатъчен, за да се изуми отново как пускаха четиригодишни деца да го правят… и все пак никога в живота си не се бе чувствала толкова свободна.

Толкова независима и необуздана, но и някак събрана в себе си.

И така, прелитаха от клан на клан, от огнище на огнище. Сартак проверяваше как са ездачите, как вървят тренировките им, отбиваше се да навести новородени бебета и поболели се старци. Несрин го следваше като сянка — или поне се стараеше.

Всеки път, когато изостанеше назад, той я тикваше напред. Изникнеше ли някоя задача, пращаше я да помага на другите. Миеше съдове след вечеря, събираше стрелите след стрелба по мишени, чистеше изпражненията на руките от пещерните зали и гнездата им.

Поне за последната задача принцът също бе запретнал ръкави. Независимо от ранга си и от капитанския си статут той вършеше всякакъв вид работа, без да се оплаква. Работата била за всички, обяснил й бе една вечер, когато го попита защо се втурва в това.

Ала докато стържеше с лопата засъхналите изпражнения или обучаваше млади воини как да зареждат лък, някакво неспокойство мътеше душата й.

Вече дори не можеше да си представи кротките сбирки в двореца на Рифтхолд, където бе раздавала заповеди на сериозните си стражи, преди да се насочи към мраморните коридори и пищните зали. Не можеше да си представи градските казарми, в чиито претъпкани помещения бе чакала да получи разпореждане; улиците, по чиито ъгли бе стояла с часове, наблюдавайки как хората пазаруват, хранят се, спорят, бродят безцелно.

Друг живот, друг свят.

Тук, надълбоко в планината, докато дишаше свежия въздух, приседнала пред огнището, където Хоулун разказваше истории за рукините и конниците, за първия хаган и обичната му съпруга, на която бе кръстена Борте… Не можеше да си представи онзи предишен живот.

И не желаеше да се връща към него.

Една вечер пред огнището, докато разплиташе стегнатата плитка, на която я бе научила Борте, Несрин изненада дори себе си.

Хоулун седеше с камък в ръка и точеше някакъв кинжал, говорейки на малката групичка около огъня — Сартак, Борте, Фалкан, все още пребледнял и накуцващ, и още шестима, които Несрин вече познаваше като братовчеди на Борте. Клановата майка огледа лицата им, позлатени от пламъците, и попита:

— Защо тази вечер вие не ми разкажете някоя история за Адарлан?

Всички очи се обърнаха към Несрин и Фалкан.

Хамелеонът потрепери.

— Боя се, че моите са доста скучни. — Ала все пак се замисли. — Имах едно интересно преживяване в Червената пустиня, но… — Той махна вяло към Несрин. — Първо ми се ще да чуя някоя от твоите истории, капитане.

Несрин се помъчи да не изпада в смут под напора на толкова много погледи.

— Отраснала съм с истории за вас, за тези земи — призна си тя.

Отвърнаха й с широки усмивки. Сартак само й намигна. Тя сведе глава с пламнало лице.

— Разкажи ни някоя история за елфите — предложи Борте. — За елфическия принц, когото си срещнала.

Несрин поклати глава.

— Не знам истории за елфите. А принца не го познавам особено добре. — Борте се намръщи и Несрин добави: — Но мога да ви изпея нещо.

Мълчание.

Хоулун остави точилото.

— Ще сме ти благодарни. — Тя изгледа с укор Борте и Сартак. — Децата ми не могат да изпеят и един куплет, дори животът им да зависи от това.

Борте врътна очи срещу клановата си майка, а Сартак сведе гузно глава с крива усмивка на лице.

Несрин също се усмихна, макар и сърцето й да блъскаше заради дръзкото й решение. Не бе пяла пред публика, но това… Усещаше го не като изпълнение, а като споделяне. Заслуша се във вятъра, шепнещ пред входа на пещерата, а останалите се смълчаха.

— Това е песен за Адарлан — промълви накрая. — От полите на планината, намираща се северно от Рифтхолд, където е родена майка ми. — Стара, позната болка превзе гърдите й. — Пееше ми я, преди да почине.

В стоманения поглед на Хоулун проблесна състрадание. Несрин обаче надзърна към Борте, натъквайки се на нетипично мекото й изражение, гледаше я така, сякаш за пръв път я виждаше. Несрин й кимна едва доловимо. И двете носим този товар.

Борте й отговори с кротка усмивка.

Несрин пак се заслуша във вятъра. Позволи на мислите си да я отведат обратно в малката й, хубава стаичка в Рифтхолд, да й напомнят за коприненонежната милувка на майка й. Въодушевена от историите на баща си за далечната му родина, за руките и конниците, рядко бе разпитвала майка си за Адарлан, въпреки че бе рожба и на двете земи.

А тази песен… Тя беше една от малкото истории, които знаеше, и то в любимия й вид. Песен за родината й през онези отминали, далеч по-светли дни. Искаше й се да я сподели с тях, да им разкрие към какви времена можеше да се върне Адарлан.

Несрин прочисти гърлото си. Пое глътка въздух.

Сетне отвори уста и запя.

Пукотът на огъня сякаш се превърна в глух барабанен тътен, а гласът й се разля из планинската палата Алтун, усуквайки се около древните колони, отеквайки по изсечената скала.

Долови как Сартак застива на място, как от лицето му се изпаряват и твърдостта, и смехът.

Ала тя се съсредоточи върху песента, върху отколешните думи, върху приказката за далечни зими и капки кръв по снега, за майки и дъщери, за това как се обичали, как воювали и се бранели една друга.

Гласът й се извисяваше и утихваше, неустрашим и благороден като рук, и Несрин можеше да се закълне, че дори виещите ветрове се спотаиха, за да я послушат.

А когато приключи с един озарен, висок тон, въплъщаващ пролетното слънце, изгряващо над студените земи, когато тишината и пращенето на огъня наново изпълниха света…

Борте плачеше. Безмълвни сълзи се търкаляха по красивото й лице. Хоулун стискаше силно ръката на внучката си, захвърлила точилото настрани. И в двете още зееше незараснала рана.

Може би и в Сартак, защото лицето му преливаше от скръб. Скръб и благоговение… и дори нещо несравнимо по-нежно.

— Още една история за Стрелата на Неит.

Тя отново сведе глава, приемайки възхвалите на околните с усмивка. Фалкан заръкопляска, попляска колкото можа и настоя за втора песен.

Несрин, за своя изненада, му угоди. С бодра, веселяшка планинска песен, която бе научила от баща си — за бистри поточета, препускащи през поля с разцъфнали диви цветя.

През цялата вечер, докато пееше в красивата планинска зала, тя чувстваше погледа на Сартак върху себе си. Поглед, какъвто не бе впивал в нея досега.

И макар да си повтаряше, че трябва, Несрин не извърна очи от него.

* * *

След няколко дни, когато Фалкан най-сетне се възстанови достатъчно, решиха да посетят трите други наблюдателници, открити от Хоулун.

В първите две не откриха нищо, но бяха толкова далеч една от друга, че се наложи да отидат до тях в два отделни дни. Хоулун им бе забранила да лагеруват в пустошта, ето защо, вместо да рискуват да си навлекат гнева й, се връщаха вечер и даваха няколко дни почивка на Кадара и Аркас, добродушния рук на Борте.

Сартак съумя да позатопли поне малко отношенията си с хамелеона. Следеше го също толкова зорко, колкото Кадара, но все пак от време на време правеше опит да разговаря с него.

Борте, от своя страна, обстрелваше Фалкан с въпроси, докато всички вкупом претърсваха руините, които не бяха нищо повече от безполезни купчини камънак. Какво е усещането да си патица и да замахваш с крайници под водата, макар и отвън да изглежда, че се плъзгаш гладко по повърхността й?

Когато се храниш, възприел формата на някой хищник, събира ли се всичкото месо в човешкия ти стомах после?

Или ти се налага да изчакаш известно време, преди да се преобразиш?

А след това като животно ли ходиш по голяма нужда?

Последното й питане предизвика пронизителния смях на Сартак. Докато Фалкан просто се изчерви и предпочете да не отговори.

В първите две кули не намериха нищо, което да им изясни защо бяха построени и срещу кого се бяха отбранявали древните им стражи, нито пък как го бяха надвивали.

Оставаше последната кула, а… изчислявайки дните, Несрин си даде сметка, че трите седмици, които бе обещала на Каол, бяха свършили.

Сартак също го знаеше. Затова я откри в едно от рукските гнезда, където тя се любуваше на почиващите или излитащи птици. Често го посещаваше през по-спокойните следобеди, за да погледа руките — тяхната поразителна схватливост и из пълнените с обич връзки помежду им.

Беше се облегнала на стената до вратата, когато принцът се появи. В продължение на няколко минути просто наблюдаваха мълчаливо как една двойка руки се чоплят гальовно с клюнове, преди мъжкарят да скочи от ръба на гигантската пещера, политайки стремглаво надолу към бездната.

— Виждаш ли онзи там — подхвана накрая принцът. Сочеше червеникавокафявия рук, стоящ до отсрещната стена. Несрин често се натъкваше на него и неизменно й правеше впечатление колко е самотен, как никога никой не го посещаваше. — Ездачът му загина преди няколко месеца. Хвана се за гърдите по време на вечеря и просто умря. Беше стар, но рукът му… — Сартак се усмихна тъжно на птицата. — Той е млад. Няма и четири години.

— Какво се случва с онези, чиито ездачи умрат?

— Предлагаме им свобода. Едни отлитат към пустошта. Други остават. — Сартак скръсти ръце. — Този остана.

— Намират ли си нови ездачи?

— Някои от тях — да. Ако ги приемат. Рукът решава.

Несрин долови поканата в гласа му. Прочете я в очите на принца.

Гърлото й се стегна.

— Трите ни седмици изтекоха.

— Вярно е.

Тя се обърна с лице към него и килна леко глава назад, за да го погледне в очите.

— Потребно ни е още време.

— И какво му каза?

Простичък въпрос.

Часове наред тя бе доизпипвала писмото си до Каол, преди да го даде на най-бързия вестоносец на Сартак.

— Обясних му, че ни трябват още три седмици.

Той наклони глава настрани, взирайки се проницателно в нея.

— Много неща могат да се случат за три седмици.

Несрин с усилие задържа раменете си изопнати, брадичката си — вирната.

— Но накрая трябва да се върна в Антика.

Сартак кимна, въпреки че в очите му просветна нещо като разочарование.

— Тогава май на онзи рук ще му се наложи да почака за друг ездач.

Именно това се бе случило преди ден. Разговорът, заради който не беше в състояние да задържи погледа си върху принца за твърде дълго.

А докато траеше няколкочасовият им полет тази сутрин, бе надникнала веднъж-два пъти към Кадара, възседната от Сартак и Фалкан.

Ето че сега обаче Кадара предприе широк вираж, забелязала последната кула далеч под тях, разположена върху единственото равно плато сред околните хълмове и върхове на Таван. По това време на лятото равнината тънеше в смарагдови треви, сред които лъкатушеха сапфирени поточета. Рухналата наблюдателница приличаше на купчина камъни.

Борте изсвири през зъби на Аркас, дръпвайки поводите му, и рукът направи вираж наляво, преди отново да се понесе из въздуха. Борте бе опитен ездач, по-дръзка от Сартак главно заради по-дребния си и по-пъргав рук. Спечелила бе последните три ежегодни състезания между всички кланове, в които воините премерваха ловкостта, скоростта и бързата си мисъл.

— Ти ли си избра Аркас — надвика вятъра Несрин, — или тя избра теб?

Борте се приведе напред да потупа птицата по врата.

— Беше взаимно. Само като зърнах тази рошава глава да се подава от гнездото, и се влюбих. Всички ми натякваха да си избера по-едро пиле, а майка ми добре ме овика. — Тя се поусмихна печално. — Аз обаче си знаех, че Аркас е моят рук. Разбрах го в мига, в който я видях.

Несрин замлъкна, докато се снишаваха към живописната равнина и срутената кула, загледана в озарените от слънцето криле на Кадара.

— Трябва някой ден да полетиш с онзи рук от гнездото — подхвърли Борте, позволявайки на Аркас да кацне плавно. — Изпробвай го.

— Скоро си тръгвам. Няма да е справедливо спрямо никого от двама ни.

— Знам. И все пак ми се струва добра идея.

* * *

Борте обичаше да открива капаните, заложени от елфите.

Несрин нямаше нищо против, защото се оказваше по-добра от нея в издирването им.

Ала тази кула, за жалост на Борте, се бе срутила някъде в миналото и долните етажи бяха затрупани. Оцелял беше само един, и то без покрив.

Затова се обърнаха към Фалкан.

Докато хамелеонът се преобразяваше, смалявайки размерите си, Сартак дори не се помъчи да прикрие тръпката си на отвращение. Не я прикри и когато върху пропадналия каменен блок, на който допреди малко бе седял Фалкан, остана само едра стоножка. Насекомото се надигна и им махна с безчетните си малки крачета.

Несрин също я побиха тръпки, макар че Борте се засмя и вдигна ръка за поздрав към съществото.

Фалкан се запромъква между срутените камъни, за да надникне и провери оцеляло ли бе нещо от долните етажи.

— Не знам защо се мръщиш толкова, Сартак — изцъка с език Борте. — На мен ми се струва очарователно.

— Не е заради тварите, в които се превръща — сподели той, наблюдавайки срутените камънаци, сред които се бе провряла стоножката. — Просто си представям как костите му се стопяват, как плътта му се разтича… — Той пак потрепери и се извърна към Несрин. — Теб притесняваше ли те да гледаш приятелката си… хамелеонката?

— Не — рече искрено Несрин. — Всъщност не я бях виждала да се преобразява до онзи ден, за който са ти докладвали разузнавачите ти.

— Невъзможният изстрел — промълви Сартак. — Значи наистина си спасила хамелеон тогава.

Тя кимна.

— Казва се Лизандра.

Борте сръчка Сартак с лакът.

— Не ти ли се приисква да заминеш на север, братко? Да срещнеш лично тези хора, за които разказва Несрин? Хамелеонки, огнедишащи кралици и елфически принцове…

— Започвам да вярвам, че влечението ти по всичко, свързано с елфите, може да е опасно — измърмори Сартак.

— Взех си само един-два кинжала — възпротиви се Борте.

— От предишната наблюдателница заграби толкова много, че клетата Аркас едва излетя.

— Те са за продан — изпуфтя Борте. — Когато хората ни си извадят главите от задниците и разберат, че можем да въртим доходоносна търговия.

— Нищо чудно, че толкова си паснахте с Фалкан — обобщи Несрин и Борте я сръга грубо в ребрата.

Несрин се изкиска и я плесна през пръстите.

Борте сложи ръце на хълбоците си.

— За ваше сведение…

Оглушителен писък пресече думите й.

Не от Фалкан под тях.

Отвън. От Кадара.

Несрин зареди лъка си и се прицели още преди да изскочат на полето.

Където ги чакаха безброй руки. И навъсените им ездачи.

Сартак въздъхна и отпусна рамене. Борте обаче невъздържано си проправи път между двама им и изруга неприлично, без да сваля меча си — наистина изкован в Астерион, от арсенала на предишната кула.

Млад мъж, горе-долу на възрастта на Несрин, бе слязъл от рука си — птица, чието кафяво оперение беше толкова тъмно, че изглеждаше почти черно — и сега крачеше напето към тях със самодоволна усмивка на красивото си лице. Борте се втурна гневно към него през високите треви.

Скупчилите се рукини продължиха да ги изучват високомерно. Нито един от тях не се поклони на Сартак.

— Какво правиш тук, по дяволите? — попита Борте, спирайки с ръка на хълбока достатъчно далеч от младия мъж.

Той носеше кожено облекло като нейното, но цветовете на кожената лента около бицепса му… Берлад. Най-неприветливият от всички кланове, които бяха посетили, и един от по-силните. Ездачите му получаваха стриктно обучение и поддържаха пещерите си педантично чисти.

Без да удостои с внимание Борте, младият мъж се провикна към Сартак:

— Видяхме руките ви, когато прелетяхте над нас. Далеч си от лагера си, капитане.

Прецизно формулиран въпрос.

Борте изсъска:

— Махай се, Йеран. Никой не те е викал.

Той вирна вежда невъзмутимо.

— Май още не си се научила да си траеш.

Тя се изплю в краката му. Другите ездачи се напрегнаха, но Борте стрелна и тях кръвнишки.

Те сведоха поглед.

Иззад Несрин и Сартак се чу хрущене на камъни. Очите на Йеран пламнаха, а коленете му се превиха, сякаш се канеше да скочи към Борте, да я хвърли зад себе си, зърнал Фалкан да излиза от руните.

В облика на вълк.

Борте обаче се отдалечи от Йеран и обяви със захаросан гласец:

— Това е новият ми домашен любимец.

Йеран зяпна смаяно, прехвърляйки поглед между момичето и вълка, който седна кротко до Несрин. Тя не се сдържа и го почеса между пухкавите уши.

Хамелеонът й позволи, дори притисна глава към дланта й.

— В странна компания се движиш напоследък, капитан Сартак — скалъпи Йеран.

Борте щракна с пръсти пред лицето му.

— Под нивото ти е да приказваш с мен ли?

Той й се ухили лениво.

— Да не би най-сетне да имаш нещо смислено за казване?

Тя се наежи. Сартак обаче се изправи до клановата си сестра с едва доловима усмивка на лице.

— Имаме работа по тези земи и спряхме за почивка. Вас какво ви води толкова далеч на юг?

Йеран хвана дръжката на дългия нож върху хълбока си.

— Три от пилетата ни изчезнаха. Тръгнахме да ги търсим, но не намираме нищо.

Коремът на Несрин се сви, щом си представи как паяците се прокрадват из гнездата, между руките, до пухкавите пиленца, така свирепо бранени. До човешките семейства, спящи толкова наблизо.

— Кога са били отвлечени? — поинтересува се Сартак с каменно лице.

— Преди две нощи. — Йеран потри челюстта си. — Подозирахме, че са бракониери, но не попадаме нито на човешка миризма, нито на дири, нито пък на лагер.

Погледни нагоре! Проклетото предупреждение от наблюдателницата в Ейдолон прокънтя в ума на Несрин.

Явно и в този на Сартак, ако съдеше по стегнатите му челюсти.

— Връщай се в лагера си, капитане — каза Сартак на Йеран, посочвайки стената от планини отвъд равнината, чиито сиви скали изглеждаха толкова голи в сравнение с живота, който кипеше около тях. Дагулските възвишения като че неизменно ги съзерцаваха. В очакване. — Не пристъпвайте по-надалеч.

Предпазливост изпълни кафявите очи на Йеран и той надникна към Борте, сетне обходи с поглед Сартак, Несрин и Фалкан.

— Каранкуи.

Ездачите се разшаваха нервно. Името накара дори руките да размърдат тревожно криле, сякаш и те го знаеха.

Борте обаче рече на всеослушание:

— Чухте брат ми. Връщайте се в лагера си.

Йеран й се поклони подигравателно.

— Ти се върни в твоя, и аз ще се върна в моя, Борте.

Тя оголи зъби насреща му.

Йеран все пак яхна рука си с ловко, елегантно движение, а като даде знак с брадичка, другарите му отлетяха. Той изчака да се издигнат достатъчно, преди да заяви на Сартак:

— Ако каранкуи започват да ловуват в териториите ни, ще трябва да съберем хайка, за да ги отблъснем. Преди да е станало твърде късно.

Порив на вятъра грабна плитката на Сартак и я понесе към онези сиви планини. На Несрин й се прииска да види лицето му, да разчете изражението му в мига, в който Йеран спомена „хайка“.

— Ние ще се справим — увери го Сартак. — А вие бъдете нащрек. Пазете децата и пилетата си.

Йеран кимна мрачно — войник, получил заповед от командира си, капитан, получил заповед от принца си. После се вторачи в Борте.

Тя му отвърна с вулгарен жест.

Йеран само й намигна, преди да подсвирне на птицата си и да излети в небето, завихряйки със себе си мощна струя въздух, която развя плитките на Борте.

Тя го проследи с поглед, докато не настигна братята си, а след това се изплю на земята, където допреди малко бе стоял рукът му.

— Копеле! — процеди през зъби, завъртя се и закрачи ядно към Несрин и Фалкан.

Хамелеонът се преобрази, олюлявайки се на крака, докато човешкият му облик се възвръщаше полека.

— Долу няма нищо важно — съобщи, когато Сартак също отиде при тях.

Несрин се вгледа смръщено във Възвишенията.

— И бездруго смятам, че е време да съставим друга стратегия.

Сартак проследи погледа й, приближавайки се толкова до нея, че топлината на тялото му се просмука в нейното. Двамата дълго не отлепиха очи от планинската стена пред тях, вглъбени в онова, което ги очакваше отвъд нея.

— Онзи млад капитан Йеран… — подхвана предпазливо Фалкан, извърнал глава към Борте. — Май го познаваш добре.

Тя се навъси.

— Той ми е годеник.

38

Кашин може и да не притискаше баща си нито пред други хора, нито на четири очи, но определено си имаше своите похвати. И когато Каол наближи затворените врати към търговското съвещание, свикано от хагана, прикри усмивката си, съзирайки на пост отпред Хашим, Шен и още двама от стражите, с които тренираше всяка сутрин. Шен, чиято броня сияеше на бледата утринна светлина, му намигна и веднага почука на вратата с изкуствената си ръка, преди да я отвори.

Каол не посмя дори да кимне за поздрав и благодарност на стражите. Просто влезе с количката в слънчевата съвещателна зала, намирайки хагана и трима везири в златисти роби около дълга дървена маса, лакирана в черно.

Всички го наблюдаваха безмълвно. Каол обаче продължи напред към масата с гордо вирната глава и приветлива, смирена усмивка на лице.

— Дано не ви прекъсвам, но бих желал да обсъдим един въпрос.

Хаганът стисна устни. Облечен бе в светлозелена туника и тъмни панталони, чиято тясна кройка разкриваше тялото на воин, все още прозиращо под повехналата му външност.

— Колко пъти е нужно да ви повторя, лорд Уестфол, че се налага да говорите с Великия везир — той кимна към начумерения мъж срещу себе си, — ако искате среща с мен.

Каол спря пред масата, намествайки нозете си в количката. Тази сутрин след тренировката с дворцовата стража изпълни колкото можа повече от упражненията си за крака и независимо че си бе възвърнал подвижността чак до коленете, идеята да понесе тежестта на цялото си тяло с тях, за да се изправи…

Прогони я. В момента нищо не опираше до това дали ще е изправен, или седнал.

Можеше да говори с достойнство и авторитет както на крака, така и по гръб. Количката му не бе затвор, не го принизяваше, превръщайки го в по-незначителен.

Ето защо той сведе глава в поклон с едва забележима усмивка.

— С цялото ми уважение, Велики хагане, не идвам на среща с вас.

Урус примигна насреща му — единствения му израз на изненада, когато Каол килна глава към мъжа в небесносиня роба, когото Кашин му беше описал.

— Идвам да говоря с везира ви по международна търговия.

Везирът заснова с поглед между хагана и Каол, като че готов да се провъзгласи за невинен, въпреки че в кафявите му очи просветваше любопитство. И все пак той не посмя да продума.

Каол впи очи в тези на хагана.

Отказа да си напомни, че е прекъснал лична среща на един от най-могъщите мъже в света, че е гост в чуждестранен двор и съдбата на приятелите и сънародниците му зависи от постиженията му тук. Просто продължи да се взира в хагана като мъж в мъж, като воин във воин.

Вече имаше зад гърба си битка с крал.

Хаганът най-сетне посочи с брадичка към едно празно място на масата. Не особено официално приветствие, но все пак беше нещо.

Каол кимна в знак на благодарност и се настани зад масата, поглеждайки спокойно четиримата мъже в очите, преди да заяви на везира по международна търговия:

— Докладваха ми, че сте получили две големи поръчки за огнени копия от армадата на капитан Ролф: една преди появата на Елин Галантиус в Залива на Черепа и една още по-голяма след това.

Белите вежди на хагана подскочиха. Везирът се намести нервно в стола си, но кимна.

— Да — отвърна на езика на Каол. — Правилно са ви докладвали.

— Колко бихте казали, че струва едно огнено копие?

Везирите се спогледаха и един от тях, навярно този по вътрешна търговия, назова сумата.

Каол реши да изчака. Кашин му бе съобщил колосалната цифра още миналата вечер. И точно както допускаше, като чу цената, хаганът извърна глава към везира си.

— Колко предстои да изпратите на Ролф, следователно на Терасен? — поинтересува се Каол.

Още една цифра. Каол позволи на хагана сам да изчисли. И с крайчеца на окото си видя как веждите му се вдигат още по-високо.

Великият везир опря ръце на масата.

— В добрите или лошите намерения на Елин Галантиус опитвате да ни убедите, лорд Уестфол?

Вместо да отговори на язвителния въпрос, Каол заяви на везира по международна търговия:

— Бих искал да ви възложа поръчка. Всъщност искам да удвоя поръчката на кралицата.

Мълчание.

Везирът по международна търговия изглеждаше готов да се превърти в стола си.

Великият везир обаче изсъска презрително:

— С какви пари?

Каол насочи ленивата си усмивка към мъжа.

— Идвам по вашите земи с четири сандъка безценни съкровища. Предполагам, че ще са достатъчни.

За сетен път пълно мълчание.

Докато хаганът не попита везира си по международна търговия:

— Е, ще са достатъчни ли?

— Съкровищата трябва да бъдат оценени и претеглени…

— Извършва се в момента — потвърди Каол, облягайки се назад в количката си. — Ще узнаете цифрата този следобед.

Поредното затишие. Накрая хаганът подшушна нещо на халха на везира по международна търговия, който събра листовете пред себе си и се изниза от залата с подозрителен поглед към Каол. Следващата му глуха дума накара Великия везир и този по вътрешна търговия също да се изнесат от залата, но не и преди първият да прати на Каол още една от ехидните си усмивки.

Озовал се насаме с хагана, Каол зачака мълчаливо.

Урус стана от стола си и отиде при големите прозорци с гледка към цъфналата, сенчеста градина.

— Сигурно се имате за много остроумен, щом съумяхте да си спечелите аудиенция с този ход.

— Говорех сериозно — отвърна Каол. — Наистина желаех да обсъдя сделката с везира ви по международна търговия. Дори да ни откажете съдействието на армията си, не виждам защо бихте възразили срещу покупката на оръжия от вас.

— Несъмнено целяхте и да ми покажете колко доходоносна може да е тази война за нас, щом сте готов да инвестирате толкова в ресурсите ни.

Каол запази мълчание.

Хаганът загърби живописния изглед и слънчевата светлина озари бялата му коса.

— Не ми харесва да ме тласкат с машинации към тази война, лорд Уестфол.

Каол не сведе очи пред тези на Урус, колкото и да впиваше пръсти в страничните облегалки на количката си.

Хаганът попита тихо:

— Наясно ли сте изобщо с военното дело?

Каол стисна челюсти.

— Май скоро ще се запозная с него, не смятате ли?

Хаганът не се усмихна.

— Не опира само до битки, боеприпаси и стратегия. Войната изисква пълната целеустременост на една армия към победата над враговете й. — Дълъг, преценяващ поглед. — Именно срещу това сте изправени: срещу обединения, масивен фронт на Морат. Срещу решимостта им да ви заличат от лицето на земята.

— Проумявам го напълно.

— Така ли? Разбирате ли какво ви причинява Морат още отсега? Те градят, планират и атакуват, а вие едва смогвате да се задържите на крака. Играете по правилата на Перингтън, затова и ще загубите.

Закуската се преобърна в стомаха му.

— Още имаме шанс за победа.

Хаганът поклати глава.

— За целта тази победа трябва да е абсолютна. Налага се да стъпчете съпротивата им докрай.

Краката го сърбяха и той премести леко ходилата си. „Изправете ме! — нареди им. — Изправете ме!“

Свали стъпалата си на земята, макар и мускулите му да изреваха от болка.

— Затова — процеди през оголени зъби Каол, борейки се с краката си, които отказваха да му съдействат — имаме нужда от вашата армия.

Хаганът надзърна към краката му, сякаш виждаше напрегнатата борба, която водеше с тях.

— Не ми харесва да ме преследвате като ловна плячка. Казах ви да изчакате, да уважите траура по дъщеря ми…

— Ами ако аз ви кажа, че дъщеря ви може да е станала жертва на убийство?

Тишина, ужасяваща и тътнеща, изпълни пространството помежду им.

Каол додаде с още по-яростен тон:

— Че пратеници на Перингтън вече може да са проникнали в двореца да ви преследват, да ви манипулират?

Лицето на хагана се изопна. Каол се приготви да понесе гнева му, дори да види как Урус изважда дългия, инкрустиран със скъпоценни камъни нож от хълбока си и го забива в гърдите му. Хаганът обаче просто промълви:

— Свободен сте.

Като че стражите бяха подслушвали разговора им, защото вратата се открехна леко и Хашим го привика с мрачно лице.

Каол не помръдна от мястото си. Зад гърба му проехтяха стъпки. Стражите идваха да го изведат принудително.

Той заби пети в основата на количката си и натегна с всички сили, стисвайки зъби. Единствено през трупа му щяха да го разкарат оттук…

— Идвам, за да спася не само моя народ, а всички народи по света — изръмжа Каол на хагана.

Някой — Шен — вкопчи ръце в дръжките на количката му и се захвана да го обръща.

Каол се завъртя и му просъска:

— Не пипай!

Шен обаче не пусна дръжките, въпреки че в очите му се четеше извинение. Стражът знаеше, несъмнено знаеше какво е чувството някой да докосва количката му, да я мести без негово разрешение. Също както Каол знаеше какво можеше да коства на Шен отказът да го съпроводи от залата.

Ето защо Каол наново прикова поглед в хагана.

— Градът ви е най-великият, в който някога съм бил, а империята ви е стандартът, към който всички трябва да се стремят. Но когато Морат дойде да сее разруха и при вас, кой ще ви подкрепи, ако всички останали вече гнием по бойните полета?

Очите на хагана горяха като живи въглени.

Шен не спираше да бута количката му към вратата.

Ръцете на Каол трепереха от усилието, което полагаше да не го отблъсне, краката му се тресяха от неспирните напъни да се изправи. Той избоботи през рамо:

— Стоях от грешната страна твърде, твърде дълго и платих прескъпо за глупостта си. Не вършете същата грешка…

— Не си позволявайте да съветвате един хаган какво трябва да прави — прекъсна го Урус с очи като парчета лед. Кимна с брадичка на стражите, пристъпващи от крак на крак пред вратата. — Отведете лорд Уестфол обратно в покоите му. И повече не го допускайте на съвещанията ми.

Под спокойните му, студени думи прозираше заплаха. Нямаше потребност да повишава глас, да вика яростно, за да разберат стражите, че ако се проваляха отново, ги чакаше наказание.

Каол не преставаше с опитите да се набира в количката, напрягайки ръце в стремежа да се изправи, да се надигне поне.

Шен обаче изкара количката му през вратата и го забута надолу по ярко осветения коридор.

Тялото му все така отказваше да му се подчини. Все така не откликваше на командите му.

Вратите на съвещателната зала се затвориха с тихо щракване, което отекна в костите и мускулите на Каол — звук, по-съкрушителен от всички думи на хагана.

* * *

Ирен бе оставила Каол насаме с мислите му предишната нощ.

Остави го и докато крачеше разлютена към Торе, решавайки, че Хасар… О, вече определено нямаше нищо против да манипулира принцесата. Веднага измисли как да накара приятелката си да я покани в онзи проклет оазис.

Ала Каол… Явно дори сутрешната тренировка със стражите не бе смогнала да укроти гнева му. Гнева, който още кипеше във вените му, докато чакаше във всекидневната Ирен пак да изпрати Каджа за зелен хайвер — канап, козе мляко и оцет, преди да започне работа по него.

Лятото клонеше към знойния си свършек и буйните есенни ветрове започваха да брулят водите на тюркоазения залив. В Антика винаги бе топло, но Тясното море беснееше в периода между Юледа и Белтейн. Ако армадата не отплаваше от Южния континент преди това… Е, след снощните събития Ирен не очакваше армадата изобщо да отплава.

Седнал до обичайния златист диван, Каол я поздрави с бегъл поглед. Толкова различен от типичната му мрачна усмивка. А сенките под очите му… Мигновено забравила намерението си час по-скоро да му обясни какво е наумила, Ирен просто попита:

— Спал ли си изобщо?

— Малко — отвърна глухо той.

Тя се доближи до дивана, без да сяда. Вместо това продължи да го наблюдава, кръстосвайки ръце през корема си.

— Може пък да размисли. Хаганът съзнава що за интриганти са децата му. Прекалено умен е да не забележи, че Аргун и Хасар се бяха наговорили, няма как да не заподозре нещо.

— Толкова добре ли го познаваш?

Студен, режещ въпрос.

— Не, но определено съм прекарала тук повече време от теб.

Кафявите му очи просветнаха.

— Не разполагам с две години. Нито имам желание да играя игричките им.

Ясно, понеже тя пък имаше…

Ирен потисна раздразнението си.

— Е, с цупене няма да си помогнеш.

Ноздрите му се разшириха.

— Вероятно.

Не го беше виждала такъв от седмици.

Наистина ли бе минало толкова време? Не можеше да си представи, че рожденият й ден е едва след две седмици.

Но моментът не й се струваше подходящ да спомене нито това, нито плана си. Все незначителни неща на фона на суматохата около тях. И на неговото бреме. На отчаянието и тъгата, увиснали върху раменете му.

— Кажи ми какво се е случило.

Защото определено се беше случило нещо от снощи досега.

Той я стрелна косо и стегна челюсти. Ирен се приготви за отказа му.

Каол обаче промърмори:

— Тази сутрин се срещнах с хагана.

— Получил си аудиенция?

— Не точно.

Той стисна устни.

— И какво стана?

Ирен се подпря на страничната облегалка на дивана.

— Заповяда да ме избутат от залата. — Хладни, безизразни думи. — Не успях дори да отклоня стражите. Да го накарам да ме изслуша.

— И на крака да си стоял, пак щяха да те изведат.

Навярно с някой и друг удар.

Той се взря яростно в нея.

— Не желаех да се бия с тях. Исках да помоля хагана. А дори не можех да падна на колене.

Каол извърна поглед към градинския прозорец и сърцето й се сви. Гняв, мъка и страх бушуваха по лицето му.

— Вече имаш голям напредък.

— Искам отново да мога да се бия рамо до рамо с хората ми — пророни той. — Да умра до тях.

Изреченото я посече подобно на пронизващ леден къс, но тя отвърна сковано:

— Това можеш да сториш и от кон.

— Искам да съм долу, при тях — изръмжа й той. — Искам да се сражавам в калта, на бойното поле.

— Значи, дойде да се възстановиш, само и само за да умреш някъде другаде?

Думите изхвърчаха като стрели от устата й.

— Да.

Смразяващ, безжалостен отговор. Лицето му — също.

Тази буря, развилняла се в него… Нямаше да й позволи да съсипе напредъка им.

А в родината им наистина избухваше война. Каквото и да му се въртеше в главата, не разполагаха с много време. На сънародниците й във Фенхароу не им оставаше много време.

Ето защо Ирен се изправи пред него, хвана го под едното рамо и му заповяда:

— Ставай тогава!

* * *

Каол знаеше, че е в калпаво настроение.

Колкото повече се замисляше, толкова повече му се проясняваше колко лесно го бяха изиграли миналата вечер принцът и принцесата… Нямаше значение какъв ход е предприела Елин. Каквото и да бе направила, щяха да го обърнат срещу нея. Срещу него. Ако Елин се беше престорила на девойка в беда, щяха да я нарекат слаб, неуверен съюзник. Просто нямаше как да спечели срещу тях.

Срещата с хагана бе прибързана, неразумна. Нищо чудно и Кашин да го беше изиграл. Защото, ако Урус изобщо бе имал намерение да го изслуша, то вече определено нямаше. И дори Несрин да се върнеше с рукините на Сартак… Посланието й, което бе получил вчера, звучеше твърде предпазливо написа но.

Рукините са опитни стрелци. Независимо от това намират моите умения за интригуващи. Бих желала да ги обучавам още известно време. И да се уча от тях.

Тук летят волно. Ще се видим след три седмици.

Каол не знаеше как да го разбира. Най-вече предпоследното изречение. Обида към него ли беше, или скрито послание, че рукините и Сартак може да пренебрегнат заповедите на хагана, ако той откажеше да ги пусне на война? Но дали Сартак действително би им помогнал с риск да го обвинят в измяна? Каол побърза да изгори писмото.

Летят волно. Не познаваше това чувство. И никога нямаше да го познае. Последните седмици с Ирен, вечерите в града под звездите, разговорите за всичко и нищо… Може би тези неща се доближаваха до усещането… Ала не променяха мрачното им бъдеще.

Не, оставаха си все така сами във войната. И колкото повече се бавеше сега, когато приятелите му вече воюваха…

А той още си седеше тук. В тази проклета количка. Без армия, без съюзници.

— Ставай!

Той мудно вдигна лицето си към Ирен, която го държеше под едното рамо с огнено предизвикателство в очите.

Каол примигна насреща й.

— Какво.

Не точно въпрос.

— Ста-вай! — Тя стисна устни. — Щом толкова искаш да умреш в тази война, ставай!

И нейното настроение си го биваше. Е, добре тогава. Изгаряше от желание да се скара с някого, не съумяваше да потуши бушуващата си енергия на тренировъчната площадка, прикован в проклетата количка. Но точно с Ирен…

През последните седмици не си позволяваше дори да я докосне. Налагаше си да стои настрана от нея въпреки несъзнателния допир понякога, въпреки случаите, когато главата й се озоваваше съвсем близо до неговата и той не можеше да отлепи поглед от устните й.

Миналата вечер обаче долови напрежението й, когато Хасар подхвърли, че Несрин се е прибирала. Разочарованието, което усилено се мъчеше да прикрие, а сетне и облекчението, когато Каол разкри за удължения престой на Несрин в планината.

Какво копеле беше само! Дори да убедеше хагана да спаси кожите им във войната… щеше да напусне Антика. С празни ръце или с армия, но щеше да си тръгне. И дори Ирен да имаше намерение да се върне на континента им, не знаеше кога ще я види отново. Ако изобщо я видеше повече.

А може би и двамата нямаше да оцелеят.

Едничката мисия, която приятелите му му бяха поверили, която Дориан му беше поверил…

… се оказваше непосилна за него.

Целият опит зад гърба му, всичките му знания… Не стигаха. Каол посочи краката си с поглед.

— Как?

Беше постигнал повече, отколкото някога бе очаквал, но това…

Хватката й го пристегна болезнено.

— Сам го каза: не разполагаш с две години. Вече съм излекувала достатъчно от краката ти, че да успееш да се изправиш. Така че — ставай!

И тя даже го дръпна.

Той я изгледа изпод свъсени вежди и изпусна малко от яда си.

— Пусни ме.

— Или какво?

Бясна беше, и още как!

— Кой знае какво ще доложат шпионите на господарите си. Хладнокръвни, тежки думи.

Ирен стисна уста.

— Не се боя от докладите им.

— Така ли? Стори ми се, че нямаш нищо против привилегиите: все пак само щракна с пръсти онази нощ, и Кашин дотърча. Може би някой ден ще му омръзне да го размотаваш.

— Това са пълни глупости, много добре го знаеш. — Тя пак го дръпна за ръката. — Ставай!

Той не се подчини.

— Явно принцът не е достоен за теб, но низвергнатият син на лорд е?

Досега не бе дръзвал да облече тази мисъл в думи. Дори наум.

— Яростта ти, задето Хасар и Аргун те надиграха, задето хаганът отказа да те послуша, не ти дава право да се заяждаш с мен. — Тя оголи зъби. — Сега ставай, щом толкова ти се воюва.

Той изтръгна рамото си от ръката й.

— Не отговори на въпроса ми.

— Няма да му отговоря.

Вместо да го хване отново, Ирен пъхна цялата си ръка под него и запъшка, сякаш се канеше да го вдигне сама, нищо, че тежеше двойно колкото нея.

Каол стисна зъби и единствено за да не й позволи да се контузи, отново я пропъди, стъпвайки на пода. Сетне опря ръце в страничните облегалки на количката си и се набра колкото можа по-напред.

— Ами сега?

Можеше да движи краката си под коленете, а и през последната седмица усещаше леко гъделичкане в бедрата, но…

— Помниш как се стои прав, нали?

Той на свой ред изстреля:

— Защо изглеждаше толкова облекчена, когато казах, че Несрин ще се забави още няколко седмици?

Луничавата й кожа пламна, но тя за пореден път го доближи и усука ръце около свитите му лакти.

— Не исках да се разсейваш излишно.

— Лъжкиня.

Ирен го задърпа и ароматът й го обгърна. Количката изскърца под напора на ръцете му.

Тя парира хитро, подхващайки офанзива.

— На мен пък ти ми се видя облекчен — изсъска и дъхът й загря ухото му. — Май се зарадва, че ще отсъства още време, за да продължиш да се преструваш, че си й предан, да се криеш зад тази стена. За да не се притесняваш, че те наблюдава, когато си тук, с мен, за да не размишляваш върху чувствата си към нея. Като я няма, тя се превръща в спомен, в далечен идеал, но тук ли е, погледнеш ли я, какво виждаш? Какво изпитваш?

— Била е в леглото ми и това подсказва достатъчно за чувствата ми към нея.

Мразеше собствените си думи, макар че гневът в тях, остротата… служеха му за отдушник.

Ирен вдиша рязко, ала не отстъпи.

— Да, била е в леглото ти, но вероятно за да те разсейва от мрачните мисли. И сигурно й е омръзнало. Омръзнало й е да се усеща като утешителна награда.

Ръцете му се напрягаха все повече, количката се клатеше под него, докато Каол се избутваше нагоре и нагоре, решен да се задържи на крака поне колкото да я изгледа ядно в очите.

— Не знаеш какви ги приказваш.

Не бе споменала Елин нито веднъж, не беше попитала след снощната вечеря. Сега обаче…

— Значи е избрала Дориан, така ли? Кралицата. Учудвам се, че е смогнала да понесе когото и да било от вас, като се има предвид историята ви. Какво е причинило кралството ви на нейното.

Грохот изпълваше ушите му, но той започна да прехвърля тежестта си върху стъпалата си, заповядвайки на гръбнака си да го държи дотолкова, че да успее да я заплюе в лицето.

— На теб май не ти пречеше онази нощ на тържеството. Почти те накарах да ме молиш.

Не знаеше какво излиза от устатата му.

Ноктите й се впиха в гърба му.

— Няма да повярваш по какви хора може да те увлече онзи опиат. С кого може да те накара да се омърсиш.

— Да, ясно. Със син на Адарлан. Вероломен клетвопрестъпник. Такъв съм аз, нали?

— Няма как да знам, не смееш да говориш за това.

— А теб много те бива в приказките, а?

— Тук сме заради теб, не заради мен.

— Върховната лечителка май смята другояче, щом ти е възложила моя случай. Видяла е, че колкото и нависоко да се изкачваш в кулата, си оставаш онова момиче от Фенхароу. — От гърлото му се изтръгна леден, горчив смях. — Познавам и друга жена, загубила колкото теб. Но знаеш ли какво стори тя със загубата си? — Не можеше да възпре потока на думите, не можеше да разсъждава заради тътена в главата си. — Издири виновниците и ги унищожи. А ти какво постигна през тези години?

Каол долови как думите му пронизват целта си.

Усети как тялото й се сковава.

И в този момент се изправи — тежестта на тялото му се разпредели, коленете му се превиха леко и той се озова на крака.

Твърде далеч. Беше стигнал твърде далеч. Не вярваше в тези неща. Дори не си ги бе помислял.

Не и за Ирен.

Гърдите й се надигнаха в насечена глътка въздух, дъхът й се сля с неговия и тя впи поглед в него, затваряйки уста. А с това помежду им се изпречи стена. Непреодолима стена.

Никога нямаше да му прости за думите, повече никога нямаше да му се усмихне.

Никога нямаше да забрави. Въпреки че вече стоеше на крака пред нея.

— Ирен — прошепна дрезгаво, но тя измъкна ръце от него и отстъпи крачка назад, клатейки глава.

Оставяше го да стои — сам. Сам и уязвим. Отстъпи още крачка и слънчевата светлина озари сребристата влага в очите й.

Жестока болка раздра гърдите му.

Каол сложи ръка на тях, сякаш ги усещаше как хлътват, докато нозете му се олюляваха.

— Точно аз нямам никакво право да говоря така. Аз съм нищо и именно за себе си…

— Може да не съм се била с крале и да не съм разрушавала замъци — процеди студено тя с разтреперан от гняв глас, продължавайки да отстъпва назад, — но аз съм вероятната наследница на Върховната лечителка. Благодарение на усърдието, страданията и саможертвите ми. Именно заради тях сега стоиш на крака. И заради тях много хора са живи в момента. Така че може да не съм воин с меч в ръката, може да нямам славно минало като твоето, но поне спасявам животи, вместо да ги отнемам.

— Знам — увери я той. Отново залитна и едва се сдържа да не вкопчи ръце в страничните облегалки на количката, намираща се вече толкова далеч под него. — Ирен, знам.

Преминал бе границата. И се мразеше повече отвсякога, задето я беше нападнал така, задето бе постъпил толкова глупаво, при положение че всъщност мислеше всичко това за самия себе си…

Ирен направи още крачка назад.

— Моля те — пророни той.

Ала тя се насочваше към вратата. И ако си тръгнеше…

Беше ги пуснал да си отидат… всичките. И той самият заскита по света, но Елин, Дориан, Несрин… беше ги пуснал да си отидат, без да хукне подир тях.

А жената, която сега отстъпваше назад към вратата, която с мъка сдържаше сълзите си — сълзи, причинени от него, сълзи на заслужен гняв…

Тя заопипва слепешком за дръжката.

Но ако си тръгнеше, ако той й позволеше да си тръгне…

Ирен натисна дръжката на вратата.

И Каол пристъпи към нея.

39

Каол не се подвоуми.

Не се удиви на чувството да гледа на света от толкова високо. Не се изненада от тежестта на тялото си, от начина, по който се люшна, когато поде първата си несигурна стъпка.

В онзи момент съществуваха само Ирен и ръката й върху дръжката на вратата, и сълзите в разгневените й, прелестни очи. По-прелестни от всички други.

Очите й, които се разшириха, когато той се доближи към нея.

Когато залитна и се олюля на краката си. Но съумя да направи и втора стъпка.

Ирен също колебливо закрачи към него, оглеждайки го от глава до пети, покрила с длан зейналата си от смайване уста. И спря на около метър от него.

Каол чак сега съзнаваше колко по-дребна бе от него. Колко крехка беше.

За пръв път от толкова време забелязваше, усещаше, вкусваше света по подобен начин.

— Не си отивай — промълви той. — Съжалявам.

Тя пак плъзна поглед по него, този път от краката към лицето, килвайки глава назад. По бузите й се търкулнаха сълзи.

— Съжалявам — повтори Каол.

Но тя мълчеше. Докато сълзите се ронеха безспирно по страните й.

— Всичко, което казах… не го мисля — програчи той. Коленете му започваха да го болят, да се превиват; бедрата му се тресяха от напъна. — Просто си търсех кавга. Не го мисля, Ирен. Наистина. И съжалявам.

— И все пак е дошло отнякъде — прошепна тя.

Той поклати глава и залитна от рязкото движение. Хвана се за облегалката на близкото кресло, за да не падне.

— Говорех за себе си. Всичко, което си направила, Ирен, което си готова да направиш тепърва… Вършиш всичко не за слава, за собствено удовлетворение, а защото вярваш, че така е правилно. Нямам думи да опиша смелостта ти, острия ти ум, нескончаемата ти воля, Ирен…

Лицето й не потрепна.

— Моля те, Ирен.

Той протегна ръка към нея и се престраши да стори още една нестабилна, неуверена крачка.

Ирен пак отстъпи назад.

Ръцете на Каол се вкопчиха в празния въздух.

Той сключи челюсти, борейки се да се задържи прав, усещайки тялото си толкова чуждо.

— Може би се чувстваш по-добре, като общуваш с безхарактерни, жалки човечета като мен.

— Нищо подобно… — Той стисна зъби и отново пристъпи напред, жаден да я докосне, да хване ръцете й, да й покаже, че не мисли така. Залитна наляво и разпери ръка да запази равновесие. — Знаеш, че не говорех сериозно.

Ирен за пореден път отстъпи назад, отдалечавайки се от него.

— Така ли?

Той направи още една крачка. И още една.

Тя му се изплъзваше постоянно.

— Много добре знаеш, дявол да те вземе! — изръмжа Каол и принуди нозете си да изпълнят следващата скована крачка.

Ирен отскочи встрани.

Той спря и примигна насреща й.

Помъчи се да разчете искрата в очите й. Тона на гласа й.

Малката вещица го привличаше напред с хитрост. Примамваше го към себе си. Караше го да я следва.

Тя спря и улови погледа му. В очите й нямаше нито следа от доскорошната болка и сякаш му казваха: „Чак сега ли се досети?“. По устните й разцъфна лека усмивка.

Той стоеше на краката си. И… ходеше.

Ходеше. А жената пред него…

Каол направи още една стъпка към нея.

Ирен направи стъпка назад.

Не бе преследване, а танц.

Без да сваля очи от нея, той пристъпи пак и пак, напук на болезненото си, разтреперано тяло. Стискайки зъби, се бореше за всеки сантиметър към нея. За всяка крачка, която доближаваше гърба й към стената.

Дъхът й се учестяваше, а златистите й очи се разширяваха все повече, докато Каол я следваше из стаята. Докато тя го водеше крачка по крачка.

Докато гърбът й не се блъсна в стената, разлюлявайки свещника, закачен на нея. Като че беше забравила къде се намира.

Каол мигом я достигна.

Опря длан в гладкия тапет и се отпусна на нея. За да задържи тялото си изправено, колкото и да поддаваха бедрата му, колкото и болезнено да се обтягаше гърбът му.

Това бяха дребни, незначителни грижи.

Другата му ръка…

Очите на Ирен още сияеха от сълзите, които бе извикал в тях.

Една сълза се стичаше по бузата й.

Каол я избърса. Избърса и другата, промъкнала се до ръба на челюстта й.

Не разбираше как може толкова крехко, дребничко същество да преобърне живота му напълно. Да извърши чудеса с ръцете си, с душата си, да прекоси планини и морета.

Тя трепереше. Не от страх — в очите й нямаше и капчица страх, когато ги вдигна към неговите.

Чак когато Ирен долепи ръка до гърдите му, не за да го отблъсне, а за да почувства бесния, грохотен тътен отдолу, Каол сведе глава и я целуна.

* * *

Той стоеше на крака. Ходеше.

И я целуваше.

Щом устата му намери нейната, дъхът на Ирен секна и тя едва запази разсъдък.

Усещането беше като да се събудиш или да се родиш, или да паднеш отвисоко. Беше отговор и песен, и тя не можеше да мисли, да откликва достатъчно бързо.

Ръцете й се вкопчиха в ризата му, пръстите й заграбиха цели шепи плат, придърпвайки го по-близо до нея.

Устните му милваха нейните с протяжни, търпеливи движения, сякаш проучваха формата им. А когато зъбите му закачиха долната й устна… Тя отвори устата си за него.

Той нахлу, притискайки я още по-плътно до стената. Но Ирен дори не долови как гипсовите орнаменти се впиват в гръбнака й, когато езикът му проникна в устата й.

Тя простена, без да се интересува кой ще ги чуе или кой ги подслушваше. Всички можеха да вървят по дяволите… Сега изгаряше, пламтеше…

Каол постави ръка на челюстта й, избутвайки лицето й нагоре, за да превземе изцяло устата й. Тя изви тяло към неговото и безмълвна молба да граби още и още…

Знаеше, че преди малко не бе говорил искрено, че гневът му бе насочен към самия него. Умишлено го подтикна към този изблик и макар да я заболя… Знаеше, че не го мисли. А щом го зърна да се изправя на крака, сърцето й спря и…

В този момент проумя, че бе готов да пълзи.

Този мъж, този доблестен, самоотвержен, удивителен мъж.

Ирен провлачи ръце нагоре по раменете му, провирайки пръсти в копринената му кестенява коса. Още, още, още…

Целувката му беше толкова дълбока, като че настояваше да опознае всеки вкус, всеки ъгъл.

Тя погали езика му със своя и Каол изръмжа, карайки пръстите на краката й да се свият в пантофите й…

През тялото му пробяга трепет и на Ирен й отне мъничко време да осъзнае какво го бе причинило.

Напрежението.

Но той продължи да я целува, решен да не спира, дори да рухнеше на пода.

Малки стъпки. Малки дози.

Тя се откъсна от устните му и опря длан в гърдите му, когато се втурна наново да превземе устата й.

— Най-добре поседни.

Очите му чернееха.

— Не… позволи ми… моля те, Ирен.

Дрезгави, пресекливи думи. Сякаш бе развързал някоя нишка в себе си.

Тя се помъчи да озапти дишането си. Да се вземе в ръце. Ако го оставеше да стои твърде дълго на крака, можеше да увреди гърба си. А преди да му позволи да ходи и… още, трябваше отново да проникне в раната му, да я огледа. Може би сама започваше да се затваря.

Каол погали устните й със своите и кадифената им топлина едва не я накара да захвърли здравия разум.

Но все пак се улови за частица от него и се изплъзна предпазливо от ръцете на Каол.

— Вече знам как да те възнаграждавам за добре свършена работа — опита да се пошегува.

Той не се усмихна. Само продължи да я гледа с почти хищнически порив. Тя отстъпи от него и му предложи ръката си. За да го отведе обратно в количката.

На крака.

Той ходеше…

Каол се отблъсна от стената и залитна…

Ирен го хвана.

— Досега не си ми се притичвала на помощ — отбеляза сухо той, вирвайки вежда.

— В количката — не. Но вече може да паднеш от по-високо.

Той се засмя и се наведе да прошепне в ухото й:

— Към дивана или към леглото ме водиш, Ирен?

Тя преглътна и се осмели да го стрелне косо. Очите му още тъмнееха. Лицето му бе пламнало, а устните — подпухнали. От нейната целувка.

Кръвта й се нагорещи и тялото й почти се разтопи. Как, по дяволите, щеше да работи с него полугол оттук нататък?

— Оставаш си мой пациент — скалъпи целомъдрено накрая, насочвайки го към количката. Едва не го блъсна в нея… и едва не скочи отгоре му. — И макар че не полагаме официална клетва за подобни неща, възнамерявам да запазя професионалното си отношение към теб.

Каол й се ухили — съвсем непрофесионално. И изръмжа дрезгаво:

— Ела тук!

Разтуптяното й сърце отекваше във всеки сантиметър на тялото й, но тя прекоси крачката разстояние помежду им, вперила поглед в горящите му очи. И се настани в скута му.

Той плъзна ръка под косата й, обгръщайки тила й, и приближи лицето й към своето, за да целуне едното ъгълче на устата й. Сетне и другото. Тя сграбчи рамото му и забоде пръсти в твърдия мускул. Другата му ръка се провлачи нагоре по тялото й и тя прехапа задъхано долната си устна…

В коридора се отвори врата и Ирен мигновено скочи на крака, прекосявайки набързо всекидневната до бюрото, където бе наредила стъклениците си с масла. След секунда Каджа влезе с поднос в ръце.

Слугинята беше намерила „необходимите“ съставки. Канап, козе мляко и оцет.

Ирен с усилие си спомни как да й благодари, когато момичето остави подноса върху бюрото.

Дори да бе забелязала лицата им, разрошените им коси и раздърпани дрехи, дори да бе доловила жаркото напрежение помежду им, Каджа не каза нищо. Сигурно подозираше, сигурно щеше да докладва на господаря или господарката си, но… Ирен осъзна, че не я е грижа. Просто се облегна на бюрото и изчака слугинята да си тръгне.

Като вдигна очи, завари Каол да я гледа все още задъхан.

— Какво ще правим сега? — попита приглушено тя.

Защото не знаеше. Не знаеше как да се върне към…

Той не отговори. Вместо това протегна единия си крак. А след това и другия. После повтори упражнението, смаян от резултата.

— Няма да гледаме назад — заяви накрая, срещайки погледа й. — Това няма да помогне на никого.

Тонът му й подсказваше, че зад думите му се таеше по-дълбок смисъл. Поне за него.

Каол обаче се усмихна още по-широко и очите му сякаш грейнаха.

— Можем единствено да продължим напред.

Ирен отиде до него, неспособна да се възпре, сякаш усмивката му я зовеше като маяк в мрака.

А когато той се придвижи с количката до дивана и съблече ризата си, когато легна по корем и тя долепи ръце до топлия му, мускулест гръб… Ирен на свой ред се усмихна.

40

Стоенето на нозе и изминаването на няколко крачки не беше като да си върне всички физически способности.

Следващата седмица го доказа. Ирен продължи да се бори със злото, вкопчено в гръбнака на Каол — най-отдолу, в самата му основа, обяснила му бе тя, — като именно това не му позволяваше да постигне пълна подвижност. Бягането, сериозните подскоци, ритането: все още бяха немислими. Но благодарение на стабилния дървен бастун, който му подсигури Ирен, успяваше да се изправи на крака и да върви.

А дори това беше същинско чудо.

На сутрешните тренировки с Хашим и стражите отиваше с количката и бастуна, за да е подготвен за случаите, когато се преуморяваше и нямаше сили да се върне на крака до апартамента си. Ирен присъстваше на първите уроци след изправянето му, инструктирайки Хашим на кои части от краката му да наблегне, за да трупат мускули, с чиято помощ щеше да се стабилизира допълнително. Беше сторила същото и за Шен, сподели му Хашим една сутрин — идвала бе да следи първоначалните му тренировки след злополуката.

Ето защо Ирен беше там и го наблюдаваше иззад страничната линия на площадката онзи ден, когато Каол за пръв път грабна меча и излезе на дуел с Хашим. Макар и с бастуна в едната ръка.

Нито смогваше да запази равновесие за дълго време, нито пък можеше да разчита на краката си, но все пак съумя да нанесе няколко успешни удара. Освен това бастунът се оказваше нелошо оръжие, ако боят опреше до него.

Когато дуелът приключи и Каол се върна при Ирен, отпуснал цялото си разтреперано тяло на бастуна, тя го гледаше с ококорени очи.

Руменината по лицето й не беше само от горещината, осъзна той с немалко мъжко задоволство. А когато си тръгнаха от площадката, вървейки бавно през прохладните коридори на двореца, тя го издърпа зад завесата на една ниша и го целуна.

Облегнат на някакъв рафт за опора, той обходи с ръце цялото й тяло, пищните извивки и финия й кръст, заплитайки ги накрая в буйните й, тежки коси. Тя го целува дълго, задъхана и жадна, а накрая облиза потта от шията му.

Каол простена толкова шумно, че далеч не се изненадаха, когато след минута един слуга дръпна рязко завесата, сякаш дошъл да нахока двама палуващи работници.

Ирен пребледня, позаглади дрехите си с длани и помоли засрамения слуга да не казва нищо. Той я увери, че ще си мълчи, но тя се почувства разтърсена от случката и спазваше почтително разстояние от Каол през останалата част от пътя им.

Спазваше го и през дните оттогава. А това подлудяваше Каол.

И все пак я разбираше. Заради нейното положение — както в Торе, така и в двореца, се налагаше да са по-внимателни. По-предпазливи.

А тъй като Каджа постоянно се навърташе в апартамента му…

Той държеше ръцете си настрана от нея. Независимо от факта, че тя редовно докосваше гърба му със своите, с лечебната си сила, докато се бореше неуморно с онази последна стена от мрак.

Искаше му се да й каже… обмисляше да й каже, че вече е направила достатъчно, че няма против да прекара остатъка от живота си с бастун. Беше му дала повече, отколкото някога се бе надявал да получи.

Защото виждаше стражите всяка сутрин. Виждаше оръжията и щитовете им.

И често мислеше за войната, стоварила се върху приятелите му. Върху родината му.

Дори да се върнеше без армия, щеше да намери начин да излезе на бойното поле. Поне вече можеше да язди, да се бори заедно с тях.

Да се бори… за нея.

Разсъждаваше върху това, докато отиваха на вечеря седмица по-късно. С бастуна пътят му отнемаше по-дълго от обичайното, но той се любуваше на всяка допълнителна секунда с нея.

Тя бе облякла лилавата си рокля — любимата му, а наполовина вдигнатата й коса беше леко бухнала от необичайно влажния ден. Ала Ирен му се струваше някак тревожна, неспокойна.

— Какво има?

Хаганското семейство не бе проявило особен интерес, когато за пръв път влезе в залата на собствените си крака. Поредното, ежедневно чудо на Торе, макар че самият Урус похвали Ирен, която му се усмихна сърдечно. Него обаче напълно игнорира, както правеше още от онази злополучна среща.

Ирен потри белега на шията си, сякаш я болеше. Каол не я разпитваше за него — не желаеше да знае. Защото узнаеше ли… Сигурно щеше да се отклони от войната, колкото да издири виновника и да го погребе.

— Убедих Хасар да ми организира тържество — пророни тя.

Той изчака да подминат групичка слуги, преди да попита:

— По какъв повод?

Тя въздъхна.

— Заради рождения ми ден. След три дни е.

— Рожденият ти ден?

— Да, сещаш се, когато хората празнуват деня на раждането си…

Каол я сръчка с лакът, а гръбнакът му поддаде при рязкото движение. Той се подпря на бастуна и дървото простена.

— Не предполагах, че дяволиците почитат подобни традиции.

Тя му се оплези.

— Да, почитаме ги.

Каол се ухили.

— И си я помолила да ти спретне тържество?

Като се имаше предвид как бе протекло последното… като нищо този път щеше да е от хората, оттеглящи се към притъмнелите си спални. Особено ако Ирен отново се появеше с онази рокля.

— Не точно — отвърна загадъчно Ирен. — Споменах й, че рожденият ми ден наближава… и колко скучни са твоите планове…

Той се засмя.

— Колко самонадеяно от твоя страна.

Тя запърха с мигли.

— Освен това май вметнах, че за целия ми престой тук нито веднъж не съм стъпвала в пустинята и обмислям да си направя едно пътешествие, но ще ми е много мъчно да не празнувам с нея…

— А тя вероятно ти е предложила един оазис, притежание на семейството й?

Ирен измънка в потвърждение.

— Една малка екскурзийка до Аксара, или по точно, до постоянния им лагер в оазиса. Само на половин ден езда на изток оттук.

Изглежда, че все пак лечителката я биваше да плете мрежи. Но…

— Там ще е истинска пещ в тази част на годината.

— Принцесата желае увеселение в пустинята. И ще го получи. — Тя задъвка вглъбено долната си устна и сенките отново затанцуваха по лицето й. — Успях да я поразпитам за Аксара. За историята на мястото. — Каол се приготви за неприятна новина. — Хасар се отегчи, преди да ми е разказала кой знае колко, но се носели слухове, че оазисът се ширел върху град на мъртвите, че руините били просто портата към него. Тъй като не искали да безпокоят мъртъвците, не се отдалечавали от потока, не навлизали в джунглата около него.

Нищо чудно, че имаше толкова разтревожен вид.

— Значи няма само пещери.

— Явно Ноуша е имала нещо друго наум; може пък да има и пещери, пълни с ценна информация. — Тя въздъхна. — Е, ще видим. Прозявах се през цялото време, докато ми разправяше историята, така че едва ли ще се зачуди защо съм я попитала.

Каол я целуна по слепоочието — само докосна бързо кожата й с устни, за да не го види някой.

— Умната ми Ирен.

— Исках да ти кажа миналата седмица, но ти взе че се изправи на крака, а аз напълно забравих. Май хич не ставам за придворна заговорница.

Той плъзна свободната си ръка в дълга милувка надолу по гръбнака й. И малко под него.

— Имахме си други занимания. — Лицето й придоби красив нюанс на розовото и в този момент му дойде една идея. — Този път честно: какво искаш за рождения си ден? И кой е поред?

— Двайсет и втори. И не знам. Ако не беше изникнал този повод, надали щях да го спомена.

— Нямаше да ми кажеш за рождения си ден?

Тя сбърчи гузно чело.

— Реших, че си имаш достатъчно грижи, за да мислиш за някакъв си личен празник.

Ирен пъхна ръка в джоба си, стисвайки нещото, за което така и не я беше попитал.

Доближиха шумотевицата от вечерящите в тържествената зала. Каол погали пръстите й със своите. Безмълвната му молба я подтикна да спре насред централния коридор, където вече ги подминаваха слуги и везири.

Каол се приведе към нея, подпирайки се на бастуна си.

— Надявам се, че поне съм поканен на пустинното тържество?

— О, да. Заедно с всичките ми останали любимци: Аргун, Кашин и шепа приветливи везири.

— Радвам се, че съм попаднал в списъка, като се има предвид колко ме мрази Хасар.

— Не. — Очите й притъмняха. — Ако те мразеше, едва ли още щеше да си жив.

Свещени богове! С каква жена се беше сприятелила…

Ирен допълни:

— Поне и Рения ще присъства, но Дува не бива да стои в такава горещина, а съпругът й не би я оставил. Сигурна съм, че щом пристигнем, колкото и информация да ни чака там, ще ми се прииска и аз да съм си намерила подобно оправдание.

— Имаме няколко дни до тържеството. Може да се уреди.

Бяха й необходими няколко секунди да осмисли коментара му. Поканата и скрития й смисъл. Лицето й пламна очарователно и тя го плесна през ръката.

— Немирник такъв!

Каол се засмя и хвърли поглед към един тъмен ъгъл надолу по коридора. Ирен обаче прошепна:

— Не можем.

Не говореше за глуповатата му шега, а за копнежа, който несъмнено съзираше в очите му. И онзи, който той виждаше да кипи в нейните.

Той подръпна жакета си.

— Е, ще опитам да ти измисля подарък, съизмерим с цял пустинен оазис, но не разчитай особено.

Тя го хвана под ръка — просто лечителка, съпровождаща пациент до масата.

— Имам си всичко потребно — отвърна му простичко.

41

Планираха го повече от седмица.

Повече от седмица Сартак и Хоулун изравяха древни карти на Дагулските възвишения.

Неясни, безполезни карти, изобразяващи видяното от птичи поглед, до което рукините не бяха дръзнали да се доближат достатъчно, за да отразят подробно на хартия. Първоначално възникнала като малка, територията на каранкуи бе започнала да се разраства през последните години.

А на тях им се налагаше да проникнат в самото сърце на тъмните им земи.

Най-трудно се оказа да убедят Борте, че не бива да тръгва с тях.

Накрая обаче оставиха тази задача на Хоулун. Една-единствена остра дума от страна на клановата майка накара момичето да отстъпи. Макар и с кипнали от яд очи, Борте се подчини на баба си. В качеството си на наследница, изтъкнала беше Хоулун, Борте на първо място отговаряше за народа им. А и родословното дърво приключваше с нея. Втурнеше ли се с главата напред към мрачната плетеница на Дагул, все едно плюеше на сулда на майка си, забит в склона на Арундин.

Борте пък заяви, че щом тя, наследницата на Хоулун, трябвало да не мърда от лагера, то и Сартак, потенциалният наследник на хаганата, също нямал право да замине.

След този неин коментар Сартак просто пое към вътрешния проход на Алтун, отвръщайки през рамо, че ако престолонаследничеството го задължавало да си седи на задника, докато други се борят, то на драго сърце завещавал проклетата корона на братята и сестрите си.

В крайна сметка, щяха да заминат само тримата — Несрин и Сартак на Кадара и Фалкан, пъхнат в джоба на Несрин в облика на полска мишка.

Миналата нощ се беше развихрил дебат — Борте настояваше да вземат със себе си рукински легион, а Сартак отказваше. Не знаеха колко каранкуи обитаваха голите върхове и гористите долини между тях. Нямаше да рискуват неоправданата загуба на толкова животи, при положение че не разполагаха с време за старателно проучване на района. Трима можеха да се промъкнат неусетно, ала цяла армия летящи воини щеше да се забележи отдалече.

Спорът около огнището се разгаряше все повече и повече, докато Хоулун не го угаси: отиваха само тримата. И ако не се завърнеха до четири дни, щеше да изпрати армия по дирите им. Половин ден полет, един ден за оглед на района и един за самата мисия, след което трябваше да се приберат с отвлечените пилета. И дори със сведения за страховете на елфите, за способите им на борба срещу паяците. Ако имаха късмет.

Вече летяха от четири часа и грамадният масив на Възвишенията се приближаваше с всеки размах на крилете на Кадара. Съвсем скоро щяха да прекосят първия хребет на сивата планина и да навлязат в земите на паяците. Закуската в стомаха на Несрин натежаваше все повече с всеки следващ километър, а устата й пресъхваше като пергамент.

Сартак почти не продумваше зад нея. Фалкан дремеше в предния й джоб и от време на време подаваше мустакатата си муцуна да подуши въздуха, преди да се спотаи обратно вътре. Пестеше си силите, докъдето можеше.

Хамелеонът още спеше, когато Несрин пророни на Сартак:

— Сериозно ли говореше снощи… че би се отказал от короната, ако ще ти попречи да се биеш?

Тялото му бе като топла стена зад гърба й.

— И баща ми е воювал като всички други хагани. Затова притежава Абанос и Слонова кост. Но ако поради някаква причина се наложи да ми отнемат този дълг, за да оцелее родът ни… Не. Придворният живот не ми е по вкуса.

— И все пак ти си сред основните кандидати за хаганския трон.

— Такава мълва се носи. Баща ми обаче дори не го е загатвал. Няма да се учудя, ако короняса Дува вместо мен. Боговете знаят, че ще е милостив владетел. И единствена сред братята и сестрите ми, която е напът да се сдобие с потомък.

Несрин задъвка долната си устна.

— А ти… защо още не си се оженил?

Никога досега не беше дръзвала да го попита. Въпреки че определено проявяваше любопитство през последните седмици.

Сартак стисна здраво поводите, преди да отговори:

— Бях твърде зает с други неща. А жените, които ми представяха като възможни невести… не бяха за мен.

Нямаше право да нахалства, но все пак попита:

— Защо?

— Защото покажех ли им Кадара, те или се плашеха, или се преструваха на заинтригувани, или се вълнуваха колко време ще отсъствам от двореца.

— С надеждата, че често няма да те има, или защото би им липсвал?

Сартак се засмя.

— Знам ли. Самият факт, че изричаха подобно нещо, ми подсказваше, че не са за мен.

— Значи, баща ти ти позволява да се ожениш за когото и където решиш?

Опасна, непозната територия. Очакваше да й отвърне шеговито, ала той се умълча.

— Да. Уреденият брак на Дува… Тя го прие на драго сърце. Заяви, че не желаела да претърсва цял двор, пълен със змии, за да открие един добър мъж, а сетне цял живот да се моли, че няма да я предаде. Това май разкрива достатъчно. Но тя поне се оказа щастливка: макар и мълчалив, съпругът й я боготвори. Видях лицето му в мига, в който се срещнаха за пръв път. Видях и нейното. Облекчение и… нещо друго.

Но какво щеше да се случи с тях — с детето им, — ако хаганът посочеше друг наследник на трона? Несрин попита предпазливо:

— Защо въобще до днес съществува традицията на съревнование между наследниците?

Сартак не продума нищо известно време.

— Може би някой ден идният хаган ще я отмени. Ще постави любовта си към останалите наследници преди дълга към традицията. Ще ми се да вярвам, че сме се променили през вековете от зараждането на империята до настоящия момент. А може би именно тези години на относителен покой са най-опасният период. — Той сви рамене и размърда тялото си до нейното. — Нищо чудно войната да отсее следващия престолонаследник вместо нас.

И дали защото се намираха толкова високо над света, или защото онези мрачни земи се приближаваха заплашително бързо, Несрин додаде:

— И нищо не би те възпряло от войната, ако се наложи да заминеш?

— Защо ли ми се струва, че преразглеждаш целта си да ни завлечеш на север?

Тя се скова.

— Признавам, че последните седмици тук… Преди ми беше по-лесно да поискам помощта ти. Когато рукините бяха просто непознат легион за мен. Преди да науча имената им, да се запозная със семействата им. С Хоулун, с Борте. Преди да разбера, че Борте е сгодена.

Принцът се засмя гърлено. Борте директно бе отказала да отговаря на въпросите й за Йеран, отсичайки, че дори не си заслужава да се подема темата за това.

— Сигурен съм, че клановата ми сестра с радост би тръгнала на война, ако не за друго, то поне за да се съревновава с Йеран за слава на бойното поле.

— Истинска любов, значи.

Сартак се усмихна до ухото й.

— Представа си нямаш. — Той въздъхна. — Това съперничество помежду им започна преди три години. Точно след смъртта на майка й.

Мълчанието му толкова натежа, че Несрин попита:

— Добре ли познаваше майка й?

Отне му няколко секунди да отвърне.

— Преди време ти загатнах, че баща ми често ме изпраща в други кралства, за да изглаждам спорове и негодувания. Последния път взех със себе си малка групичка рукини, сред които и майката на Борте.

Поредното тежко мълчание. Несрин бавно и внимателно премести пръстите си върху ръката му, с която я бе обгърнал. Силните мускули под кожения ръкав помръднаха, а след това се отпуснаха.

— Историята е дълга и тъжна, но между рукините и размирниците срещу империята ни се породи стълкновение. Майка та на Борте… Някакъв мерзавец от противниците ни успя да я простреля в гръб. С отровна стрела през врата, и то точно преди да им отстъпим право на капитулация. — Вятърът виеше свирепо край тях. — След това не позволих на нито един от тях да си иде жив.

Глухите му, студени думи казваха достатъчно.

— Сам пренесох тялото й — продължи Сартак и вятърът почти погълна думите му. — Още чувам писъците на Борте, когато кацнахме в Алтун. Още я виждам коленичила сама на склона на Арундин след погребението, вкопчена в сулда на майка си.

Несрин стисна ръката му по-здраво. Сартак покри пръстите й с ръката си, пъхнатата в ръкавица, и също ги стисна леко, въздъхвайки до ухото й.

— Шест месеца по-късно — допълни той — Борте участва в Сбирката: ежегодни тридневни състезания между всички кланове. Тогава беше на седемнайсет, а Йеран — на двайсет, и двамата се съревноваваха оспорвано на последната надпревара. Като наближиха финала, Йеран прибягна до ход, който можеше да се нарече мамене, но Борте го предвиди и все пак го победи. Щом кацнаха, пак го надви. Буквално. Секунда след като Йеран скочи от рука си, тя го повали на земята и го замлати с юмруци по лицето заради долния номер, с който едва не беше убил Аркас. — Сартак се засмя. — Не знам с подробности какво се е случило на празненството след това, но зърнах, че Йеран пробва да поприказва с нея, а тя се изсмя в лицето му и си тръгна. Той се мръщи чак до сутринта и доколкото съм наясно, не са се срещала цяла година оттогава. До следващата Сбирка.

— На която пак Борте е спечелила — предположи Несрин.

— Точно така. Но едва. Този път тя прибягна до мръсен номер и добре се подреди по своя вина, но поне спечели. Стори ми се, че Йеран тайничко се уплаши, когато установи колко близо бе до трайна контузия или смърт, ето защо й отстъпи победата. Не ми е споделяла детайли около онова празненство, но ходеше като сомнамбул дни след него. Всички допуснахме, че е от нараняванията, ала подобни неща никога не са я тревожили.

— А тази година?

— Тази година, седмица преди Сбирката, Йеран се появи в Алтун. Не за среща с Хоулун, нито пък с мен. Отиде направо при Борте. Никой няма представа какво се е случило, но отлетя само след трийсетина минути. Седмица по-късно Борте отново спечели състезанието. А когато я обявиха за победител, бащата на Йеран излезе на трибуната, за да обяви, че е сгодена за сина му.

— Доста изненадващо.

— Да, като се има предвид, че постоянно се дърпат. Беше изненадващо и за самата Борте. Отигра го умело, но по-късно ги видях да спорят в палатата. Дали защото наистина не е очаквала, или защото не е искала новината да излиза по този начин, никой не знае. Въпросът е, че не възропта срещу годежа. Макар и да не го прие особено радушно. Още не са определили дата за венчавката, независимо че бракът им определено би закрепил обтегнатите ни отношения с Берлад.

Несрин се поусмихна.

— Дано се разберат.

— Не бих се учудил, ако войната изглади отношенията им вместо тях.

Кадара се приближаваше все повече и повече към сивата стена на Възвишенията, а сгъстяващите се облаци приглушаваха светлината, придавайки й някак студен оттенък. Прелетяха над внушителните била на първите върхове и едно възходящо течение ги издигна дотолкова, че цял Дагул се разстла пред тях.

— Свещени богове! — промълви Несрин.

* * *

Тъмносиви върхове от голи скали. Долини, покрити с върлинести борове. Нито езера, нито реки, с изключение на няколко малки поточета.

И всичко това загърнато с плащеница от паяжини.

Някои от мрежите бяха толкова плътни и бели, че задушаваха дърветата. Тук-там между върховете проблясваха и съвсем фини дантели, сякаш опънати да уловят вятъра.

Наоколо нямаше живот. Не се чуваше жужене на насекоми, нито рев на планински зверове. Не пърхаха криле и дори листата като че ли не шумоляха.

Фалкан надникна от джоба й и съзирайки мъртвешката земя под тях, изписука. Несрин с мъка сдържаше собствения си вик.

— Хоулун не е преувеличавала — заключи Сартак. — Станали са още по-силни.

— Къде ще кацнем? — подвоуми се Несрин. — Не виждам безопасно място. А и може да са скътали пилетата и яйцата къде ли не.

Тя плъзна поглед по върховете и долините, търсейки някакво движение, някаква диря от онези гладки черни тела. Но не мярна нищо.

— Ще прелетим над територията им — отвърна Сартак. — За да опознаем пейзажа. Да проучим как и къде се хранят.

Свещени богове!

— Дръж Кадара нависоко, на разстояние от земята, което не буди подозрение. Ако се усъмнят, че търсим нещо, може да ни връхлетят с пълна мощ.

Сартак изсвири рязко на Кадара, която наистина се издигна по-светкавично от обичайното. Сякаш на драго сърце се отдалечаваше от забуленото мъртвило под тях.

— Скрий се, приятелче — каза Несрин на Фалкан, потупвайки с разтреперани ръце предния си джоб. — Ако ни наблюдават отдолу, най-добре до последно да те пазим в тайна.

Мъничките лапички на Фалкан я погъделичкаха в знак на съгласие и той се върха обратно в джоба й.

Покръжиха в лениви кръгове, а Кадара от време на време се спускаше като че в преследване на орел или сокол. Просто рук, устремил се на лов за обяда си.

— Виж онези върхове — обади се след известно време Сартак, сочейки към най-високата част на Възвишенията. Пронизали небето подобно на заострени рогове, двата върха близнаци стърчаха толкова близо един до друг, че приличаха на един връх, разцепен на две. Между зъберите им, сред лабиринт от камък, се виеше проход от шистови скали. — Кадара все натам гледа.

— Нека се порее малко около тях, но на безопасно разстояние.

Кадара се подчини още преди Сартак да й е дал заповед.

— Нещо се движи из прохода — примижа към далечината Несрин.

Кадара размаха криле, доближавайки рисковано върховете.

— Кадара! — предупреди я Сартак.

Рукът обаче не възпря буйния си порив.

И нещото в прохода започна да се избистря пред очите им.

По шистите с разперени пухени криле подскачаше…

Пиленце.

Сартак изруга.

— По-бързо, Кадара. По-бързо!

Рукът не чакаше команда.

Пиленцето крякаше панически, размахваше недоразвитите си крилца, мъчейки се да отлети от земята. Изскочило бе от боровата гора край прохода и се беше завтекло към лабиринта от камънаци.

Несрин свали лъка си и зареди стрела, а зад нея Сартак се зае със същото.

— Тихо, Кадара — нареди й принцът тъкмо когато птицата отвори човка. — Ще ги привлечеш насам.

Но пиленцето писукаше с ужас, доловим дори от такова разстояние.

Кадара хвана някакво течение на вятъра и се втурна с всички сили към него.

— Хайде — прошепна Несрин, насочила стрела към гората, към страшилищата, които несъмнено преследваха пиленцето.

То достигна най-обширната част на прохода и спря уплашено пред скалната стена. Като че знаеше, че от пещерите й дебнеха още паяци.

Беше попаднало в капан.

— Спусни се в прохода, грабни го и отлитай — нареди Сартак на Кадара, която стори толкова рязък вираж надясно, че коремът на Несрин се стегна от напъна да се задържи в седлото.

Рукът изравни криле и се заспуска плавно към пиленцето, което вече се мяташе и пищеше към небето.

— Внимателно — предупреди я Сартак. — Внимателно, Кадара.

Несрин не изпускаше от прицел каменния лабиринт пред тях, а Сартак се извърна, за да наблюдава гората в другия край на прохода. Кадара се приближаваше все повече към шистовата ивица, към пилето със сивкав пух, което вече стоеше на пълно вцепенено, очаквайки да открие спасение в наточените, извити нокти на Кадара.

Десет метра. Пет.

Несрин държеше тетивата обтегната докрай.

Порив на вятъра блъсна Кадара, усуквайки тялото й на една страна. Светът се наклони и светлината затрептя пред очите на Несрин.

Кадара тъкмо изравни криле, тъкмо разпери широко нокти, за да грабне пиленцето, когато Несрин осъзна защо светлината трепкаше така. Какво й бе разкрил новият ъгъл.

— Внимавай!

Крясъкът изхвърча от гърлото й. Ала твърде късно.

Ноктите на Кадара се сключиха около пилето, вдигайки го от земята, и тя се понесе стремглаво към пролуката между двата чукара в края на прохода.

Право към гигантската паяжина, оплетена между тях.

42

Пилето беше капан.

Това си помисли Несрин, когато Кадара се блъсна в паяжината — в мрежата, оплетена между двата зъбера. Оплетена да улавя не вятъра, а руките.

Усети единствено как Сартак стрелва тялото си към нейното, за да я закрепи върху седлото, вкопчил се здраво в поводите, докато Кадара пищеше.

Силен удар, трептяща светлина, скали; късове шисти, сиво небе, златисти пера. Воят на вятъра, пронизителният крясък на пиленцето, ревът на Сартак.

Сетне гърчене и толкова невъобразим сблъсък със скала, че мощта му отекна в зъбите й, в костите й. После пропадане, търкаляне; оплетеното в паяжина тяло на Кадара се беше извило така, че да предпази пилето в ноктите й от последния удар, също както това на Сартак се бе извило да предпази Несрин.

А накрая — трясък. И отскочиха — отскочиха толкова много, че кожените каиши на седлото се скъсаха. Двамата още бяха закачени за седлото, когато то се откъсна от тялото на Кадара, лъкът на Несрин изхвърча от ръката й, пръстите й се вкопчиха във въздуха…

Сартак извъртя и двама им и тялото му се превърна в масивна стена около нейното тъкмо когато Несрин осъзна къде е небето, къде е проходът…

Стовариха се върху шистовата скала с викове. Сартак пое удара, стиснал Несрин върху себе си.

В първия миг се чу само хрущенето на раздробени шисти и глухото тупване на откъртени скали. Тя не можеше да си спомни къде е тялото й, къде е дъхът й…

След това се долови дращене на крило по шистовата скала.

Несрин отвори очи и се впусна в действие още преди да си помисли какво трябва да направи.

Дълбока рана, напластена с дребни камъчета и прахоляк, зееше върху китката й. Не усещаше болка и почти не обърна внимание на кръвта; просто затърси слепешком каишите на седлото, разкопча ги един по един и вдигна задъхано глава, осмелявайки се да погледне…

Сартак изглеждаше зашеметен. Мигаше към сивото небе. Но беше жив, дишаше въпреки кръвта, стичаща се по слепоочието му, по бузата му, по устата му…

Тя простена през зъби и най-сетне смогна да освободи краката си, стана от Сартак и се зае с неговите, с оплетените парчета кожа между двама им.

Почти целият беше заровен в шисти. Ръцете му бяха раздрани, а краката му…

— Не са счупени — програчи той. — Не са счупени.

Изричаше го повече за свое успокоение, отколкото за нейно.

Несрин укроти разтрепераните си пръсти, колкото да разкопчае и другите каишки. Плътният кожен костюм бе спасил живота му, беше попречил на скалите да раздерат плътта му до кост. Той бе поел удара и за двама им, така я бе извъртял, че да паднат на неговия гръб…

Несрин заразчиства трескаво с пръсти шистовите отломки по раменете и ръцете му, без да чувства как острите парчета разрязват кожата й. Лентата в края на плитката й се беше развързала при падането и сега косата й хвърчеше около лицето й, пречейки на видимостта й към гората зад тях и скалите наоколо.

— Ставай! — рече задъхано тя. — Ставай!

Той си пое въздух и клепачите му затрепкаха.

— Ставай — повтори Несрин, но този път умолително.

Някъде напред се разнесе хрущене на шисти, придружено от нисък, болезнен вой.

Сартак се надигна рязко.

— Кадара…

Несрин се завъртя на колене към звука, издирвайки лъка си с поглед.

На десетина метра пред тях в прохода Кадара лежеше оплетена в почти невидимата коприна — призрачна мрежа, обездвижила крилете й, главата й…

Сартак се изправи немощно, залитна и се подхлъзна на рехавите шистови скали, но астерионският нож мигновено се появи в ръката му.

Несрин също съумя да стане на изнемощелите се крака и продължи да се озърта из прохода, въпреки че й се виеше свят.

Ето. Лъкът й лежеше близо до скалната стена. Невредим.

Тя се спусна към него, а Сартак — към рука си. Достигна оръжието тъкмо когато принцът започна да разрязва паяжината.

— Всичко ще е наред — успокояваше Кадара той. Ръцете и вратът му бяха облени в кръв. — Ще те измъкна…

Несрин преметна лъка си през рамо и долепи ръка до джоба си. Фалкан…

Малко краче побутна дланта й в отговор. Беше жив.

Без да губи време, тя се втурна към рука, вадейки елфическия си меч от ножницата, която Борте й беше намерила, и също се зае да реже дебелите нишки. Паяжината полепваше по пръстите й, съдираше кожата й, но тя не спираше да я разсича, за да освободи едното крило на Кадара, докато Сартак се бореше за другото.

Достигнаха краката й едновременно.

И забелязаха, че ноктите й са празни.

Несрин вдигна рязко глава и пак заоглежда прохода, купчините раздробени шисти…

Пиленцето бе изхвръкнало при сблъсъка им със скалите

Явно дори Кадара не бе успяла да задържи ноктите си свити при агонията от удара. Малкият рук лежеше на земята до ръба на прохода и се мъчеше да стане, огласяйки тясното пространство с ужасено писукане.

— Изправи се, Кадара — нареди Сартак с пресекващ глас. — Стани!

Огромните й криле се размърдаха сред скриптене на натрошени шисти и рукът опита да се подчини. Несрин се запрепъва към пилето, по чиято пухкава сива глава блестеше кръв, а големите му тъмни очи я гледаха уплашено, умолително…

Всичко се разигра толкова бързо, че Несрин нямаше време дори да извика.

В първата секунда пиленцето отваряше човка да изписука за помощ.

В следващата пропищя с изцъклени очи, защото дълъг, абаносовочерен крак изскочи иззад една щръкнала скала и се стовари върху гръбнака му.

Изхрущяха кости и плисна кръв. Несрин спря толкова рязко, че залитна и падна на земята с нечленоразделен вик на уста. Черният крак завлече пърхащото, писукащо пиле зад скалата…

Паническите крясъци стихнаха.

Несрин беше виждала кошмарни неща — неща, които я бяха карали да повръща, да загуби съня си, но агонизиращите, умолителни вопли на пилето, докато онова страшилище не ги секна…

Тя се завъртя върху хлъзгавите шисти и хукна към Кадара и Сартак, който също бе зърнал как паякът завлича малкото зад скалата и сега крещеше на рука си да излети…

Кадара пробва, но не съумя да стане.

— ЛЕТИ! — изрева Сартак.

Бавно и тромаво рукът се изправи на крака, провлачвайки одрания си клюн през натрошените скали.

Нямаше да се справи. Нямаше да излети навреме. В обгърнатата с паяжини гора… Вече шаваха сенки. Приближаваха се.

Несрин прибра меча си в ножницата и свали лъка от рамото си. Насочи разтреперана стрела към скалата, зад която бе завлечено пилето, после и към гората на стотина метра от тях.

— Хайде, Кадара — продължаваше да я умолява Сартак. — Ставай!

Птицата почти не беше в състояние да лети, камо ли да носи хора на гърба си…

Зад гърба й се чу хрущене на раздробена скала. Откъм каменния лабиринт в прохода.

Капан. Бяха попаднали в капан…

Фалкан се размърда в джоба й, мъчейки се да се измъкне. Несрин го притисна с предмишницата си.

— Не още — пророни. — Не още.

Силата му не беше като на Лизандра. През последната седмица неуспешно бе опитал да се преобрази в рук. Но големият вълк беше най-едрото му превъплъщение. На толкова беше способна магията му.

— Кадара…

Първият паяк излезе от гората. Също толкова черен и лъскав като убитата си посестрима.

Несрин пусна стрелата.

Паякът се сгромоляса назад с писъци — скверни звуци, които разтърсиха скалите. Беше го улучила право в окото. Веднага зареди втора стрела и заотстъпва към Кадара, която тъкмо започваше да размахва криле…

Рукът залитна.

Сартак му изкрещя:

— ЛЕТИ!

Порив на вятъра развя косата на Несрин и понесе със себе си по-фините шистови люспи. Земята зад тях тътнеше, но тя не посмя да откъсне очи от втория паяк, пръкнал се от гората. Стреля наново, ала този път песента на стрелата й се сля с пърпоренето на могъщи криле. Тежки, болезнени махове, и все пак напористи…

Несрин надникна през рамо само за миг. Едва колкото да съзре как Кадара препуска с разперени криле, ръсейки кръв и късчета шисти, как се бори за всеки удар, който трябваше да я издигне над тесния проход. В същия момент от сенките на някаква скала нагоре по отвесния скат на върха се появи черното туловище на друг каранкуи, свил крака, сякаш се канеше да скочи на гърба на рука…

Несрин стреля и след нейната стрела мълниеносно полетя втора. На Сартак.

И двете попаднаха в целта си. Едната се заби в окото на паяка, другата нахлу право през отворената му уста.

Той изврещя и се прекатури от високия си пост. Кадара кривна настрани, за да избегне трупа му, и едва не се блъсна в нащърбения склон на върха. Строполяването на паяка върху скалистата земя проехтя из каменния лабиринт пред тях.

След секунда Кадара излетя в сивото небе, размахвайки яростно криле.

Сартак се завъртя към Несрин тъкмо когато тя реши да надникне назад към боровата гора.

Откъдето с кръвожадно съскане изскочиха още поне шест паяка.

Облян в кръв, тежко задъхан, принцът намери сили да сграбчи ръката на Несрин и да процеди:

— Бягай!

Тя го послуша.

Ала не се втурнаха към боровете.

Побягнаха към забуления в сумрак край на лъкатушещия проход.

43

Тъй като вече не му се налагаше да носи шина, Каол получи черна кобила, чието име Фараша се оказваше съвсем неподходящо. Значело „пеперуда“, обясни му Ирен, докато се събираха в двора на двореца три дни по-късно.

Фараша по нищо не приличаше на пеперуда.

Бунтуваше се срещу юздата, тъпчеше нервно с копита и мяташе глава, сякаш решена да изпробва търпението му още преди керванът им към пустинята да се събере. Няколко слуги бяха тръгнали ден по-рано, за да подготвят лагера.

Подозирал бе, че хаганското семейство ще му предостави най-опърничавия си кон. Не се различаваше по буйния си нрав дори от млад жребец. Фараша явно си беше бясна по рождение.

А нямаше намерение да иска друг кон от кралските особи. Въпреки че гърбът и краката му вече страдаха.

Ирен гледаше смръщено двама им с Фараша, галейки катраненочерната грива на кестенявата си кобила.

Красиви коне, макар че не можеха да се мерят с прелестния астерионски жребец, който Дориан му беше подарил за миналия рожден ден.

На едно друго тържество. В друго време — в друг живот.

Чудеше се какво ли се бе случило с онова прекрасно животно, което така и не кръсти. Като че дълбоко в себе си бе подозирал колко мимолетно ще е щастието им. Питаше се дали още не е в кралската конюшня, или вещиците го бяха откраднали — за да го яздят или за да нахранят потресаващите си зверове с него.

Може би затова Фараша го ненавиждаше. Може би долавяше, че е изоставил онзи благороден жребец в северната си родина. И желаеше да го накаже.

Породата водела началото си от астерионските коне, подхвърлила му бе присмехулно Хасар, обикаляйки го два пъти с напетия си бял жребец. Изящната клиновидна глава и високата опашка били двата белега на елфическото им потекло. Тези коне обаче, муники, се развъждали за пустинния климат на земите им. За пясъците, които им предстояло да прекосят днес, и степите, откъдето бил родом хаганът. Принцесата дори посочи леката изпъкналост между очите на кобилата, така наречения джиббах — външния признак за по-големи синуси, позволяващи на муники да живеят по тези сухи, сурови ширини.

Трябвало да се отчете и скоростта на муники. Конете от породата не били толкова бързи, колкото астерионските, признала бе Хасар. Ала и не им отстъпвали с много.

Ирен изслуша с привидна равнодушност малкия урок на принцесата, използвайки времето да дозатегне бастуна на Каол зад седлото си и да поприглади дрехите си.

Докато той самият носеше обичайния си тюркоазен жакет и кафяви панталони, Ирен се беше отказала от роклята.

Облекли я бяха в бяло и златисто заради жаркото слънце — с дълга до коленете туника и свободни, ефирни панталони, натъпкани във високи кафяви ботуши. Слабата й талия бе пристегната с колан, а по диагонал между гърдите й се спускаше наниз от златни и сребърни мъниста. Косата й отново беше наполовина вдигната, а някой бе вплел златисти нишки сред разпуснатите й къдри.

Красива. Ослепителна като изгрева.

Бяха трийсетина души, повечето непознати за Ирен, тъй като Хасар не беше благоволила да покани нито една лечителка от Торе. Бързоноги ловджийски кучета кръстосваха из двора, провирайки се измежду краката на десетината коне на стражите. Тези определено не бяха муники. Прекалено изтънчена порода като за стражи, ето защо неговите хора получаваха далеч по-скромни коне, които обаче не притежаваха странната чувствителност на муники, разбиращи сякаш всяка изговорена дума.

Накрая Хасар даде сигнал на Шен, застанал гордо до порта та, и той наду рога си…

Знак, че потегляха.

Независимо от факта, че бе командир на армадата им, Хасар като че ли проявяваше много по-жив интерес към коневъдното наследство на предците им. И явно нямаше търпение да даде воля на дарганския ездач в себе си, защото ругаеше гневно всеки път, когато движението по градските улици ги възпираше. И въпреки предупреждението отсечката към изхода от Антика да се освободи, тесните, стръмни улици ги забавяха значително.

А зверската жега си я биваше. Още отсега облян в пот, Каол яздеше до Ирен, здраво стиснал поводите на Фараша, която опита да ухапе не един, а двама търговци, спрели на тротоара да позяпат свитата им. Истинска пеперуда.

Затова я държеше под око дори докато разглеждаше града. И докато яздеха към източната порта, откъдето щяха да поемат по сухите, обрасли в шубраци хълмове, Ирен му показваше забележителностите, добавяйки и интересни факти за тях.

Из града се виеха акведукти, снабдяващи сградите с вода; подминаха и незнайно колко фонтани, градини, паркове. Завоевателят, който бе превзел мястото преди три века, явно го беше обикнал. Градът изглеждаше обгрижван.

Минаха през източната порта и се насочиха по дълъг, прашен път, прокаран през по-нарядко застроеното предградие. Хасар нямаше намерение да ги чака и направо препусна с жребеца си в галоп, зарязвайки ги в облак от прахоляк.

Кашин заяви, че не искал да й диша праха през целия път до оазиса, усмихна се леко на Ирен и подсвирна на коня си. Явно повечето благородници и везири се бяха обзаложили предварително, защото се впуснаха в отделни надпревари с главоломна скорост през градчета, освободени специално за тях. Сякаш хаганатът им служеше за игрална площадка.

Рожден ден ли? Принцесата вероятно си умираше от скука в двореца, ала не желаеше баща й да я помисли за безотговорна. Каол обаче не бе очаквал да зърне Аргун. Но как да не оплете някоя интрига в отсъствието на братята и сестра си? И ето че и най-големият принц препускаше недалеч зад Кашин, докато силуетите им преваляха хоризонта.

Неколцина от благородниците останаха с Каол и Ирен, явно не дотам поблазнени от надпреварата. Докато прекосяваха и последното градче извън стените на Антика, конете им вече лъщяха от пот и дишаха тежко. Заизкачваха голям, скалист хълм, отвъд който започваха дюните, така поне му бе обяснила Ирен. Скоро щели да напоят конете и след кратка почивка да вземат последната отсечка през пясъците.

Тя му се усмихваше загадъчно, докато се катереха по канарата, следвайки еленската пътечка през шубрака. Доста коне бяха минали оттук — с нехайни ездачи, ако съдеше по прекършените храсталаци. По някои клонки дори проблясваше кръв, засъхнала под свирепото слънце.

Ездачите, постъпили така небрежно с конете си, заслужаваха добър пердах.

Част от спътниците им бяха достигнали билото на скалистия хълм, където бяха напоили конете си и вече продължаваха към дюните. Всичко, което можеше да види Каол, бяха фигурите на хора и коне, потъващи под небето, като че просто прекрачваха ръба на скалата, пропадайки във въздуха.

Фараша превземаше хълма с тромави, насечени крачки и гърбът и бедрата му се бореха да го задържат на седлото без помощта на шината. Каол обаче не смееше да й разкрие дори нотка от неудобството си.

Ирен първа достигна билото и белите й дрехи грейнаха като същински маяк на фона на безоблачното синьо небе. Косата й сияеше като старо злато. Тя спря да го изчака върху задъханата си кобила, чието кафеникаво тяло изглеждаше тъмнорубинено на тази светлина.

Ирен слезе на земята, а когато Фараша изкачи и последните няколко метра от хълма…

Дъхът на Каол секна заради гледката, която му се разкри.

Пустинята.

Беше като голо, съскащо море от златисти пясъци. Дюни, вълни и долчини се ширеха към хоризонта, празни, а някак пропити с глухо бучене. Докъдето погледът стигаше, не се мержелееше нито дърво, нито храст, нито блещукаща вода.

Пейзаж, сътворен от ръката на безмилостен бог, чието дихание още местеше дюните песъчинка по песъчинка.

Каол за пръв път се изправяше пред подобна гледка. Пред такова чудо. Съвършено различен свят.

Може би щеше да се окаже неочаквана благодат, че именно тук се криеше информацията, която търсеха.

Той извърна очи към Ирен, вперила взор в лицето му, опитвайки да разчете емоцията по него.

— Красотата й не е за всеки — пророни тя. — Но мен някак ме привлича.

Някои несъмнено виждаха само жежка смърт в това море, по чиито златисти вълни никога нямаше да плават кораби. Той самият виждаше покой — и чистота. И бавно витаещ живот. Необуздана, дива красота.

— Разбирам те — отвърна накрая, слизайки внимателно от Фараша.

Ирен го наблюдаваше и не понечи да стори нищо друго, освен да му подаде бастуна; остави го сам да намери най-добрия начин да преметне единия си крак през гърба на кобилата, макар и гърбът му да трепереше от напъна, и да се плъзне до покритата с пясък скала. Бастунът веднага се озова в ръката му, ала Ирен дори не се помъчи да го хване, когато Каол най-сетне пусна седлото и се пресегна към поводите на Фараша.

Кобилата се напрегна, сякаш обмисляше да го отблъсне, но той я стрелна строго, забивайки рязко бастуна в скалата до краката си.

Тъмните очи на Фараша светеха с пъкления огън на Хелас. Каол обаче изопна рамене — изправи се в цял ръст. И нито за миг не откъсна поглед от нейния.

Накрая кобилата изпръхтя и му позволи да я отведе до почти затъналото в пясък корито, рухнало от старост. Сигурно го имаше още откакто съществуваше пустинята, поило бе конете на стотици завоеватели.

Фараша долови, че предстои да навлязат в океана от пясък, и залочи жадно. Ирен доведе и своята кобила и я остави на разумно разстояние от Фараша, преди да попита:

— Как се чувстваш?

— Стабилно — отвърна искрено той. — Вероятно всичко ще ме заболи, докато стигнем, но напрежението не е толкова голямо.

Не смееше да предприема дори по няколко крачки без бастуна. Едва се справяше.

Ирен все пак сложи ръката си в основата на гръбнака му, сетне и върху бедрата му, позволявайки на магията си да прецени състоянието му. Независимо от дрехите и жегата, допирът на дланите й го накара да почувства всеки сантиметър разстояние помежду им.

Но около огромното, древно корито започнаха да прииждат и други, затова Каол се отдръпна от нея и отведе Фараша на безопасно място. Как щеше да я яхне обаче?

— Леко и спокойно — прошепна Ирен, оставайки все пак на няколко крачки от него.

В двореца бе разполагал с опора за стъпване. А тук, освен да си качи на не особено надеждния ръб на коритото… Разстоянието между крака му и стремето за пръв път му се струваше толкова голямо. Просто трябваше да вдигне крака си и да опита да балансира, отблъсквайки се от земята с другия, за да преметне първия през седлото… Стъпки, които бе повтарял хиляди пъти в миналото. Беше се научил да язди още преди да навърши шест години — през почти целия си живот дотук бе яздил.

Само дето този път се налагаше да се справя с кон от ада.

Фараша от своя страна стоеше неподвижно, вперила поглед в пеещото море от пясъци, в отъпканата пътека надолу по хълма, техния вход към пустинята. Нищо че променливите ветрове постоянно ваеха златистия пясък в нови и нови форми и долчинки, дирите на спътниците им още се открояваха ясно. Дори виждаше как шепа от тях, макар и само черно-бели точици в далечината, се изкачват и спускат по дюните.

А той още стоеше тук. Взираше се ту в стремето, ту в седлото.

Ирен подхвърли небрежно:

— Мога да намеря някакво трупче или поне кофа…

Каол се впусна в действие. Може би не изглеждаше особено елегантно, а по-скоро окаяно, но все пак успя — опря се на бастуна, после го хвърли върху скалата, за да хване лъка на седлото, пъхвайки едва-едва крака си в стремето. Фараша пристъпи от крак на крак, за да поеме тежестта му, а Каол се набра на седлото и смогна да я възседне въпреки режещата болка в гърба и бедрата си.

Ирен отиде до падналия бастун и го изтупа от прахоляка.

— Не беше зле, лорд Уестфол. — Тя закачи бастуна зад седло то си и яхна своята кобила. — Никак даже.

Той прикри усмивката си, все още пламнал от напъна, и подкани Фараша надолу по пясъчния хълм.

Поеха бавно по следите на другите сред треперливата мараня.

Единствените звуци, докато се изкачваха и слизаха по дюните, бяха приглушеният тропот на копита и сподавеното дихание на пясъка. Групичката им се нижеше в протяжна, лъкатушеща нишка. На места по пътя стояха стражи, стиснали дълги колове с хаганския флаг, чийто отличителен знак представляваше тъмен препускащ кон. Вероятно служеха за маркировка към оазиса. На Каол му дожаля за мъжете, принудени да висят на пост в жегата заради прищевките на принцесата, но си замълча.

След известно време дюните започнаха да отстъпват място на равно, пясъчно поле. А в далечината, размътен от зноя…

— Там е лагерът — посочи Ирен към петно гъста растителност сред пясъците.

Нямаше и помен от древния, затрупан град на мъртвите, върху който по думите на Хасар бе възникнал оазисът. Не че можеха да зърнат нещо от такова разстояние.

С темпото, което поддържаха, имаха още трийсетина минути път.

Въпреки подгизналите й в пот бели дрехи, Ирен се усмихваше. Явно и тя бе имала нужда от ден извън града. Ден под открито небе.

Ирен усети погледа му и се обърна. Слънцето бе придало на кожата й сияен бронзов загар, карайки луничките й да изпъкнат, а около ведрото й лице се спускаха вълнисти кичурчета коса.

Фараша обтегна поводите. Тялото й потрепваше от нетърпение.

— Имам астерионски жребец — обяви Каол и Ирен видимо се впечатли. Той сви рамене. — Интересно ми е дали муники могат да се мерят с него.

Тя свъси вежди.

— Искаш… — Надникна към пясъчната равнина, ширнала се към оазиса. Идеална за надбягвания. — О, не мога да… не мога да яздя в галоп.

Каол зачака предупреждението за гръбнака му, за краката му. Ала то така и не дойде.

— Страх ли те е? — вирна вежда той.

— От тези същества ли? — Тя се взря недоверчиво в кобилата си, която започваше да нервничи под нея. — Определено.

— Та тя е кротка като дойна крава — кимна към кафеникавата й кобила Каол.

После се приведе напред, за да потупа „Пеперуда“ по врата.

Тя понечи да го захапе и Каол дръпна поводите, за да й покаже, че вече не го изненадва с дивотиите си.

— Да се състезаваме — предизвика я отново.

Очите на Ирен просветнаха. И за негово смайване, тя пророни:

— А наградата?

Не си спомняше кога за последно бе чувствал така ясно всяка глътка въздух, всяка капчица кръв в тялото си, онзи странен кипеж и трепет.

— Целувка. Аз избирам кога и къде.

— В какъв смисъл „къде“?

Той се ухили. И освободи Фараша.

Ирен изруга по-цветисто, отколкото някога я беше чувал, но той не се обърна към нея — Фараша вече вилнееше като черна буря по пясъка.

Така и не бе изпробвал астерионеца. Но ако беше по-бърз от този муники…

Фараша фучеше над златната пустиня като тъмна светкавица. Каол можеше единствено да стисне зъби, преглъщайки рева на мускулите си.

Ала и бездруго забрави за тях, щом с ъгълчето на окото си улови червеникавочерната стихия до себе си — и белия ездач върху нея.

Косата на Ирен подскачаше зад гърба й в златистокестенява плетеница от тежки къдри и литваше във въздуха с всяка грохотна, стремглава стъпка на кобилата й върху твърдия пясък. Белите й дрехи пърпореха бясно, сребърните и златни украшения по тялото й проблясваха като звезди насред шеметния й устрем, а лицето й…

Каол остана без дъх, когато съзря дивата радост по лицето й, необуздания й захлас.

Фараша усети другата кобила, настигаща ги с лудешки тропот, и се опита да се изстреля напред. Да я зареже в прахоляка.

Той я възпря с поводите и петите си, удивен, че изобщо бе способен на подобно нещо, че жената, която вече яздеше до него, която му се усмихваше, сякаш единствено той съществуваше в това жарко море… Тя го беше постигнала. От нея бе получил този безценен дар.

Усмивката на Ирен премина в смях, толкова буен, че навярно с мъка го беше сдържала в себе си.

Каол не помнеше да е чувал по-прекрасен звук в живота си.

И в този миг, докато летяха заедно през пясъците, поглъщайки с пълни гърла пустинния вятър, докато косата й се развяваше като златистокафяв флаг зад тях…

Каол за пръв път се почувства истински жив.

И благодарен — благодарен до мозъка на костите си.

44

Ирен беше плувнала в пот, макар че влагата се изпаряваше толкова бързо от тялото й, че усещаше само следа от нея.

За щастие, оазисът предлагаше прохладна сянка и в средата му имаше широк, плитък извор. Слугите отведоха конете под едно дърво, за да ги напоят и изчеткат, а после вкупом със стражите се оттеглиха към отреденото за тях място за освежаване и отмора.

Не се виждаха нито пещерата, за която говореше Ноуша, нито градът на мъртвите, който според Хасар се спотаявал сред джунглата отвъд. Но лагерът беше огромен, а големият извор… Хаганските потомци вече се наслаждаваха на прохладните му води.

Рения, облечена с ефирна копринена туника, която не скриваше почти нищо от завидните й прелести, тъкмо излизаше от извора, смеейки се на нещо с Хасар.

— Хм — покашля се Каол до Ирен.

— Предупредих те за тукашните гуляи — прошепна му в отговор тя, отправяйки се към шатрите, разпънати измежду гигантските палми и храсталаци.

Всяка бяло-златиста шатра носеше флага на принц или принцеса, но тъй като Сартак и Дува не присъстваха, техните бяха предназначени за Каол и Ирен.

За радост и на двама им щяха да са близо един до друг, но щом съзря отворения вход на своята шатра, голяма колкото цялата колиба, в която бяха живели с майка й, Ирен се извърна към Каол, който вече куцукаше към своята. Дори с бастуна ходеше по-нестабилно, отколкото сутринта, а и бе забелязала колко скован слезе от онзи проклет кон.

— Сигурна съм, че искаш да се освежиш — подхвана тя, — но се налага да прегледам гърба и краката ти след толкова езда.

Май не трябваше да се състезава с него. И бездруго дори не помнеше кой бе стигнал пръв до оазиса. Беше твърде заета да се смее, да се чувства сякаш извън собственото си тяло, но кой знае дали някога пак щеше да се усети по този начин. Беше твърде заета и да се взира в лицето му, изпълнено с толкова ярка светлина…

Каол спря до входа на собствената си шатра и бастунът потрепери под ръката му, тъй като май прекалено много се беше отпуснал на него. По лицето му се четеше облекчение, когато попита:

— Твоята шатра или моята?

И това я разтревожи леко.

— Моята — каза тя, съзнавайки колко слуги и благородници можеше да ги подслушват, навярно в пълно неведение, че Ирен е поводът за екскурзията им, но пък готови да докладват за действията й.

Той кимна и тя проследи всяко движение на краката му, на торса му, на бастуна му.

Докато минаваше покрай нея на влизане в шатрата, Каол прошушна в ухото й:

— Между другото, аз спечелих.

Ирен надникна към залязващото слънце и долови странен трепет дълбоко в себе си.

* * *

Всичко го болеше, но за негов късмет можеше да върви след края на старателния й преглед. И серията разтягащи упражнения за отпускане на краката и гърба. Придружени с масаж.

Каол имаше отчетливото чувство, че Ирен си играе с него, независимо от това, че допирът й си оставаше все така целомъдрен. Безстрастен.

Тя даже си позволи да поиска кана с вода от някакъв преминаващ слуга.

Шатрата бе обзаведена за принцесата, която обикновено я обитаваше. В средата й върху издигната платформа имаше огромно легло. По застлания с пищни килими под бяха разпръснати кресла и дивани. Имаше дори баня и тоалетна, отделени от помещението със завеса. И всичко бе отрупано със злато.

Или слугите го бяха донесли със себе си вчера, или жителите на тези земи толкова се бояха от гнева на хагана, че не смееха да ограбят лагера му. А може би той се грижеше толкова добре за тях, че не изпитваха потребност.

Когато Каол облече изсъхналите си дрехи и с Ирен излязоха от шатрата, за да потърсят онова, заради което бяха дошли, всички останали вече разпускаха в извора.

Преди това обаче обсъдиха въпроса шепнешком в шатра та — и двамата не бяха видели нищо интригуващо на влизане в оазиса. Покрай къпещите се хагански потомци и приятели те им също не се мяркаха пещери и руини. Всички изглеждаха спокойни, лежерни. Свободни по начин, по който никой в Адарлан не се чувстваше. За съжаление. Каол не беше наивен — съзнаваше, че в прохладните води се плетяха кроежи и интриги, но никога не бе чувал адарлански благородници да се забавляват заедно в някой басейн например.

Макар че определено се чудеше защо й беше на Хасар да организира такова тържество в чест на Ирен, било по собствена идея или не, при положение че принцесата бе наясно, че рожденицата не познаваше повечето гости.

Като стигнаха брега на езерцето, Ирен поспря и надникна към него изпод мигли — поглед, който страничен наблюдател би приел за свенлив. Поглед на жена, недотам склонна да се съблече по оскъдни дрехи за къпане, подтикваща присъстващите да забравят, че е лечителка, напълно свикнала с доста по-разголена плът.

— Май не съм в настроение за къпане — промълви Ирен сред смеха и плисъка откъм разпускащите във водата. — Искаш ли да се поразходим?

Любезна, учтива покана, придружена с кимване към избуялата джунгла вляво от тях. Не се имаше за придворна особа, но определено умееше да лъже. Вероятно полезно умение за всяка лечителка.

— С удоволствие — предложи й лакътя си Каол.

Ирен отново се поколеба — самата скромност. И надзърна през рамото му към извора. Към всички, които ги гледаха. Включително Кашин.

Предоставяше на нея избора кога и как да даде на принца да разбере, и то за пореден път, че не проявява интерес към него. И все пак съвестта го загриза леко, когато Ирен го хвана под ръка и двамата навлязоха в сумрака на джунглата.

Кашин бе добър човек. Каол не вярваше, че го е излъгал за готовността си да тръгне на война. А да рискува да го превърне в свой враг, разкривайки така демонстративно близостта си с Ирен… Каол я стрелна косо, докато бастунът му се забиваше в меката пръст и преплетените из нея корени. По още пламналото й от слънцето лице изплува едва доловима усмивка.

Нека му се ядосва принцът — не го вълнуваше.

Ромонът на близкото поточе се сливаше с диханието на извисяващите се палми, а те навлизаха все по-надълбоко и по-надълбоко в буйната растителност, крачейки в произволна посока.

— В долината на Аниел, близо до Сребърното езеро — подхвана Каол, — има десетки горещи извори. Цепнатините в земята ги топлят. Като момче често се къпех в някой от тях след тренировка.

Тя попита предпазливо, сякаш учудена, че сам й бе споделил това късче от миналото си:

— Тренировките ли те вдъхновиха да постъпиш в стражата?

Минаха няколко секунди, преди Каол да отвърне с гърлен глас:

— Отчасти. Просто… ме биваше в това. В ръкопашния бой, боя с меч, стрелбата. Получих обучението, подходящо за наследника на лорд, чийто планински народ от дълги години отбиваше набезите на диваците от Белия зъб. Но истинското ми обучение започна в Рифтхолд, в кралската стража.

Тя забави крачка, докато той минаваше през едно оплетено гнездо от корени, позволявайки му да се съсредоточи.

— Вероятно инатът и твърдоглавието са ти помагали с дисциплината.

Каол се засмя и я сръчка с лакът.

— Така е. Пръв излизах на тренировъчната площадка и последен си отивах. Въпреки че всеки ден ме премазваха от бой.

Гърдите му се стегнаха, когато си припомни лицата на мъжете, които го обучаваха през онези години, които непрекъснато тестваха издръжливостта му, оставяха го пребит и кървящ на площадката, а по-късно същата вечер се уверяваха, че е успял да си стъпи на краката в казармата. Обикновено с помощта на щедра вечеря и потупване по рамото.

В чест на онези мъже, братята му… той каза дрезгаво:

— Не всички бяха лоши хора, Ирен. Онези… онези, с които аз отраснах, които командвах… Те бяха добри мъже.

Спомни си усмихнатото лице на Рес, вечно пламнало край Елин. Очите му запариха.

Ирен спря насред жужащата джунгла и гърбът и краката му се оказаха някак благодарни за почивката. Тя измъкна ръка от свивката на лакътя му и докосна бузата му.

— Ако дори отчасти са отговорни да бъдеш… такъв, какъвто си — пророни, надигайки се на пръсти, за да докосне устните му със своите, — то вярвам, че са добри мъже.

— Бяха — промълви той.

Ето тази дума… Точно тази дума, погълната от глинестата почва и дебелата сянка на оазиса, го измъчваше жестоко. Бяха.

Все още можеше да се отдръпне от невидимата бездна, изскочила пред тях. Ирен остана близо до него, положила ръка върху сърцето му, търпеливо изчаквайки да реши дали му се говори за това.

И може би именно защото усещаше дланта й върху сърцето си, той прошепна:

— Тази пролет ги изтезаваха седмици наред. После ги заклаха като прасета и ги захвърлиха да висят по оградата на двореца.

Скръб и ужас лумнаха в очите й. Той едва намери сили да продължи:

— Нито един не е смогнал да се измъкне. Когато кралят и… и други… — Точно това изречение още не можеше да довърши. И може би никога нямаше да намери смелост да се изправи очи в очи с това свое подозрение, с вероятната истина. — Когато са ги разпитвали за мен. Нито един не е смогнал да се измъкне.

Не знаеше с какви думи да опише храбростта им, саможертвата им.

Ирен преглътна и сложи ръка на бузата му.

Каол най-сетне пророни:

— Аз съм виновен. Кралят… сторил го е, за да ме накаже. Задето избягах и помогнах на бунтовниците в Рифтхолд. Той… всичко е било заради мен.

— Не бива да се обвиняваш така.

Простички, искрени думи.

И съвършено погрешни.

Изтръгнаха го от унеса по-успешно от кофа с ледена вода.

Каол се отдръпна от нея.

Не биваше да й казва. Не биваше да подхваща темата. Точно на рождения й ден, мътните го взели! И то когато трябваше да издирват важна информация.

Носеше меча и кинжала си, а като продължи напред през гъсталака от палми и папрати, оставяйки Ирен да го следва, провери дали са добре закачени за колана му. Все нещо трябваше да направи с разтрепераните си ръце, с трескавия си ум.

Закъта думите и спомените обратно у себе си. Зарови ги още по-надълбоко. Затвори ги в бездънен кладенец и се зае да брои оръжията си.

Ирен просто вървеше мълчаливо подире му, докато навлизаха в дълбините на джунглата. Оазисът бе по-голям от повечето села, а тукашните народи бяха превзели толкова малка част от него — не се виждаше дори пътека през шубрака, камо ли град на мъртвите.

Докато измежду корените и храсталака не започнаха да се подават рухнали светли колони. Навярно добър знак. Ако изобщо имаше пещера, сигурно щеше да е наоколо, може би някогашно обиталище на древен народ.

Ала архитектурните творения, които им се налагаше да прескачат и заобиколят внимателно…

— Тук не са живели пещерни хора, заравяли мъртъвците си в дупки — отбеляза той, драсвайки с бастуна си по древния камък отдолу.

— Хасар каза, че било град на мъртвите. — Ирен се озърташе наоколо със сбърчено чело, взирайки се в красиво изсечените колони и масивни каменни блокове, обрасли с горска растителност. — Вървим през огромен некропол.

Каол плъзна поглед по земята.

— Но нали разправят, че народът на хагана оставял покойниците си под открито небе в сърцето на родината им.

— Така е. — Тя прокара ръце по една каменна колона, върху която бяха издялани животни и странни същества. — Само че… това място го е имало преди хаганата. Даже преди Торе и Антика. — Полусрутено стълбище водеше към издигната платформа, където дърветата бяха прораснали през камъка, поваляйки гравираните колони. — Хасар ми каза, че проходите криели страшни капани. Заложени или за да държат крадците настрана, или за да не напускат мъртвите сетния си дом.

Въпреки жегата косъмчетата по ръцете му настръхнаха.

— И ми го споделяш чак сега?

— Предположих, че Ноуша има друго предвид. Тя говореше за пещера и щеше да ни спомене, ако е била свързана с тези руини. — Ирен се качи на платформата и той я последва нагоре по стълбището, макар и с разтреперани крака. — Но тук не виждам скали. Не и достатъчно големи, за да крият пещера в себе си. Има само… камъни.

Пред очите му се ширна огромният комплекс, отвеждащ към некропола под краката им. Поне така го бе описала Хасар.

Обходиха с поглед полето от каменни блокове и гигантски колони, едни срутени, други — още прави, но погълнати от корени и лиани. Тишина, по-тежка от сенчестия зной, застилаше всичко. Сякаш чуруликащите птички и жужащите насекоми от околния оазис не дръзваха да припарят дотук.

— Смущаващо място — прошушна Ирен.

Извикаха ли, двайсетина стражи щяха да им се притекат на помощ, но Каол несъзнателно плъзна ръка към меча си. Ако под тях наистина се спотаяваше град на мъртвите, може би Хасар беше права. Може би не биваше да обезпокояват съня им.

Ирен се завъртя, вторачвайки се изучаващо в колоните и в релефите, изсечени по тях. Наоколо не се забелязваше пещера.

— И все пак Ноуша знаеше за това място — подхвана умислено тя. — Явно трябва да е важно за Торе.

— Да, но важността му вероятно е била забравена с времето. Или е била преиначена. Дотолкова, че в наши дни е оцеляло единствено името му и усещането за неговата значимост.

— Тези земи открай време привличат лечителите — продължи отнесено Ирен, прокарвайки пръсти по една колона. — Засилват магията им. Сякаш лечителската сила струи от почвата тук.

— Защо?

Пръстите й последваха релефа на колона, по-дълга от повечето кораби.

— Всичко намира начин и място да вирее. Всяко растение се развива в условията, които са най-благоприятни за него.

— Значи, Южният континент предлага най-благоприятна почва за лечителите?

Нещо грабна вниманието й, затова само измънка отнесено в отговор:

— Или убежище.

Той тръгна към нея, изтръпвайки от внезапната болка, която поряза гръбнака му. Но бързо я забрави, щом видя релефа под дланта на Ирен.

Върху широката фасада на колоната бяха изсечени две воюващи сили. На левия фронт стояха високи, снажни воини, въоръжени с мечове и щитове, обградени от буйни пламъци, изригващи води и всевъзможни животни в небето и покрай краката им. Заострени уши — главите на фигурите имаха заострени уши.

А срещу тях…

— Ти каза, че нищо не е случайно.

Ирен посочи армията, възправила се срещу елфическата.

Беше по-малобройна, но съставена от по-едри воини. С остри хищнически нокти и зъби и зловещи мечове.

Тя оформи следващата дума с устни.

Валги.

Свещени богове!

Ирен се спусна към близките колони и трескаво ги заразчиства от лианите и дълголетната мръсотия. Още елфически лица. Фигури.

Някои бяха изобразени в дуел срещу валгски командири, други — повалени от тях. Трети — триумфиращи.

Каол се придвижваше след нея, доколкото му бе възможни. И не спираше да се оглежда…

Докато не съзря под дебелите сенки на ниските, набити палми… квадратна, порутена сграда. Мавзолей.

— Пещера — прошепна Ирен.

Или нещо, което забравата лесно можеше да преобрази и пещера в хода на столетията.

Каол разкъса провисналите лиани със свободната си ръка, а гърбът му изрева от болка.

Разкъса ги и се натъкна на надписа, изсечен в портата към некропола.

— Ноуша каза, че според легендата част от свитъците идвали оттук — пророни той. — От място, пълно със Знаци на Уирда, с релефи на елфи и Валги. Но тук не е имало град. Така че трябва да са ги изнесли от гробниците под краката ни.

Отвъд входа пред тях.

— Не са погребвали човеци тук — изрече тихо Ирен.

Защото руните по затворената каменна порта…

— Древният език.

Виждал го бе изписан с мастило по лицето и ръката на Роуан.

Намираха се в елфическо гробище. Елфическо, а не човешко.

— Мислех, че само една група елфи е напуснала Доранел — каза той. — За да изградят Терасен под водачеството на Бранън.

— Може би втора се е заселила тук по време на тази незнайна война.

Първата война. Първата демонска война… още преди Елена и Гавин да се родят, преди Терасен.

Каол погледна Ирен. Пребледнялото й лице.

— Или пък са искали да скрият нещо.

Тя съсредоточено прикова очите си към земята, като че виждаше гробниците под нея.

— Съкровище?

— Друг вид.

Тонът на гласа му, неподвижното му тяло я накараха да вдигне взор към него. И в сърцето му се прокрадна страх, леден и режещ.

— Не разбирам — сподели приглушено Ирен.

— Елфическата магия се предава от поколение на поколение. Не се появява случайно. Може би този народ е живял тук, забравен от света, от силите на доброто и злото. Може би са смятали, че това място е достатъчно отдалечено, за да се съхрани незасегнато от всичко външно; че войните ще върлуват другаде; че те самите ще се сражават другаде. — Той посочи с брадичка към един релеф на валгски воин. — А Южният континент ще остане в ръцете на смъртните. Ала през годините са смесвали кръвта си с човеците, създавайки народ, надарен с лечебна магия.

— Интересна теория — заключи дрезгаво Ирен. — Но не знаем дали в нея има истина.

— Ако искаш да запазиш нещо ценно в тайна, няма ли да го скриеш на някое видимо място? Където очакваш, че могъща сила би скочила да го защити? Цяла империя например. Няколко дори. Империи, непокорявани от завоеватели нито веднъж в историята си, които биха възхвалявали лечителите заради целебната им дарба, без да подозират какво съкровище е всъщност. Оръжие.

— Ние не убиваме.

— Не. — Кръвта на Каол изстиваше бавно. — Но всички лечителки тук… Съществува само още едно такова място на света. Бранено и закриляно от също толкова могъща сила.

— Доранел… елфическите лечители в Доранел.

Бранени от Майев. Яростно бранени от нея.

Майев, която се бе била в първата война. Срещу Валгите.

— Какво значи всичко това? — промълви Ирен.

Каол имаше чувството, че земята се изплъзва изпод краката му.

— Изпратиха ме тук, за да събера армия. Но започвам да се двоумя дали… дали някоя друга сила не ме води насам, за да взема нещо друго.

Тя пъхна ръка в неговата. Безмълвно обещание, за което щеше да мисли по-късно.

— Сигурно заради това преследват и мен — каза Ирен. — Ако Морат наистина има свой пратеник по тези земи… Явно не желаят да стигаме точно до това заключение. Чрез изцеляването ти.

Той стисна пръстите й.

— А онези свитъци в библиотеката… взети са оттук и само легендата говори за произхода им. За вероятния произход на лечителите от тези земи.

Тайната не се криеше в некропола, а в елфическия народ, който го бе построил.

— Свитъците — изстреля тя. — Ако намерим някой да ги… да ги преведе…

— В тях може да пише на какво са способни лечителите срещу Валгите.

Тя преглътна.

— Хафиза. Чудя се дали тя не знае истината за свитъците. Върховна лечителка не е просто висок пост, а извор на познания. Тя е жива библиотека, научила е от предците си неща, които никой друг в Торе не знае. — Ирен заусуква една къдрица около пръста си. — Струва си да й покажем някои от текстовете. Да проверим дали не са й познати.

Беше риск да споделят информацията с когото и да било друг, но в подобна ситуация бе оправдано. Каол кимна.

Нечий смях прониза тягостната тишина на оазиса.

Ирен пусна ръката му.

— Ще трябва да се усмихваме и да се позабавляваме с тях. И да тръгнем още призори.

— Веднага щом се върнем, ще изпратя вест на Несрин, че е време да се прибира. Не мисля, че можем да чакаме повече помощта на хагана.

— Пак ще пробваме да го убедим — заяви Ирен. Каол килна въпросително глава. — Ти ще трябва да спечелиш тази война, Каол. — Прошепна тя. — Каквато и роля да се полага на лечителите в нея.

Той погали бузата й с палец.

— Нямам намерение да я губя.

* * *

Не им беше лесно да се преструват, че не са попаднали на нещо толкова съдбовно. Или че находката им не ги бе разтърсила из основи.

На Хасар й омръзна да се къпе и се разпореди да преминат към музиката, танците и обяда. С това се занизаха дълги часове на излежаване под прохладната сянка, съпроводено със слушане на изпълненията на музикантите и ядене на цял куп деликатеси, които Ирен не можеше да си представи как бяха пренесли чак дотук.

А когато слънцето залезе, всички се пръснаха по шатрите си, за да се преоблекат за празничната вечеря. След откритието им с Каол Ирен се страхуваше да остане сама дори за миг, но все пак се освежи и облече лилавата прозирна рокля, която Хасар й бе подготвила.

Каол я чакаше пред шатрата.

Принцесата беше донесла дрехи и за него — в прекрасен тъмносин цвят, който подчертаваше златистия нюанс на кафявите му очи и приятния слънчев загар на кожата му.

Ирен се изчерви, когато погледът му обходи дълбокото й деколте и голата кожа, която ефирните дипли на роклята разкриваха от талията й. От бедрата й. По цялата материя бяха пришити сребристи и прозрачни мъниста, каращи я да блести като звездното нощно небе над тях.

Факли и фенери горяха навсякъде около извора, масите, диваните и дебелите възглавници, разпръснати по земята. Свиреше музика, а гостите вече се впускаха в пиршеството, превзело масите. Хасар седеше царствено на челното място, точно до брега на позлатения от факлите извор.

А когато забеляза Ирен, я привика с ръка. Също и Каол.

От дясната й страна имаше две свободни места. Ирен можеше да се закълне, че Каол ги преценяваше с всяка стъпка, сякаш очите му издирваха следи от заплахи и капани по самите столове, по хората отсреща, из оазиса наоколо. Ръката му докосна ивицата гола плът по гръбнака й — потвърждение, че всичко е наред.

— Да не мислиш, че ще забравя почетната си гостенка? — рече Хасар и я целуна по бузите.

Каол се поклони на принцесата, доколкото беше способен, и зае отреденото си място от другата страна на Ирен, опирайки бастуна си на масата.

— Днес беше прекрасен ден — отбеляза искрено Ирен. — Благодаря ти.

Хасар се умълча за момент, вперила необичайно разнежен поглед в нея.

— Съзнавам, че съм труден характер: и като принцеса, и като приятелка. — Тъмните й очи най-сетне се спряха върху тези на Ирен. — Но ти нито веднъж не ме накара да се чувствам такава.

Гърлото на Ирен се стегна от прямите й думи. Хасар килна глава и махна към тържеството наоколо.

— Това е най-малкото, с което мога да почета скъпата си приятелка.

Рения потупа нежно ръката на Хасар — сякаш в знак на одобрение и разбиране.

Ирен сведе глава и отвърна на принцесата:

— Нямам желание да общувам с лесни приятели. С лесни хора. Като че ли на тях ми е по-трудно да се доверя, пък и не ме привличат така.

Думите й подтикнаха Хасар да се усмихне. Тя се приведе към масата, за да се взре в Каол.

— Изглеждате очарователно, лорд Уестфол.

— А вие сте ослепителна, принцесо.

Колкото и красиво облечена да бе Хасар, никой не можеше да я нарече така с ръка на сърцето. Но тя прие комплимента с обичайната си котешка усмивка, която понякога напомняше на Ирен за онази непозната от Иниш — за нагласата й, че красотата е мимолетна, но силата… силата е далеч по-ценна.

Пиршеството продължи и на Ирен й се наложи да понесе официалния тост на Хасар — не толкова спонтанен, колкото думите й отпреди малко — в чест на „безценната й, предана, мъдра приятелка“. Все пак пи за свое здраве с всички гости. Каол също. Слугите обикаляха безшумно масата и често-често допълваха чашите им с вино и медовина.

Минаха цели трийсет минути, преди да изникне темата за войната.

Аргун я подхвана. С подигравателен тост за мир и спокойствие в тези смутни времена.

Ирен отпи от чашата си и се постара да прикрие изненадата си, когато Каол стори същото, и то с лека усмивка на лице.

Хасар продължи с размисли за Западната пустош: питала се дали, докато всички били толкова съсредоточени в източната част на континента, онези земи не били лесна плячка за евентуални завоеватели.

Каол просто сви рамене. Сякаш този следобед най-сетне бе достигнал някакво заключение за войната и ролята на хаганския род в нея.

Принцесата също го забеляза. И макар че уж празнуваха рожден ден, подхвана темата, все едно говореше на себе си:

— Може би Елин Галантиус трябва да довлече изтъкнатата си особа по нашите земи и да вземе един от братята ми за жених. Може би така ще ни убеди да участваме във войната. При положение че могъществото й остане в семейството…

Необузданият й огън, суровата й мощ… да останат на този континент, да се слеят с хаганската кръв и повече никога да не представляват заплаха.

— Е, разбира се, братята ми ще трябва да понесат съжителството с подобна персона — допълни Хасар, — но и те самите не са толкова малодушни, колкото вероятно предполагате.

Тя надзърна към Кашин, който май се преструваше, че не я чува, а Аргун изсумтя. Ирен се чудеше дали другите съзнаваха, че Кашин е способен да не допусне нито думичка от подигравките им до себе си, че никога не клъвваше на стръвта им просто защото не го интересуваше какви ги приказват.

Каол отговори на Хасар със същия мек тон:

— Колкото и да ми е любопитно да видя как Елин Галантиус би подходила към всички вас… — Тайнствена, многозначителна усмивка, подсказваща, че гледката наистина би му напълнила душата. Както и че Елин като нищо би ги превърнала в пионки от кървава игра. — Бракът не е вариант за нея.

Хасар вирна вежди.

— Бракът с мъж?

Рения я прониза с поглед, който принцесата игнорира.

Каол се засмя.

— С когото и да било. Освен с възлюбения й.

— Крал Дориан — провлачи Аргун, въртейки виното в чашата си. — Учуден съм, че тя понася именно него.

Каол се напрегна видимо, но поклати глава.

— Не. Друг принц. Другоземец и безкрайно могъщ.

Всички хагански потомци се сковаха. Дори Кашин надникна към тях.

— Ще бъдете ли така добър да задоволите любопитството ни? — подкани го Хасар с притъмнели очи, отпивайки глътка вино.

— Принц Роуан от рода на Белия трън от Доранел. Бивш командир от армията на кралица Майев и член на двора й.

Ирен можеше да се закълне, че всичката кръв се изцеди от лицето на Аргун.

— Елин Галантиус ще се омъжва за Роуан от рода на Белия трън?

Ако съдеше по тона, с който принцът изрече името… явно бе чувал за същия този Роуан.

Каол го беше споменавал неведнъж — Роуан, който бе успял да изцери голяма част от гръбначната му травма. Елфически принц. И възлюбен на Елин.

Каол сви рамене.

— Двамата са каранам и той положи кръвната клетва пред нея.

— Положил я е пред Майев — възрази Аргун.

Каол се облегна назад в стола си.

— Да. Но Елин принуди Майев да го освободи от нея, за да я положи пак. Пред очите й.

Аргун и Хасар се спогледаха.

— Как? — настоя да разбере принцът.

Каол кривна нагоре едното ъгълче на устата си.

— По същия начин, по който Елин постига всяка от целите си. — Веждите му подскочиха предизвикателно. — Обсади града на Майев с огън. А когато кралицата й каза, че Доранел бил изграден от камък, Елин просто отвърна, че народът й не е.

Ледена тръпка пропълзя по гръбнака на Ирен.

— Значи е кръвожадна, умопомрачена жена — отсъди сковано Хасар.

— Така ли? Нима някой друг е съумял да предизвика Майев и да си тръгне жив, камо ли да получи онова, което е желал?

— Щяла е да унищожи цял град заради един мъж — озъби се Хасар.

— Най-могъщият чистокръвен елф на света — изтъкна кротко Каол. — Ценна придобивка за всеки двор. Особено като се има предвид, че са толкова влюбени един в друг.

Макар и очите му да танцуваха, докато говореше, Ирен долови как нещо се обтегна в него при последните думи.

Аргун веднага се вкопчи в тях.

— Ако наистина са заедно от любов, то рискуват враговете им да нападнат него, за да си отмъстят на нея.

И той се ухили, като че вече обмисляше подобен вариант.

Каол изсумтя и принцът изопна гръб.

— Стискам палци на всеки, погнал Роуан от рода на Белия трън.

— Защото Елин ще го изпепели? — поинтересува се с отровно сладък глас Хасар.

Но Кашин й отговори преди Каол:

— Защото несъмнено Роуан от рода на Белия трън ще си тръгне жив от такъв сблъсък. Не нападателят му.

На масата се възцари кратко мълчание.

Докато Хасар не заяви:

— Е, щом Елин не може да представлява континента си, то може да спрем избора си другаде. — Тя се подсмихна на Кашин. — Може да се спрем на Ирен Тауърс вместо на кралицата.

— Аз нямам благородническа кръв — изстреля Ирен. — Нито кралска.

Хасар беше обезумяла.

— Сигурна съм, че лорд Уестфол, Ръката на краля, ще успее да ти осигури благородническа титла. Да те провъзгласи за графиня, дукеса или нещо такова. Е, ние ще си знаем, че си просто доячка, окичена с бижута, но ако си остане между нас… Убедена съм, че повечето от нас не биха имали нищо против скромния ти произход — сви рамене принцесата.

Беше сторила същото и с Рения — за Рения.

Насмешката се изпари от лицето на Каол.

— Струва ми се, че изведнъж решихте да участвате във войната, принцесо.

Хасар махна с ръка.

— Просто обмислям възможностите. — Погледът й прескочи между Ирен и Кашин и храната в стомаха на Ирен натежа като олово. — Винаги съм твърдяла, че бихте произвели толкова красиви деца.

— Ако бъдещият ви хаган ги остави живи.

— Малка подробност, с която бихме се справили впоследствие.

Кашин се приведе напред със стегнати челюсти.

— Виното е замъглило разсъдъка ти, сестро.

Хасар врътна очи.

— Но защо не? Ирен е неофициалната наследница на Торе. Това е влиятелна позиция. А ако лорд Уестфол благоволи да я удостои с титла… да поизлъже например, че случайно е узнал за благородническото й потекло, тя съвсем спокойно може да се омъжи за теб, Ка…

— Изключено! — отсече категорично Каол.

Лицето на Кашин пламна и той попита тихо:

— Защо, лорд Уестфол?

Каол се вторачи в него.

— Няма да се омъжи за вас!

Хасар се усмихна.

— Мисля, че дамата може да отговори сама.

На Ирен й се искаше да прекатури стола си назад и да потъне в извора. Да се спотаи на дъното му завинаги, вместо да погледне принца, чакащ отговора й, принцесата, подсмихваща се като демон, и лорда, чието лице тъмнееше от ярост.

Но ако предложението беше сериозно, ако само чрез него пълната войскова мощ на Южния континент щеше да им се притече на помощ във войната…

— Дори не се замисляй — процеди плашещо тихо Каол. — Тя говори глупости.

Някои от гостите ахнаха. Хасар се изсмя гръмко.

Аргун се озъби:

— Ще се отнасяте с уважение към сестра ми или отново ще се окажете без крака.

Каол не им обърна внимание. Ръцете на Ирен трепереха толкова силно, че ги скри под масата.

С този умисъл ли я беше довела принцесата — да я принуди да се съгласи с абсурдния й план, или това бе просто спонтанно хрумване, небрежна приумица, с която да дразни лорд Уестфол?

Каол като че ли беше на ръба да каже още нещо, да прогони тази нелепа идея от главата й, но се поколеба.

Не защото беше съгласен, осъзна Ирен, а защото искаше да й даде възможност сама да избере. До нея седеше мъж, свикнал да се разпорежда, да му се подчиняват. Ирен имаше чувството, че търпението и доверието бяха нова територия за него.

А тя му имаше пълно доверие. Вярваше, че ще направи необходимото. Ще намери начин да оцелее във войната — със собствена армия или чужда. Ако не постигнеше резултат тук, с този народ, щеше да отплава към други земи.

Ирен обходи с очи Хасар, Кашин и другите присъстващи. Някои се подсмихваха, други си разменяха възмутени погледи. Аргун изглеждаше най-отвратен от мисълта да омърсят така кръвта на семейството му.

Тя вярваше на Каол.

Но не и на хаганските потомци.

Ето защо се усмихна на Хасар, а сетне и на Кашин.

— Много сериозен разговор за рожден ден. Защо да избирам един мъж точно тази вечер, когато имам толкова красавци на разположение?

Можеше да се закълне, че Каол изтръпна от облекчение.

— Права си — изчурулика Хасар с вълча усмивка. Ирен се помъчи да не настръхне от невидимите хищнически зъби, които сякаш се подадоха измежду устните й. — Годежите са омразни разправии. Виж само клетата Дува, вързана за онова меланхолично, унило подобие на принц.

И така разговорът се насочи в друга насока. Ирен не посмя да надзърне към Кашин и останалите. Гледаше само в непрестанно допълваната си чаша, която редовно пресушаваше. И в Каол, който изглеждаше почти готов да протегне ръка през нея и да преобърне стола на Хасар в извора.

Но вечерята продължи, а Ирен продължи да пие — и очевидно не си даваше сметка колко точно е изпила, защото, когато стана след десерта, светът се залюля пред очите й и Каол я хвана за лакътя, макар че и той самият не изглеждаше особено стабилен на краката си.

— Май на Северния континент не държат на алкохол — изсумтя подигравателно Аргун.

Каол се засмя.

— Съветвам ви да не изказвате подобни наблюдения пред жител на Терасен.

— Е, сигурно когато живееш само сред сняг и овце, няма какво друго да правиш, освен да пиеш — смотолеви Аргун, отпуснат лежерно в стола си.

— Може и така да е — отвърна Каол, повеждайки Ирен към дърветата и шатрите с ръка през гърба й, — но съм убеден, че бихте се озовали под масата преди Елин Галантиус и Едион Ашривер.

— А може би под стол на колела? — подхвърли с ехидна усмивка Хасар.

Дали от виното, или от горещината, или от ръката на гърба й, или пък защото мъжът до нея толкова се беше борил, и то без нито веднъж да възроптае…

Ирен скочи към принцесата.

И ако Каол се бе отказал от намерението да бутне Хасар в извора зад нея, то Ирен нямаше подобни скрупули. В даден момент принцесата се подсмихваше змийски…

А в следващия краката, полите и бижутата й литнаха във въздуха и писъкът й отекна над дюните. Ирен я бе запратила заедно със стола във водата.

45

Ирен знаеше, че няма да остане между живите.

Разбра го в момента, в който Хасар пльосна в тъмната вода и всички скочиха на крака с викове и оръжия в ръце.

Каол мигновено я изтласка зад себе си и издърпа до средата собствения си меч — тя дори не го видя да посяга към него, преди да се озове в ръката му.

Изворът не беше дълбок и Хасар бързо се изправи, подгизнала и бясна, с оголени зъби и провиснала коса. Принцесата посочи бавно Ирен.

Никой не продума.

Тя продължи да я сочи и Ирен се приготви да чуе смъртната си присъда.

Щяха да убият първо нея, а сетне и Каол, задето бе опитал да я спаси.

Усети го как измерва с поглед стражите, принцовете, везирите. Всеки, който би им попречил да стигнат до конете, който би ги нападнал.

Иззад гърба й се разнесе тихо съскане.

Ирен надникна през рамо: Рения се държеше с една ръка за корема, а с другата беше запушила устата си, облещила очи към принцесата. В следващата секунда зави от смях.

Хасар се извърна към Рения, която просто я посочи с показалец и прихна още по-гръмогласно. От очите й шуртяха сълзи.

Кашин отметна глава назад и също избухна в кикот.

Ирен и Каол не смееха да помръднат.

Хасар избута слугата, който се хвърли в извора да й помогне, изкачи се по покрития с каменни плочи ръб и стрелна Ирен право в очите с огнения гняв на всички могъщи хагани преди нея.

Отново се спусна тишина.

Докато принцесата не изпръхтя:

— Вече започвах да се чудя дали някога ще демонстрираш истински характер.

После си тръгна, оставяйки мокра диря след себе си, а Рения пак се ухили.

Ирен надзърна към Каол и видя как пуска бавно дръжката на меча си. Как зениците му се свиват до нормалния си размер. Как осъзнава…

… че не им предстои да умрат.

— Е — рече приглушено Ирен, — май е време да си лягам.

Рения спря да хихика само колкото да отбележи:

— По-добре бягай, преди да се е върнала.

Ирен кимна, хвана Каол за китката и го поведе към дърветата, мрака и факлите.

Чудеше се дали смехът на Рения и Кашин не бе колкото неподправен, толкова и подарък за нея. Подарък за рождения й ден, с който бяха спасили и двама им от бесилото. Подарък от онези двама души, които най-добре знаеха колко смъртоносни могат да бъдат настроенията на Хасар.

А не се сещаше за по-хубав подарък от този да запази врата си здрав.

* * *

Лесно можеше да й се развика. Да попита как изобщо й е хрумнало да рискува живота си така лекомислено. Преди месеци щеше да го стори. Всъщност още му се въртеше в главата.

Дори след като влязоха в просторната й шатра, продължи да укротява инстинктите, изригнали у него в момента, когато онези стражи пристъпиха към тях, посягайки към мечовете си.

Една малка част от него беше безкрайно, неописуемо благодарна, че сред тях не съзря никого от мъжете, е които тренираше през последните седмици, че не му се наложи да взима подобно решение, да прекосява тази граница помежду им.

Но забеляза ужаса в очите на Ирен в мига, в който лечителката проумя какво ще се случи — какво щеше да се случи, ако любовницата на принцесата и Кашин не бяха разсели напрежението.

Каол знаеше, че Ирен го бе направила заради него.

Заради присмехулната, коварна обида.

А като я гледаше как кръстосва из шатрата, заобикаляйки дивани, маси и възглавници… си даваше сметка и за друго: Ирен съзнаваше какво предстои.

Той седна на валчестата странична облегалка на един фотьойл, опря бастуна си на него и зачака.

Ирен се завъртя към него, поразителна в лилавата си рокля, заради която краката му едва не се подкосиха, като я видя за пръв път пред шатрата й. Не само защото й стоеше прелестно, но и заради ивиците гола копринена кожа. Заради извивките на тялото й. Заради светлината и цвета й.

— Преди да ми се разкрещиш — подхвана тя, — ще кажа едно: тази ситуация е доказателство, че в никакъв случай не бива да се омъжвам за принц.

Каол скръсти ръце.

— Тъй като съм прекарал голяма част от живота си с принц, смея да твърдя точно обратното.

Тя махна с ръка и пак закрачи нервно.

— Знам, че беше глупаво.

— Крайно глупаво.

Ирен изсъска през зъби, ала не на него. А заради спомена. Заради изблика си.

— Не съжалявам.

Усмивка подръпна устните му.

— Едва ли някога ще забравя тази картинка.

Наистина нямаше. Как краката на Хасар щръкнаха над главата й, как лицето й се изкриви в писък точно преди да цопне във водата…

— Какво е това, което намираш за толкова забавно?!

— О, нищо. — Устните му се извиха още повече. — Просто ми е любопитно да наблюдавам как развихряш буйния си нрав срещу някой друг… вместо срещу мен.

— Нямам буен нрав.

Той вирна вежда.

— Познавам доста хора с буен нрав, а твоят, Ирен Тауърс, се нарежда сред най-зрелищните.

— Като на Елин Галантиус.

По лицето му пробяга сянка.

— Тя високо би оценила постъпката ти.

— Наистина ли ще се омъжва за елфическия принц?

— Може би. По всяка вероятност.

— Това… притеснява ли те?

И въпреки че питаше уж небрежно, с лечителската си маска на кротък интерес, той предпазливо подбра думите си.

— Елин беше много важна за мен. И все още е, макар и в друг смисъл. В началото… не ми бе лесно да променя мечтите си за бъдещето. Особено онези, свързани с нея.

Ирен килна глава и светлината от фенерите затанцува по изящните й къдрици.

— Защо?

— Защото, когато срещнах Елин, когато се влюбих в нея, тя не беше… Имаше друго име. Друга титла, друга самоличност. Отношенията ни се разпаднаха още преди да науча истината, но… май дълбоко в себе си подозирах. Като узнах коя е всъщност, вече усещах със сигурност, че ако трябваше да избирам между нея и Дориан…

— Никога не би напуснал Адарлан. Нито него.

Той плъзна умислено пръсти по гладкото дърво на бастуна до себе си.

— Струва ми се, че и тя го знаеше. Много преди мен. И все пак… Е, в крайна сметка си тръгна. Дълга история е, но замина сама за Вендлин. И там срещнала принц Роуан. Но от уважение към мен, защото не бяхме сложили истински край на връзката си, изчакала. И двамата изчакали. Като се върна в Рифтхолд с него, всичко помежду ни приключи. Официално. Грозно. И аз, и тя подходихме грешно, и просто… Помирихме се на раздяла преди няколко месеца. А те двамата заминаха заедно. Както трябва. Те са… Ако ги видиш един ден, сама ще разбереш. И тя като Хасар не е лесен характер. Елин плаши всички. — Той изсумтя. — Не и него. Според мен затова го е обикнала, колкото и да се е съпротивлявала на чувствата си. Роуан познава истинската й същност, и сегашната, и тази от миналото, но не се бои от нея.

Той притихна и Ирен се намеси:

— Ти обаче си се боял?

— Бяха… тежки времена за мен. Всичко, което познавах, бе потъпкано пред очите ми. Всичко. А тя… май й прехвърлих голяма част от вината. Започнах да я възприемам като чудовище.

— А чудовище ли е?

— Хм, зависи кой разказва историята. — Каол заби поглед в червено-зелените преплетени шарки на килима под ботушите си. — Но аз не смятам така. На никой друг не бих се доверил да води тази война. Единствено на Елин бих разчитал да надвие Морат. Дори не и на Дориан. Ако съществува начин за победа, тя ще го намери. Цената може да е висока, но ще я плати. — Той поклати глава. — Днес е рожденият ти ден. Трябва да си говорим за по-хубави неща.

Ирен не се усмихна.

— Чакал си я. Нали? Нищо че си знаел коя е всъщност.

Не го бе признавал даже пред себе си.

Гърлото му се стегна.

— Да.

Този път тя впери очи в килима под краката им.

— Но… но вече не я обичаш?

— Не — отвърна Каол повече от искрено. А след това добави тихо: — Нито пък Несрин.

Ирен вирна вежди, а той хвана бастуна си, изправи се с леко пъшкане и тръгна към нея. Лечителката у нея проследи всяко негово движение, стрелкайки очи към краката му, към корема му, към ръката му върху бастуна.

Каол спря на крачка от нея и извади малко вързопче от джоба си. Поднесе й го безмълвно в отворената си длан — купчинка черно кадифе, надиплено като дюните около оазиса.

— Какво е това?

Той просто протегна още малко ръката си.

— Нямаха подходяща кутийка, затова използвах парче плат…

Ирен го взе от дланта му и с леко разтреперани пръсти разгърна крайчетата на кадифеното парче, което бе носил със себе си цял ден.

Вдигна фината верижка и сребърният медальон заблещука на светлината от фенерите.

— Не мога да го приема — пророни с широко отворени очи.

— Ще се наложи — настоя той, а Ирен остави овалния медальон в дланта си, за да го огледа по-добре. — Гравираха инициалите ти на него.

Пръстите й вече проследяваха усуканите букви, които бе поръчал на бижутера в Антика да изпише от предната му страна. А като го обърна…

Ирен сложи ръка на гърлото си, точно върху белега.

— Планини. И морета — прошепна тя.

— За да не забравяш, че си ги изкачвала и прекосявала… че сама, съвсем сама си стигнала дотук.

От гърдите й се изтръгна тъничък смях — звук на искрена радост. Каол не желаеше да тълкува другата нотка в него.

— Намерих такъв с капаче — поясни вместо това, — за да държиш вътре нещото, което вечно носиш в джоба си. И да не го местиш постоянно от рокля в рокля. Каквото и да е то.

Изненада озари очите й.

— Знаеш за него?

— Не знам какво е, но виждам, че непрекъснато държиш нещо в джоба си.

Преценил бе, че трябва да е малко, ето защо избра медальона според неговия размер. Не беше забелязал да изпъква в джоба й или да натежава и беше сравнявал формата му с други предмети, които Ирен прибираше там, докато работеше по краката му — листчета, стъкленици. Може би кичур коса или малко камъче…

— Не е пищно като тържество в пустинята…

— Никой не ми е подарявал нещо, откакто бях на единайсет.

Отпреди смъртта на майка й.

— За рождения ден — додаде тя. — Аз…

Нахлузи фината сребърна верижка през главата си и брънките й се заплетоха в разкошните къдри около шията й. После извади буйната си коса от верижката и я разпиля върху гърдите си. На фона на медената й кожа медальонът приличаше на капка живак. Тя прокара фините си пръсти по гравираната му повърхност.

Когато вдигна глава и в очите й проблеснаха сълзи, гърдите на Каол се стегнаха.

— Благодаря ти — рече едва доловимо Ирен.

Той сви рамене, останал без думи.

Тя просто го доближи и той опита да се приготви за докосването й, преди ръцете й да обгърнат лицето му. Преди да прикове очи в неговите.

— Радвам се — промълви тя, — че не обичаш онази кралица. И Несрин.

Сърцето му тътнеше из всеки сантиметър от тялото му.

Ирен се надигна на пръсти и долепи нежно устни до неговите. Без да откъсва поглед от очите му.

Той прочете неизречените думи в него. И се зачуди дали тя разчиташе онези, които той не изричаше.

— Вечно ще го пазя — пророни тя и Каол знаеше, че не говори за медальона. Ръката й се спусна от лицето му и кацна върху гърдите му. Върху бушуващото му сърце. — Каквото и да сполети света. — Още една лека като перце целувка. — Колкото и океани, планини и гори да ни разделят.

Самообладанието му се прокъса като обтегнато въже. Той пусна бастуна си на земята и плъзна ръка през кръста й, погалвайки с палец ивицата гола кожа, която роклята разкриваше. Другата зарови в божествената й, тежка коса, обви с длан тила й и килна лицето й нагоре, за да се гмурне в пламналите й златистокафяви очи.

— И аз се радвам, че не ги обичам, Ирен Тауърс — прошепна върху устните й.

Сетне устата му се впи в нейната и тя я отвори за него. Копринената й топлина изтръгна дълбок стон от гърлото му.

Ръцете й се вкопчиха в косата му, в раменете му, запълзяха по гърдите му, по врата му. Сякаш не можеше да му се насити.

Каол се отдаде с наслада на алчните й пръсти и погали с език нейния, а въздишката й, когато се притисна към него…

Без да го е грижа, че накуцва и залита, той заотстъпва с нея към леглото, чиито бели чаршафи почти искряха на светлината от фенерите. Не го интересуваше, не и докато усещаше колко ефирна е роклята по тялото й, не и докато продължаваше да впива уста в нейната.

Коленете на Ирен се опряха в дюшека зад нея и тя откъсна устни от неговите само колкото да предупреди:

— Гърбът ти…

— Ще се справя.

Той наново покри устата й със своята и целувката й пак го възпламени неимоверно.

Негова. Тази жена беше негова, а никога досега не бе успявал да нарече нещо свое. Не бе пожелавал.

Не му достигаше воля да отлепи устни от нейните, за да я попита дали и тя го чувстваше като свой. Да й обясни, че вече знаеше собствения си отговор. И навярно го знаеше още от мига, в който Ирен влезе в онази всекидневна и го погледна без нито капка съжаление и тъга.

Той я побутна леко с бедрата си и тя му позволи да я положи на леглото нежно, почтително.

Ирен обаче далеч не подходи по същия начин, когато го издърпа върху себе си.

Каол се засмя до топлата кожа на шията й, по-мека от кадифе, а тя се втурна да се бори трескаво с копчетата и катарамите по дрехите му. Тялото й се гърчеше до неговото, а щом отпусна тежестта си отгоре й, когато всяка твърда част от него намери онези така изкусително меки местенца по нея…

Щеше да се взриви.

Ирен дишаше дрезгаво, пресекливо до ухото му, докато ръцете й дърпаха отчаяно ризата му, мъчеха се да докопат гърба му под нея.

— А аз мислех, че вече ти е писнало от гърба ми.

Тя затвори устата му с настойчива, дръзка целувка, която го накара да забрави думите за дълго време.

Да забрави името си, титлата си, всичко друго, освен нея.

Ирен.

Ирен.

Ирен.

Тя простена, когато Каол прокара ръка нагоре по бедрото й, оголвайки кожата под диплите на роклята й. Когато стори същото и с другия й крак, когато захапа нежно долната й устна и зарисува лениви кръгове с пръсти по красивите й бедра, започвайки от външната им страна… и оттам все по-навътре…

Ирен не му позволи да си играе с нея.

Ръката й откри онази пламнала част от него и цялото му тяло се подчини на допира й, на чувството. Не просто ръка, а ръката на Ирен…

Каол не можеше да разсъждава, не можеше да прави нищо друго, освен да я вкусва, да я докосва, да й се предаде напълно.

И все пак…

Намери думи. Успя да си припомни как се говори. Поне колкото да попита:

— Някога преди…

— Да. — Дрезгаво дихание. — Веднъж.

Той отблъсна прииждащия мрак, който сякаш изпъпли от белега на гърлото й. И го целуна. Плъзна език по него. После попита, изкачвайки устни нагоре по челюстта й:

— Искаш ли да…

— Продължавай.

Но той се насили да спре. Надигна се да я погледне в лицето, без да сваля ръце от гладките й бедра, още в плен на страстната й хватка.

— Това „да“ ли значи?

Очите на Ирен горяха със златен пламък.

— Да — промълви тя. Изправи се и го целуна нежно. Не леко и безплътно, а със сладост. С неподправеност. — Да.

Мощна тръпка разтърси тялото му и той сграбчи бедрото й, точно в началото на ханша й. Ирен се освободи, за да вдигне таза си към него, да провлачи тялото си по неговото. Да го усети през ефирната преграда на роклята. И нищо друго под нея.

Каол плъзна фината материя настрани, скупчвайки я около кръста й. И сведе глава, нетърпелив да напълни очите си, да я докосне, да я вкуси, да узнае какво бе онова, което караше Ирен Тауърс да загуби контрол…

— По-късно — примоли му се сипкаво тя. — По-късно.

Не можеше да й откаже нищо. Не и на жената, която държеше в красивите си ръце цялата му същност, всичко, останало му на света.

Затова съблече ризата си и панталона си с няколко по-сложни движения. Накрая свали и лилавата й рокля, захвърляйки я на оплетени парчета плат до леглото.

Ирен лежеше под него само по сребърния медальон. И Каол обходи с поглед всеки сантиметър от тялото й, останал без нито глътка дъх в гърдите си.

— Ще го пазя вечно — прошепна той, плъзвайки се в нея, бавно и надълбоко. Насладата се разля като вълна по гръбнака му. — Каквото и да сполети света. — Ирен обсипваше с целувки шията му, рамото му, челюстта му. — Колкото и океани, планини и гори да ни разделят.

Той впери очи в нейните, позволи й да опознае чувството. Позволи на самия себе си да свикне с усещането, че цялата земна ос се е изместила. И докато се взираше в прозорците към душата й, плувнали в светлина, се питаше дали и тя го долавя.

Ирен го целуна отново — отговор и безмълвна молба. А като откликна на движенията й, Каол осъзна, че тук, сред дюните и звездите… Тук, в сърцето на една чужда земя… Тук… с нея най-сетне беше у дома.

46

Това чувство я срина, разнищи я, възроди я.

Часове по-късно, отпуснала глава върху гърдите на Каол, заслушана в ритъма на сърцето му, Ирен още не знаеше как да опише случилото се помежду им. Не физическото единение, не талазите на удоволствие, а просто усещането да бъде с него. Да се озове на своето предопределено място в света.

Дори не бе подозирала, че може да се чувства така. Бързият й, не особено вълнуващ и мимолетен досег със секса от миналата есен далеч не я беше подтикнал да търси още. Този път обаче…

Каол се бе постарал да й достави наслада. Многократно. Преди той да открие своята.

А и нещата, които я караше да изпитва…

Не само с тялото си, но и с цялата си същност…

Тя притисна лениво устни към изваяните му, мускулести гърди, любувайки се на нежните линии, които чертаеше с пръсти по гръбнака й.

Изпълваха я спокойствие, радост, доволство, както и знанието, че каквото и да следваше по-нататък… Каол нямаше да се отдръпне. Нямаше да се прекърши. Ирен зарови лице в гърдите му.

Даваше си сметка, че е опасно да се отдава на подобни мисли. Наясно беше, че е прочел всичко в очите й, когато му поднесе сърцето си, без да отрони и дума. Ала гледайки медальона, който така грижовно й бе направил… Инициалите й бяха красиво гравирани, но планините и океанските вълни… Изумително творение на майстор бижутер от Антика.

— Не го постигнах съвсем сама — промълви до кожата му тя.

— Хмм?

Ирен плъзна пръсти по извивките на корема му, преди да се надигне на лакът, за да погледне лицето му в сумрака. Фенерите отдавна бяха изгаснали и над лагера се бе спуснала тишина, пропита от жуженето на насекомите по палмовите дървета.

— Не стигнах сама дотук. Планините прекосих сама, да, но моретата… Един човек ми помогна.

Интерес разбуди блажено притворените му очи.

— Така ли?

Тя хвана медальона с пръсти. Между изблиците на страст, когато бе станала, за да премести бастуна му на удобно разстояние от леглото, беше пъхнала малката бележка вътре. Събрала се бе идеално под капачето.

— Докато работех в Иниш, отчаяна, че никога няма да си тръгна, срещнах една непозната в хана. Тя беше… всичко, което аз не бях. Всичко, което бях забравила. Чакаше кораб и през трите си нощи там като че ли искаше местните отрепки да й се нахвърлят, абсолютно си търсеше боя. Но от мен седеше настрана. Една нощ останах да почистя пивницата и…

Ръката на Каол се напрегна върху гърба й, но той не каза нищо.

— Едни наемници, които ми бяха създавали неприятности по-рано същата вечер, ме пресрещнаха в тъмната уличка до хана.

Той застина до нея.

— Мисля, че… знам, че искаха да… — Тя се отърси от ледената хватка на ужаса, която я полази дори след толкова години. — Жената, или момичето, се намеси, преди даже да опитат. Тя… справи се с тях. А като приключи, ме научи на самоотбрана.

Ръката му отново замилва гърба й.

— Значи така си усвоила уменията.

Ирен прокара пръсти по белега на шията си.

— Но дойдоха други наемници, приятели на първите. Единият опря нож в гърлото ми, за да я накара да пусне оръжията си. Тя отказа. А аз използвах наученото от нея, за да го обезоръжа.

Каол подсвирна впечатлено и дъхът му развя косата й.

— Оказа се, че нарочно ме бе подложила на изпитание. Още в самото начало видяла втората група нападатели, но искала да натрупам истински опит в „контролирана среда“. За пръв път чувах такава нелепица. — До ден-днешен не можеше да прецени дали онази непозната беше гениална, или просто умопомрачена. А може би и двете. — Но тя ми каза… каза ми, че било по-добре да страдам по улиците на Антика, отколкото по тези на Иниш. И че ако искам да дойда тук, трябва да го сторя; че ако желая нещо, каквото и да било, трябва да си го взема. Каза ми да се боря за нещастния си живот.

Ирен отмести няколко кичура потна коса от очите му.

— Позакърпих я и тя пое по пътя си. А като се върнах в стаята си… открих кесия със злато. И златна брошка с рубин колкото яйце на червеношийка. За да си платя корабния билет дотук и таксата за обучение в Торе.

Той примигна изненадано. Тя прошепна с пресеклив глас:

— Мисля, че беше богиня. Не мога да си представя човек да извърши подобно нещо. Имам още малко злато, а брошката… Така и не я продадох. У мен е и до днес.

Каол стрелна свъсено медальона, сякаш се опасяваше, че не е улучил размера.

Ирен побърза да добави:

— Не това нося в джоба си. — Той вирна вежди. — Напуснах Иниш същата сутрин. Взех златото и брошката и се качих на кораба. Така че — да, прекосих онези планини сама, но Тясното море… — Тя проследи с показалец вълните, гравирани върху медальона. — Тясното море го прекосих с нейна помощ. Уча жените от Торе, защото тя ми заръча да споделям знанията си с всяка жена, готова да ме изслуша. Защото така поне донякъде й се отплащам за добрината.

Ирен провлачи палеца си по инициалите върху капачето на медальона.

— Така и не разбрах името й. Остави ми само бележка от две изречения. „За да стигнеш, където трябва — и малко отгоре. Светът се нуждае от повече лечители.“ Това държа в джоба си: мъничко парче хартия. И вече е тук. — Тя потупа с пръсти медальона. — Допускам, че звучи глупаво, но някак ми дава кураж. И днес, и в най-трудните дни от живота ми.

Каол отметна косата от челото й и го целуна.

— Изобщо не звучи глупаво. И която и да е била тя… Вечно ще съм й признателен.

— Аз също — пророни Ирен. Той впи устни в долната й челюст и пръстите на краката й се свиха. — Аз също.

47

Проходът между върховете близнаци на Дагул беше по-голям, отколкото изглеждаше.

Сякаш нямаше край и лъкатушеше като лабиринт между гигантските зъбери.

Несрин и Сартак не смееха да спрат.

На места паяжини заприщваха пътя им или надвисваха над тях, но те продължаваха напред, издирвайки излаз нагоре. Към някое място, откъдето Кадара можеше да ги издигне в небето.

Защото тук, долу, между скалните стени на тесния проход рукът нямаше да успее да ги достигне. За да се спасят, трябваше да се качат нависоко.

Несрин все още не си позволяваше да пусне Фалкан. Прекалено много неща можеха да се объркат, а ако разкриеха коза си на паяците… Не, рано бе да го използва.

И все пак се изкушаваше. Околните скали бяха гладки, неподходящи за катерене, и докато часове наред препускаха през прохода, хрипливото, тежко дишане на Сартак отекваше из каменния лабиринт.

Не беше в състояние да се катери. Та той едва стоеше прав, едва държеше меча си.

Несрин тичаше със зареден лък, готова да стреля зад всеки ъгъл. Често надзърташе и нагоре.

Проходът се оказваше толкова тесен в дадени моменти, че се налагаше да се провират между скалите, а от небето далеч-далеч над тях оставаше единствено смътна синя нишка.

Не говореха, пазеха силите си и стъпваха възможно най-леко по камънака.

Не че имаше значение. Несрин си даваше сметка, че няма.

Бяха им заложили капан, а те бяха попаднали право в него. Каранкуи знаеха къде са. И вероятно ги следваха невъзмутимо, тласкайки ги в желаната посока.

От часове не бяха чували бумтежа от крилете на Кадара.

А и дневната светлина вече гаснеше.

Спуснеше ли се мрак, притъмнееше ли твърде много проходът… Несрин притисна с длан Фалкан, намиращ се все още в джоба й. Настъпеше ли нощ, вече щеше да го използва.

Провряха се през някаква неимоверно тясна пролука между две почти опрени една в друга канари.

— Би трябвало да наближаваме края — изпъшка Сартак зад нея.

Тя обаче не вярваше паяците да са толкова глупави, че да ги пуснат необезпокоявано от другия край, и то право в ноктите на Кадара. Ако раненият рук изобщо можеше да се издигне с двама им.

Ето защо продължи безмълвно напред, където проходът се разширяваше малко. Продължи, броейки глътките си въздух, тъй като навярно й бяха последни…

Подобна нагласа не помагаше на никого. Това лято, когато вълната от стъкло полетя към нея, се бе изправила очи в очи със смъртта. И въпреки всичко беше оцеляла.

Можеше пък да й провърви отново.

Сартак се препъна зад нея, дишайки учестено. Вода. Имаха отчайваща нужда от вода — и превръзки за раните му. Дори паяците да не ги заловяха, обезводняването в сухия проход щеше да им коства живота. Далеч по-рано, преди Еридун да им се притекат на помощ.

Несрин се насилваше да се движи напред стъпка по стъпка. Пътеката пак се стесняваше и скалите ги притискаха като менгеме. Промуши се странично през някаква пролука, стържейки по гладкия камък с мечовете си.

Сартак изстена и изруга болезнено:

— Заклещих се!

Тя се извърна и наистина го видя приклещен назад — солидните му гърди и рамене опираха плътно в скалите. Той се помъчи да се избута напред и от раните му шурна нова кръв.

— Спри! — нареди му тя. — Спри и пробвай да се измъкнеш в обратната посока.

Нямаше друг изход, нито пък откъде да се изкатерят, но ако махнеха оръжията му…

Тъмните му очи срещнаха нейните. И Несрин прочете думите, които се зараждаха в тях.

Продължавай сама.

— Сартак — промълви тя.

И тогава го чуха.

Дращене на нокти по камък. Множество щъкащи крака.

Идваха зад тях, приближаваха.

Несрин сграбчи ръката на принца и го задърпа.

— Избутай се! — настоя задъхано. — Избутай се!

Той изпуфтя от болка, вените по шията му изскочиха от напъна, докато ботушите му се пързаляха по рехавите скали отдолу…

Тя заби крака в тях, стисна зъби и наново посегна да го издърпа към себе си.

Трак, трак, трак…

— По-силно! — подкани го.

Сартак килна глава, полагайки усилия да се отблъсне от приклещилата го скала.

— Ех, че хубав къс месо е новият ни гост! — изсъска мелодичен женски глас. — Толкова е голям, че дори не може да мине през прохода. О, как ще пируваме само!

Несрин не спираше да дърпа, макар ръката й да се изплъзваше от неговата заради потта и кръвта, стичаща се и от двама им. Вкопчила се бе толкова здраво в китката му, че долови как костите му се разместват под хватката й…

— Върви — каза той, напрягайки за сетен път сили. — Спасявай се.

Фалкан мърдаше в джоба й, опитваше се да излезе. Ала скалите така притискаха гърдите й, че дори той не можеше да подаде глава…

— Каква прелестна двойка! — обади се пак женският глас. — Косата й проблясва като безлунна нощ. Ще заведем и двама ви в дома ни като почетни гости.

От гърлото на Несрин се изтръгна вопъл.

— Моля ви… — отрони жално, взирайки се в скалния ръб високо над тях, в извитите рогове на върховете. И се зае наново да тегли ръката на Сартак. — Моля ви! — Умоляваше тях… когото и да било.

Ала по лицето на принца се разля спокойствие. Плашещо спокойствие.

Той спря да бута, спря да се напъва.

Несрин поклати глава и пак задърпа ръката му.

Сартак не помръдваше. Нито със сантиметър.

Тъмните му очи се вторачиха в нейните. И в тях не се таеше страх.

Каза й с ясен, равен глас:

— Още като чух разказите на шпионите ни за теб… Неустрашимата балрунска жена от Адарлан. Стрелата на Неит. Още тогава разбрах…

Тя зарида, продължавайки да тегли ръката му.

Сартак й се усмихна нежно. Ласкаво. По начин, който досега не бе съзирала.

— Обикнах те още преди да те зърна — довърши той.

— Моля те — проплака Несрин.

Сартак стисна ръката й.

— Ще ми се да имахме повече време заедно.

Зад него се разнесе съскане, надигна се лъскаво черно туловище…

И в следващия миг принцът изчезна. Изтръгнаха го от ръцете й.

Сякаш изобщо не бе съществувал.

* * *

Несрин едва виждаше през сълзите си, докато се провираше през тесния проход. Докато препускаше по камънаците с обтегнат лък и непоколебими нозе.

Спасявай се! Думите му отекваха като песен в кръвта й, в костите й.

Спасявай се и намери помощ…

Проходът най-накрая я изведе в по-широко пространство. Тя изскочи задъхана от менгемето, приклещвало досега гърдите й. Дланите й още бяха покрити с кръвта на Сартак, лицето му още плуваше пред очите й…

Напред пътят се извиваше в чупка и тя се запрепъва към нея, насочвайки ръка към джоба, от който Фалкан вече подаваше глава. Като го видя, простена… и простена пак, когато зад гърба й се разнесе съскане и дращене по камък.

Край. Всичко приключваше и тя бе отговорна за смъртта му. Изобщо не биваше да тръгва, не биваше да предприема нищо…

Хукна към завоя, разпръсквайки късчета шисти с ботушите си.

Ще заведем и двама ви в дома ни като почетни гости…

Живи. Паякът явно имаше намерение да ги отведе живи и леговището си. Поне преди да започне пиршеството. И ако говореше истината…

Несрин залепи длан върху гърчещия се Фалкан и той изпи сука сърдито.

Тя обаче му отвърна спотаено, подобно на шумоленето на вятъра из тревата:

— Още не. Още не, приятелю.

Сетне забави крачка и спря на място, за да му прошушне плана си.

* * *

Каранкуи дори не се помъчиха да ги нападнат изневиделица.

Изникнаха иззад извивката на прохода със злокобен смях и съскане.

И застинаха, зървайки Несрин на колене. Мирисът на кръв от раните по ръцете и ключиците й изпълваше въздуха помежду им. Паяците забелязаха разпръснатите край нея дребни парчета шисти, както и червените пръски по тях.

Сякаш се бе строполила тежко. И нямаше сили да продължи напред.

Обградиха я, общувайки помежду си с тракащи, цвърчащи звуци. Стена от древни, вонящи крайници, остри зъби и издути, обли кореми. И очи. Безчет очи, запечатали собственото й отражение.

Треперенето й не бе престорено.

— Жалко, че не ни позабавлява повече — оплака се единият.

— После ще се реваншира — увери го друг.

Несрин затрепери още по-силно.

Трети въздъхна:

— Колко свежо ухае кръвта й. На чисто.

— М-моля ви — подхвана тя.

Паяците се изсмяха насреща й.

И онзи зад нея й налетя.

Прикова я към шистовата повърхност на прохода и нащърбената скала наряза лицето й, ръцете й. Несрин изпищя, когато наточените му нокти се вкопчиха в гърба й. Изпищя, щом надникна през рамо и видя уродливите му паяжинни брадавици, провиснали точно над краката й.

Надзърна секунда, преди паякът да изстреля копринените си нишки от тях. За да я оплете в плътен пашкул.

48

Несрин се свести, усещайки някакво пронизващо хапане.

Понечи да подскочи с писък…

Ала го потисна веднага щом долови малките зъбки, погризващи леко шията й, ухото й. За да я събудят.

Фалкан. Тя изтръпна. Главата й пулсираше болезнено. В гърлото й се напластяваше горчива жлъчка.

Не хапеше главата й, а дебелите, смърдящи нишки, усукани около цялото й тяло. А пещерата, в която бе попаднала…

Не, не пещера. Покрит участък от прохода. Смътно осветен от луната.

Тя обходи с очи мрака от двете си страни, каменния свод над тях, широк не повече от десетина метра…

И го забеляза. Проснат на земята недалеч от нея, обгърнат от шията до краката с коприна. Лицето му беше покрито със засъхнала кръв, очите му — затворени.

Гърдите му се издигаха и спадаха.

Тя потрепери от напъна да заглуши вопъла, канещ се да напусне гърдите й, докато Фалкан щъкаше надолу по тялото й, прегризвайки паяжината със свирепите си зъби.

Нямаше нужда да го пришпорва. Вместо това огледа празния проход, бледите звезди отвъд него.

Където и да се намираха… беше различно.

Скалите бяха гладки. Почти излъскани. И по тях бяха изсечени безброй релефи, древни и примитивни.

Хамелеонът продължаваше да гризе, освобождавайки я от пашкула нишка по нишка.

— Сартак — осмели се да промълви Несрин. — Сартак.

Принцът не помръдна.

Откъм входа проехтя тракане.

— Спри — прошепна на Фалкан. — Спри!

Хамелеонът прекъсна спускането си по гърба й и се долепи до кожения й жакет. Сянка, по-тъмна от нощта, изплува иззад ъгъла. Нямаше представа откъде идва — дали още се намираха в същия проход, или по склоновете на друг връх.

Този паяк бе малко по-едър от останалите. По-черен. Като че дори звездната светлина не дръзваше да го докосне.

И се закова на място, срещайки погледа на Несрин.

Тя опита да овладее дишането си, да измисли нещо, с което да спечели време на Сартак и Фалкан…

— Значи, вие сте тези, които си търсят гибелта из забравени места — рече паякът каранкуи на халха с красив, звънлив глас.

Несрин преглътна веднъж, втори път, мъчейки се да овлажни сухия си като пергамент език, ала напразно. Накрая все пак смогна да изграчи:

— Да.

— И какво издирвате?

Фалкан я драсна предупредително по гърба. Трябваше да отвлече вниманието на женския паяк, докато той гризеше.

Несрин изстреля:

— Нае ни един търговец, сключил сделка с посестримите ви от Севера, стигийските паяци…

— Посестрими! — изсъска паякът. — Може да са от нашата кръв, но не са ни сестри по душа. Милозливи глупачки, които търгуват с простосмъртни, вместо да ви изяждат.

Ръцете на Несрин се тресяха зад гърба й.

— З-затова ни изпраща. Останал разочарован от тях. С-само петнели легендите… — Нямаше представа какво се лее от устата й. — Иска да се срещне с вас, да провери дали вие не бихте желали да т-т-търгувате с него.

Фалкан докосна ръката й за подкрепа.

— Да търгуваме? Нямаме с какво да търгуваме, освен с човешки кости.

— Нямате паякова коприна?

— Не. Но обичаме да вкусваме мечтите ви, годините ви. Преди да ви погубим.

Дали вече го бяха причинили на Сартак? Затова ли не помръдваше? Докато нишките зад гърба й се късаха бавно, една по една, Несрин се насили да попита:

— Тогава… тогава какво правите тук?

Паякът пристъпи напред и тя се изопна в готовност. Съществото обаче вдигна един от слабите си, завършващи с нокът крайници, за да посочи някаква изсечена стена.

— Чакаме.

И когато очите й се приспособиха към сумрака, Несрин съзря онова, което й бе показал паякът.

Релеф върху сводеста порта — портал.

Под него стоеше фигура, загърната в пелерина.

Тя присви очи, опитвайки се да я разпознае.

— К-кого чакате?

Хоулун бе споменала, че някога Валгите били минали през тези земи…

Паякът изтупа прахоляка от каменната фигура, разкривайки дългата й, буйна коса. А онова, което бе взела за пелерина… се оказваше рокля.

— Кралицата ни — отвърна паякът. — Чакаме Нейно Мрачно Величество да се завърне.

— Не… не Ераван?

Хоулун им беше казала, че каранкуи се кланят на мрачна корона…

Паякът се изплю и отровата кацна близо до оплетените крака на Сартак.

— За нищо на света!

— Тогава коя…

— Чакаме Кралицата на Валгите — измърка паякът, погалвайки релефа с крайник. — На този свят я наричате Майев.

49

Кралица на Валгите.

— Майев е Кралица на елфите — намеси се предпазливо Несрин.

Паякът се засмя гърлено, злокобно.

— Така ги е накарала да вярват.

Мисли, мисли, мисли!

— Колко… колко велика и могъща кралица трябва да е — запелтечи тя, — за да властва и над едните, и над другите. — Фалкан гризеше трескаво и нишките бавно, съвсем бавно се отпускаха. — Ще… ще ми разкажеш ли историята?

Каранкуи впери очи в нея, бездънни като ада.

— С истории няма да си откупиш живота, смъртнице.

— З-знам. — Тя затрепери още повече, а думите се заизливаха сами от устата й. — Но историите… винаги съм обичала истории. Особено за тези земи. Ветрогонка, така ме наричаше майка ми, защото все тръгвах, накъдето вятърът ме отнесеше, все легенди ми бяха в главата. И ето… вятърът ме доведе тук. За да чуя последната история в живота си, ако ти благоволиш. Преди да срещна края си.

Паякът се умълча за секунда. И за още една. После се настани под портала, изсечен в скалата — Портата на Уирда.

— Нека ти бъде прощален подарък тогава. Заради смелостта да го поискаш от мен.

Несрин не отговори. Грохотът на сърцето й отекваше във всяка частица от тялото й.

— Преди много време — подхвана тихо паякът с красивия си глас, — в един друг свят съществуваше земя на мрак, студ и вятър. Над нея властваха трима крале, повелители на сенките и болката. Братя. Светът не се бе родил такъв, ала те водеха чудовищна война. Война на войните. И накрая тримата крале завладяха света. Превърнаха го в пустош, в рай за обитателите на мрака. Равни по сила, те господстваха над него цели хиляда години, пръснаха синовете и дъщерите си по тези земи, за да си осигурят дълговековната власт. Докато не се появи кралица, чиято мощ бе като съвършено нова, тъмна песен, проехтяла в света им. Чудни неща твореше с нея, чудни кошмари…

Паякът въздъхна.

— И тримата крале копнееха по нея. Преследваха я, ухажваха я. Но тя благоволи да се съюзи само с единия, най-всесилния сред тях.

— Ераван — пророни Несрин.

— Не. С Оркус, най-възрастния от валгските крале. Венчаха се, но Майев не намери покой. Дълги часове кралицата ни размишляваше върху загадките на този свят, на други светове. И благодарение на силата си съумя да ги прозре, да проникне отвъд булото между световете. Да зърне земи, изтъкани от зеленина, песни и светлина. — Паякът се изплю, сякаш дори мисълта го отвращаваше. — Един ден, докато Оркус гостуваше на братята си, тя се устреми по пътеката между световете. Напусна своя и проникна в съседния.

Кръвта на Несрин се смрази.

— К-как?

— От много време изучаваше пролуките между световете. Знаеше, че подобни порти се отварят на произволни места или пък с правилните заклинания. — Тъмните очи на паяка просветнаха. — Ние, обичните й прислужници, я последвахме. Дойдохме с нея на тази… територия. Точно тук.

Несрин надникна към излъсканата скала. Дори Фалкан като че ли поспря гризането си, за да погледне.

— Тя ни заповяда да останем, за да пазим портата, в случай че някой се втурнеше по дирите й. Решила бе, че не желае да се връща при съпруга си в онзи свят. Ето защо пое по този и оттогава вятърът ни носи единствено мълви за нея от сестрите ни и от по-далечните ни родственици.

Паякът замлъкна.

— Какви мълви? — подкани го да поясни Несрин.

— Че Оркус пристигнал заедно с братята си. Узнал как съпругата му успяла да избяга в този свят, ала надскочил дори нейното постижение: намерил начин да контролира портата между световете. Създал ключове, които споделил с братята си. Три ключа за тримата крале. Тръгнали да я издирват от свят на свят, отваряли порти, запращали отвъд тях армиите си и сеели разруха навред. Докато не стигнали дотук.

Несрин едва си пое дъх, за да попита:

— И я открили?

— Не — каза паякът със странна усмивка в гласа. — Защото Нейно Мрачно Величество напуснала тези планини, намерила си друга земя и се приготвила за тях… наясно била, че някой ден ще я намерят. Скрила се пред очите на всички. В странствата си обаче попаднала сред прекрасен, почти безсмъртен народ, управляван от две кралици сестри.

Маб и Мора. Свещени богове…

— С помощта на силите си проникнала в съзнанията им. Накарала ги да повярват, че имат трета сестра, по-голяма и властваща над тях. Три кралици. За тримата крале, за които знаела, че ще я издирят някой ден. Като се върнали в двореца им, превзела умовете и на всички придворни. И на всеки посетител оттогава втълпявала, че трета кралица съществувала открай време, открай време господствала над земите им. Проявял ли някой неблагоразумието да се опълчи на владичеството й, домогвала се до начин да го погуби.

Дяволски кикот.

Несрин бе чувала легендите за тъмната, потайна сила на Майев — за мрачната й мощ, способна да погълне звездите. Чувала беше, че Майев не господства с елфически облик, а само с гибелната си тъмнина. И отдавна била надживяла всеки елф, съществувал някога. Дългият й живот можеше да се мери само с този на… Ераван.

Валгски живот. За валгска кралица.

Паякът пак се умълча. Фалкан почти достигаше ръцете й, но още не ги бе освободил.

— Значи, валгските крале пристигнали, но така и не разбрали кой воювал срещу тях? — поинтересува се Несрин.

— О, да — измърка доволно каранкуи. — Глупците не я разпознали в елфическото й тяло. И тя използвала неведението им срещу тях. Защото знаела как да ги надвие, как са устроени армиите им. А като научила как били стигнали до този свят, за ключовете им… решила да си ги присвои. Да прокуди кралете, да ги убие, ако трябва, и да използва ключовете в този свят. И в други. Естествено, смогнала да ги вземе. А сетне се обградила с елфически воини, за да не можел никой да любопитства откъде знаела толкова много. О, умната ни кралица ги убедила, че й шепнели духове от отвъдното, но… всъщност някога тя самата управляваше военните им лагери. Познаваше всеки ход на кралете. И така, откраднала ключовете, изпратила двама от валгските крале, включително Оркус, обратно в техния свят, но преди да погне третия, най-младия, който силно обичал братята си, ключовете й били отнети.

Паякът изсъска.

— От Бранън — промълви Несрин.

— Да, огнения крал. Той зърнал мрака в нея, но не го разпознал. Подозирал нещо, но бил срещал само мъже Валги. Войниците, принцовете и кралете им. Не предполагал, че жена… Колко различна, колко удивителна е жената Валг! Дори него съумяла да заблуди. Намерила пътеки към съзнанието му и му попречила да проумее истината. — Поредният пронизителен, прелестен смях. — Дори сега, когато всичко би трябвало да е ясно на натрапническия му дух, който вечно се меси в делата на живите… Дори сега не знае. Недоумява каква участ го грози. Да, него и всички останали.

Стомахът на Несрин се преобърна. Елин. Каква участ грозеше Елин…

— И макар да не разкрил корените на кралицата ни, някак научил, че огънят му… Майев се бояла от огъня му. Като всички истински Валги. — Несрин скъта това зрънце информация в паметта си. — Напуснал онези земи и издигнал кралството си надалеч, а тя далновидно започнала да гради отбранителните си сили, за да бъде готова, ако Ераван въстанел отново, съзнавайки, че кралицата, която издирвал толкова време с братята си, заради която помитали цели светове, обитавала именно този. И командвала елфически армии, чиято мощ можела да отприщи срещу него всеки момент.

Паяжини. Майев плетеше паяжини досущ като прислужниците си.

Фалкан достигна ръцете на Несрин и загриза нишките около тях. Сартак още лежеше в несвяст опасно близо до паяка.

— И вие хиляди години чакате да се завърне в тази планина?

— Тя ни нареди да охраняваме прохода, да браним портала. Така и правим. И ще продължим да го вършим, докато наново не ни призове до себе си.

Главата й се въртеше. Майев… но щеше да мисли за нея по-късно. Ако оцелееха…

Несрин размаха пръсти, давайки знак на Фалкан.

С тихи стъпки хамелеонът заситни по сенките към най-гъстия мрак.

— Е, вече знаеш защо Черната стража обитава тези земи. — Паякът се надигна с едно мощно движение. — Дано си останала доволна от последната си история на този свят, Ветрогонке.

Каранкуи закрачи към нея, а Несрин отвори уста, въртейки трескаво китки зад гърба си…

— Сестро — изсъска откъм мрака женски глас. — Сестро, трябва да ти кажа нещо.

Паякът спря и извърна издутото си тяло към сводестия вход.

— Какво?

— Изникна затруднение, сестро — рече с нотка на страх другата твар. — Заплаха.

По-големият паяк се спусна с дългите си крайници към родственицата си и заповяда:

— Говори!

— Руки на северния хоризонт. Поне двайсетина…

Паякът просъска:

— Наглеждайте простосмъртните. Аз ще се справя с птиците.

Тракане на ноктести крака, хрущене на шисти. Несрин сви болезнените си пръсти с разтуптяно сърце.

— Сартак — сподави тя.

Очите му се отвориха. Будни. Спокойни.

Другият паяк, по-дребен от главатарката, допълзя в скалния заслон. Сартак напрегна рамене, като че се канеше да разкъса копринения си пашкул.

Ала паякът прошепна:

— Побързайте!

50

Сартак се отпусна, чувайки гласа на Фалкан от противната уста на каранкуи.

Несрин изхлузи ръце от паяжината и едва преглътна стона си, когато нишките се впиха в кожата й. Устата и езикът на хамелеона сигурно бяха в рани…

Тя надникна към паяка, който стоеше над Сартак и срязваше внимателно с нокти като щипци копринените жилки около принца. Наистина кървяха.

— По-бързо — пошушна хамелеонът. — Оръжията ви са в онзи ъгъл.

Несрин съзря бледото отражение на звездната светлина по извивката на лъка си, по голото сребро на астерионския си меч.

Фалкан преряза пашкула на Сартак и принцът се изтръгна от разхлабените нишки. Изправи се и залитна, подпирайки ръка в скалата. Целият беше облян в кръв…

Въпреки това се спусна към нея и заразкъсва с ръце паяжината по краката й.

— Ранена ли си?

— По-бързо — настоя Фалкан, вперил взор във входа зад тях. — Скоро ще разбере, че никой не идва.

Сартак освободи краката на Несрин и й помогна да се изправи.

— Чу ли какво каза за Майев…

— О, да, чух — процеди той, когато скочиха към оръжията си. Подаде й лъка с колчана и елфическия меч. Сетне грабна астерионските си кинжали и приглушено попита Фалкан: — Накъде?

Хамелеонът защъка напред покрай релефа на Майев.

— Насам. Скалният склон е по-полегат. Намираме се от другата страна на прохода. Ако се изкачим достатъчно нависоко…

— Виждал ли си скоро Кадара?

— Не — отвърна Фалкан. — Но…

Дори не го изслушаха — изнизаха се тихо през свода и се озоваха в прохода, облян в звездна светлина. И наистина — рид от рехави скали се издигаше от земята като пътека към звездите.

Изкачили бяха едва половината от хлъзгавия склон, следвани от тъмната сянка на Фалкан, когато откъм планината ги застигна пронизителен писък. Небето обаче беше празно, нямаше и следа от Кадара…

— Огън — пророни Несрин, докато пъплеха към върха на рида. — Паякът каза, че всички Валги се плашели от огън. Следователно и тях ги е страх от огън. — Защото каранкуи, похитителите на животи, на души… бяха не по-малко Валги от Ераван. Произлизаха от същата пъклена дупка. — Извади кремъка от джоба си. — Нареди тя на принца.

— И какво да запаля с него? — Погледът му се плъзна към стрелите на гърба й и тримата спряха на тесния, извит като рог връх на рида. — Тук сме в капан. — Той впери очи в небето. — Може да не постигнем нищо.

Несрин извади една стрела, преметна лъка си през рамо и откъсна ивица плат от ризата под кожения си жакет. Раздели парчето на две и омота едната част около пръчката на стрелата.

— Нужни са ни подпалки — заяви, когато Сартак измъкна кремъка от предния джоб на жакета си.

Проблесна нож и след миг частица от плитката на принца се озова в разтворената му длан.

Тя не се поколеба. Просто усука косата около плата и му поднесе стрелата, а той зачука кремъка отново и отново. Литнаха искри…

И едва успя да подпали плитката. Тъкмо когато мрачно петно се разля в прохода под тях. Талазът от паяци се устреми нагоре по хълма. Бяха поне двайсетина.

Несрин зареди стрелата, натегна тетивата и се прицели нагоре.

Не директно към тях, а към небето, за да прониже огънят замръзналото му було.

Паяците спряха, загледани как стрелата достига зенита си и се насочва надолу, надолу…

— Още една — настоя Несрин и омота второто парче плат около острието на следващата стрела.

В колчана й оставаха едва три. Сартак отряза поредна част от плитката си, усуквайки я около върха. Удари кремъка, хвръкнаха искри и докато първата стрела се носеше стремглаво към паяците, докато черните твари се разпръсваха, за да й избягат, Несрин изстреля втората.

Паяците бяха толкова съсредоточени в небето, че не поглеждаха напред.

Най-големият, онзи, който й бе разказал историята на Майев, също се взираше в заплахата отгоре.

И горящата стрела на Несрин се заби право в корема му. Писъкът на главатарката разтърси камъните под краката им.

— Още една — промълви Несрин и се пресегна за трета стрела, а Сартак се зае да разкъсва собствената си риза. — Побързай!

Нямаше къде да избягат, нито къде да се отбраняват.

— Преобрази се — нареди тя на Фалкан, който наблюдаваше втрещено паниката под тях. Главатарката вече пищеше на поданиците си да угасят огъня върху корема й. — Ако можеш да се преобразиш в нещо, стори го сега!

Хамелеонът извърна отвратителното си паяшко лице към тях. Сартак отряза още едно парче от плитката си и го намота около острието на третата й стрела.

— Ще ги задържа — обяви Фалкан.

Пръснаха се искри, лумна пламък.

— Ще те помоля за една услуга, капитане — каза й хамелеонът.

Време. Нямаха време…

— Когато бях на седем, по-големият ми брат се сдоби с незаконородена дъщеря от една бедна жена от Рифтхолд. Заряза ги и двете. Оттогава минаха двайсет години и щом пораснах достатъчно, че да замина за града, където търгувах, започнах да я търся. След няколко години открих майката. Беше на смъртния си одър. Едва смогна да ми обясни, че изритала момичето на улицата. И вече не знаела къде е племенницата ми. Не я интересуваше. Умря, преди да ми каже името й.

Несрин се прицели с разтреперани ръце към паяка, който опитваше да заобиколи горящата си посестрима.

— Побързай — предупреди я Сартак.

Фалкан додаде:

— Ако е жива, ако е станала голям човек, може и тя да носи в себе си хамелеонската дарба. Не че има значение. Важното е… Тя е цялото ми семейство. Друго нямам. Търся я от дълго време.

Несрин изстреля третата стрела. Един паяк изпищя. Околните се отдръпнаха.

— Намери я — довърши Фалкан, пристъпвайки към страшилищата, извиращи като черен катран под краката им. — Наследството ми е изцяло нейно. Предадох я приживе. Но няма да я предам в смъртта си.

Несрин отвори недоумяващо уста и думите почти изригнаха от нея…

Но Фалкан вече препускаше надолу по склона. Право към редицата горящи паяци.

Сартак я хвана за лакътя, сочейки към стръмния склон от другата страна на малкия връх.

— Това…

В първия момент стоеше права, а в следващия той я блъсна назад и мечът му изсвистя във въздуха.

Тя залитна и разпери ръце да запази равновесие, светкавично осъзнала какво се катереше по другия склон на рида. Паякът изсъска насреща им. От гигантските му зъби капеше отрова по скалата.

Чудовището атакува Сартак с предните си два крака.

Той се изплъзна на единия и замахна с меча си.

Плисна черна кръв и паякът изпищя, но успя да забие нокътя на втория си крак в бедрото на принца.

Четвъртата стрела на Несрин се прикова в едното око на паяка. Миг по-късно полетя и петата, последната, насочена към отворената в крясък уста на паяка.

Той я хвана с челюсти и я пречупи на две.

Несрин пусна лъка и извади елфическия си меч.

Паякът изсъска насреща му.

Несрин застана между него и Сартак. Далеч под тях каранкуи надаваха панически вой. Тя не посмя да надникне към онова, което им причиняваше Фалкан. Не провери и дали още се биеше.

Острието на меча й блестеше като лъч лунна светлина между нея и паяка.

Съществото стори крачка напред. Несрин предприе една назад. Сартак още се мъчеше да се изправи до нея.

— Ще ви накарам да се молите за смърт! — изсъска яростно паякът, пристъпвайки към тях.

Приклекна, готов за атака.

Това може да е последният ти удар, замахни добре…

Паякът скочи.

И полетя от скалата, когато един тъмен рук го блъсна с обезумял рев.

Не бе Кадара. А Аркас.

Борте.

51

Аркас се издигна като свирепа вихрушка и отново се устреми надолу, право към струпаните каранкуи в прохода. Бойният вик на Борте отекна сред скалите. Кръв — червена кръв — обливаше тялото на паяка, който се мъчеше да задържи пълчището.

Още един крясък прониза нощта — крясък, който Несрин вече познаваше като собствения си глас.

Кадара летеше с всички сили към тях, следвана от още два рука.

От гърлото на Сартак се изтръгна нещо като стон, а единият от спътниците на Кадара се отцепи от групичката им и полетя непоколебимо към Борте, която се спускаше от небесата и разбиваше редиците на каранкуи.

Рук с тъмнокафяви пера… и млад мъж върху него.

Йеран.

Несрин не разпозна другия ездач, летящ зад Кадара. Златистите й пера бяха оплискани с кръв, но се носеше стабилно, кръжеше над тях, докато другият рук ги приближаваше.

— Стой мирно и не се бой от височината — пророни Сартак и погали бузата на Несрин.

Лицето му бе напластено с прахоляк и кръв, но под лунната светлина в очите му освен болка, блестеше и…

В следващия миг пред тях се разгърна стена от крила.

Здрави нокти я обгърнаха от кръста до бедрата и я вдигнаха права във въздуха. Величествената птица хвана Сартак с другия си крак и пак излетя в нощта.

Рукът ги заиздига все по-нагоре, брулен от безпощадния вятър. Кадара полетя зад тях, пазейки гърбовете им. Разпуснатата коса на Несрин я шибаше през лицето, но все пак съумя да надникне назад към обгърнатия в пламъци проход.

Към Борте и Йеран, които вече се издигаха в небето. Рукът на Йеран стискаше в ноктите си тъмна фигура. Съвършено неподвижна.

Борте не бе приключила боя.

Искра лумна върху рука й. Запалена стрела.

Борте я изстреля нагоре в небето.

Сигнал, осъзна Несрин, когато безчет криле изпълниха въздуха около тях. Стрелата на Борте уцели някаква паяжина, подпалвайки я мълниеносно, и в същия момент още стотици светлинки проблеснаха в небето.

Рукини. Всеки с огнена стрела в лъка си. Насочена надолу.

Подобно на дъжд от падащи звезди, стрелите обсипаха тъмното лоно на Дагул. Обсипаха паяжини и дървета. Възпламенявайки всичко. Малко по малко.

Докато не озариха нощта с огън, докато не я пропиха с дим и писъци откъм върховете и гората.

Руките се отправиха на север. Несрин трепереше, вкопчила пръсти в ноктите, които я държаха. Сартак срещна погледа й през развяната си коса, стигаща вече едва до раменете.

Морето от пламъци под тях придаваше още по-жесток вид на раните по лицето, ръцете и шията му. Кожата му изглеждаше восъчна, устните му бледнееха, а клепачите му натежаваха от умора и облекчение. Но някак…

Той се усмихна — съвсем лека извивка на устните. Признанието му се понесе във въздуха помежду им.

Несрин не можеше да откъсне очи от него. Да отмести взор.

Ето защо просто му се усмихна.

А под тях и зад тях Дагулските възвишения горяха неудържимо.

52

Каол и Ирен препуснаха обратно към Антика още призори.

Оставиха бележка на Хасар, че Ирен трябвало да прегледа тежко болен пациент, и полетяха през дюните под изгряващото слънце.

И двамата не бяха спали много, но ако предположението им за лечителите бе вярно, не биваше да отлагат.

Каол изпитваше болки в гърба благодарение на вчерашната езда и снощния… маратон. И докато минаретата и белите стени на Антика постепенно изникваха на хоризонта, вече съскаше през зъби.

Ирен го наблюдаваше смръщено по целия мъчителен път през оживените улици към двореца. Не бяха обсъждали къде ще спят, но Каол бе готов да изкачи всички стъпала на Торе. Нейното легло или неговото. Идеята да я остави, дори за секунда…

Той слезе с болезнена гримаса от подозрително послушната Фараша и пое бастуна, който един от конярите взе от кобилата на Ирен.

Успя да направи няколко крачки към нея, макар и с агонизиращо куцукане, но тя изпъна предупредително ръка.

— Да не си понечил да ме свалиш от коня или да ме носиш, или каквото и да било друго!

Той я изгледа дяволито, но се подчини.

— Друго?

Лицето й се обагри в красив нюанс на аленото и тя слезе от кобилата, подавайки поводите на притеклия се коняр. Мъжът си отдъхна облекчено, доволен, че не му се е паднала буйната Фараша, която вече измерваше с поглед клетия човечец, суетящ се да я завлече към конюшнята, сякаш се канеше да го изяде за обяд. И това ако не беше конят на Хелас…

— Да, друго — потвърди Ирен, приглаждайки с длани измачканите си дрехи. — Точно заради другото куцаш по-зле отпреди.

Каол я изчака и се опря на бастуна си, за да я целуне по слепоочието. Не го интересуваше кой ще види. Кой ще докладва. Всички можеха да вървят по дяволите. И все пак бе в състояние да се закълне, че зад тях Шен и другите стражи ги зяпаха, ухилени до уши.

Каол й намигна.

— Тогава най-добре ме излекувай, Ирен Тауърс, защото съм планирал много от другото за тази вечер.

Тя се изчерви още повече, но вирна благопристойно брадичка.

— Първо да се съсредоточим върху свитъците, разбойник такъв.

Той се ухили широко и невъздържано, чувствайки радостта във всеки сантиметър на уязвимото си тяло, докато влизаха в двореца.

* * *

Но радостта му се оказа краткотрайна.

Каол долови финото жужене на нещо нередно веднага щом стъпиха в притихналото крило на двореца. Щом видя стражите да си шушукат, а слугите да хвърчат насам-натам. Двамата с Ирен се спогледаха и ускориха крачка, доколкото му позволяваха краката. Огнени стрели се забиваха в гръбнака му, в бедрата му, но ако се бе случило нещо…

Вратите на апартамента му бяха открехнати, а двамата стражи, застанали на пост отпред, се взряха в него със състрадание и ужас. Коремът му се преобърна.

Несрин. Ако се беше върнала, ако Валгът, който ги преследваше, й бе сторил нещо…

Той влетя в апартамента и бунтуващото му се тяло сякаш се откъсна от опеката на ума му, а тътнещата тишина изпълни главата му.

Вратата на Несрин беше отворена.

Но не я зърна да лежи просната върху леглото. По килима и стените нямаше кръв.

И нейната, и неговата стая обаче бяха… преобърнати с главата надолу.

Разгромени, като че стихиен вятър бе пръснал прозорците и се беше развихрил вътре.

Всекидневната изглеждаше най-зле. Златистият диван беше изтърбушен. Картините и другите произведения на изкуството се търкаляха бутнати, счупени или нарязани.

Бюрото бе преровено, килимите — преобърнати…

Каджа беше коленичила в ъгъла и събираше с голи ръце парчетата от една строшена ваза.

— Внимавай — изсъска Ирен и се спусна към момичето. — По-добре вземи метла и лопата.

— Кой го е направил? — попита приглушено Каол.

Каджа стана с блеснали от страх очи.

— Така заварих апартамента сутринта.

— И не си чула нищо? — учуди се Ирен.

Рязкото съмнение в думите й го изправи на нокти. Ирен не се доверяваше на слугинята още от самото начало, все й намираше работа, за да я държи настрана, но Каджа да извърши подобно нещо…

— Понеже вас ви нямаше, милорд, реших… реших да навестя родителите си.

Той положи усилие да не изтръпне. Семейство. Каджа имаше семейство тук, а той дори не я беше попитал…

— Родителите ти могат ли да се закълнат, че си била с тях цялата нощ?

Каол се завъртя.

— Ирен.

Тя дори не надникна към него, впила изпитателен поглед в Каджа. Слугинята се сви под тежестта на свирепите й очи.

— Но май би било по-хитро просто да оставиш вратата отключена за някого.

Каджа настръхна и раменете й хлътнаха още повече.

— Ирен, всеки може да го е направил.

— Точно така, всеки. Особено някой, който е търсел нещо.

И думите й, и хаосът наоколо се избистриха едновременно в ума му.

Каол се извърна към слугинята.

— Не чисти повече. Всичко тук може да е улика към извършителя. — Той свъси вежди. — Колко си успяла да подредиш вече?

Ако съдеше по състоянието на стаята, едва ли много.

— Току-що започвам. Очаквах да се върнете чак довечера, затова не…

— Няма нищо. — Като я забеляза как подскочи, побърза да добави: — Върви при родителите си, Каджа. Вземи си почивен ден. Радвам се, че не си била тук, когато се е разиграло това.

Ирен го стрелна с гримаса, която говореше, че момичето може да е отговорно за случилото се, но сдържа езика си зад зъбите. Каджа си тръгна и затвори тихо след себе си вратите на апартамента.

Ирен прокара ръце по лицето си.

— Взели са всичко. Всичко.

— Наистина ли?

Той докуцука до бюрото и надникна в чекмеджетата, подпирайки ръка на плота му. Гърбът му се гърчеше от болка…

Ирен скочи към златистия диван и вдигна една по една съдраните възглавници.

— Всички книги, свитъци…

— Целият дворец знаеше, че няма да ни има.

Той се отпусна докрай върху бюрото и едва не въздъхна от облекчение.

Ирен си запробива път през стаята, проверявайки всички места, където бе скътала книгите и свитъците.

— Взели са всичко. Дори „Песен на корените“.

— Ами спалнята?

Тя изчезна светкавично. Каол потри гърба си и изсъска тихо през зъби. Още ровене, а накрая:

— Ха!

Ирен излезе от стаята, размахвайки единия от ботушите му във въздуха.

— Поне на този не са се натъкнали.

Първият свитък. Той намери сили да се усмихне.

— И това е нещо.

Тя притисна ботуша му към гърдите си, като че беше бебе.

— Вече прибягват към отчаяни мерки. Това е опасно. Не бива да се задържаме тук.

Каол огледа разрушението наоколо.

— Права си.

— Да вървим в Торе.

Той надзърна през отворените врати към фоайето. Към стаята на Несрин.

Скоро трябваше да се върне. А ако не го откриеше, ако разбереше, че е тръгнал с Ирен… Беше се отнесъл ужасно с нея. Забравил бе обещанието си, онова, което й беше загатнал в Рифтхолд. В кораба на път към Южния континент. И макар да не го притискаше да изпълни уреченото, той самият съзнаваше каква част от него е нарушил.

— Какво има? — попита едва доловимо Ирен.

Каол затвори очи. Чувстваше се като истинско копеле. Беше довлякъл Несрин дотук, а ето как се отнасяше с нея. Докато тя издирваше отговори, рискувайки живота си, докато се бореше за армия… Трябваше да й изпрати съобщението си — незабавно. Съобщението с молба да се върне час по-скоро.

— Нищо — отвърна накрая той. — Май е най-добре ти да пренощуваш в Торе. Там има достатъчно стражи, че да изтикат натрапниците настрана. — Като зърна болката в очите й, побърза да добави: — Не бива всички да си помислят, че бягам. Особено сега, когато хаганското семейство започва да ме възприема по-сериозно. Елин очевидно ги държи под напрежение, но и ги е интригувала с нещо, така че… трябва да се възползвам. — Той запремята нервно бастуна си от ръка в ръка. — Налага се да остана тук. А ти, Ирен, трябва да си вървиш.

Тя отвори уста да възрази, но се спря и изопна рамене. В очите й се прокрадна стоманен блясък.

— Тогава сама ще занеса свитъка на Хафиза.

Той кимна, огорчен от острия й тон, от притъмнелия й поглед. И с нея постъпваше несправедливо. Защото първо не бе сложил ясен край на връзката си с Несрин. И в това се проваляше.

Глупак. Нима си въобразяваше, че може да загърби миналото си. Да се издигне над някогашните си грешки.

Глупак.

53

Ирен изкачваше гневно стълбите на Торе, внимавайки да не смачка свитъка в юмрука си.

Претършуваният апартамент го беше уплашил. Уплашил беше и нея, но…

Той не се боеше от опасности и смърт. Нещо друго го бе разтърсило.

В свободната си ръка тя стискаше медальона, чийто метал се бе стоплил от кожата й.

Някой знаеше, че са на крачка да разкрият ревностно пазена тайна. Или поне подозираше, че може да научат нещо важно, затова беше унищожил всички вероятни източници. А като се имаше предвид какво бяха започнали да навързват сред руините на Аксара…

Ирен се овладя, достигайки най-горната стълбищна площадка на Торе, където горещината беше съвсем непоносима.

Хафиза беше в личната си работилница и пуфтеше ядосано заради отвара, над която се диплеше гъст дим.

— А, Ирен — обади се, без да вдигне очи, и добави капка от някаква течност в отварата. Бюрото й беше обсипано със стъкленици и купички, разпилени сред отворените книги, както и с два бронзови пясъчни часовника за различни измервания. — Как мина тържеството?

Просвещаващо.

— Прекрасно.

— Предполагам, че младият лорд най-сетне ти е предал сърцето си.

Ирен се покашля.

Хафиза се усмихна и надигна глава.

— О, знаех си!

— Не сме… тоест… не е официално…

— Онзи медальон говори друго.

Ирен го покри с длан и бузите й пламнаха.

— Той не е… той е лорд.

Вирнатите вежди на Хафиза обтегнаха нервите й още повече. Кой друг знаеше? Дали и другите коментираха, обзалагаха ли се?

— Той е лорд на Адарлан — поясни.

— Е, и?

— Адарлан.

— Мислех, че това си го преодоляла.

Може и да беше. А може би не.

— При всички случаи не е нищо сериозно.

Многозначителна усмивка.

— Добре.

Ирен пое дълга глътка въздух през носа.

— Но за жалост, не идваш да ми споделиш пикантни подробности.

— Ох. — Ирен направи гримаса. — Не.

Хафиза капна още няколко капки в стъкленицата и отварата продължи да се мъти. Тя взе десетминутния часовник, обърна го и костенобелият пясък се заизсипва в древната основа. Сигнал за започнала среща още преди Хафиза да попита:

— Допускам, че идваш заради свитъка в ръката си?

Ирен надникна към коридора и се втурна да затвори вратата. Сетне и открехнатите прозорци.

През това време Хафиза беше оставила отварата и я наблюдаваше с необичайно сериозно лице.

Ирен й разказа за претършувания апартамент в двореца. За взетите книги и свитъци. За руините в оазиса и смахнатата им теория, че може би лечителите не просто се бяха появили по тези земи, а ги бяха заселили тук — тайно. Като оръжие срещу Валгите и кралете им.

И за пръв път, откакто я познаваше, кафеникавото лице на старицата сякаш пребледня леко. Бистрите й тъмни очи се разшириха.

— Сигурна ли си, че точно тези сили се събират на родния ти континент? — попита Хафиза, настанявайки се на малкия стол зад работната си маса.

— Да. Лорд Уестфол ги е виждал с очите си. Борил се е срещу тях. Затова е дошъл тук. Свиква армия не срещу поданиците на адарланската империя, а срещу демоните, превъплътили се в човешки тела, демони, които развъждат чудовища. Толкова ужасяващи и многобройни, че дори всемогъщите Елин Галантиус и Дориан Хавилиард не могат да се преборят сами с тях.

Хафиза поклати глава и ореолът й от бяла коса се развя настрани.

— И сега двамата вярвате, че лечителите имат важна роля във всичко това?

Ирен закрачи нервно из стаята.

— Може би. На нашия континент ни преследваха безпощадно и колкото и невероятно да звучи, ако група елфи с лечителски способности наистина са създали своя цивилизация по тези земи… Защо? Защо им е било да напускат Доранел, да стигнат чак дотук, без да оставят почти никакви следи от себе си? За да обезпечат оцеляването на лечителската раса ли?

— А ти защо носиш свитъка?

Ирен го сложи пред Върховната лечителка.

— Тъй като Ноуша знае само полузабравени легенди и не познава езика, на който е написан, реших, че поне ти може да си наясно. Или да разчетеш свитъка.

Хафиза разгърна внимателно папируса и застопори краищата му с подръчни стъкленици. Изписан бе с тъмни, чудновати руни. Върховната лечителка проследи няколко с набръчкания си показалец.

— Не познавам този език.

Отново прокара ръка по свитъка.

Раменете на Ирен хлътнаха.

— Но ми напомня за…

Хафиза плъзна поглед по библиотеката в работилницата си. Някои от рафтовете бяха скрити зад стъкло. Тя стана и докуцука до един заключен шкаф, намиращ се в най-слабо осветения ъгъл на стаята. Неговите вратички не бяха стъклени, а метални. Железни.

Старицата изхлузи ключа, окачен на връзка около врата й, и отвори шкафа. Сетне привика и Ирен.

Тя едва не се препъна от бързане. По гърбовете на няколко от полуизгнилите от старост книги…

— Знаци на Уирда — пророни Ирен.

— Казано ми е, че тези книги не са за човешки очи, че познанията в тях трябва да бъдат заключени, забравени, за да не попаднат в света.

— Защо?

Хафиза сви рамене, загледана в древните томове пред тях, които така и не докосна.

— Само това ми каза предшественицата ми: „Не са за човешки очи“. Е, случвало се е да подпийна и да ми хрумне да разгледам книгите, но извадя ли този ключ… — Тя завъртя между пръстите си дългата верижка, на която висеше ключът от черно желязо. Същото като вратите на шкафа. — Нещо ме кара да размисля.

Хафиза претегли умислено ключа в дланта си.

— Не знам как да разчета тези книги, дори не познавам езика, но щом откраднатите книги и свитъци са били в библиотеката, то фактът, че тези са заключени тук, горе… Може би някой е готов да убие заради написаното в тях.

По гръбнака й се разля ледена вълна.

— Каол… лорд Уестфол познава човек, който може да разчете руните. — Елин Галантиус. — Смятам, че трябва да им ги дадем. И свитъка, и тези книги.

Хафиза стисна устни, затвори железните врати на шкафа и го заключи със силно щракване.

— Ще трябва да преценя, Ирен. Рискът е голям. Налага се да реша дали е редно книгите да напускат това място.

Ирен кимна.

— Да, разбира се. Но се боя, че не разполагаме с много време.

Хафиза прибра железния ключ обратно под робата си и се върна на работната маса. Ирен я последва.

— Знам малко от историята — призна й старицата. — Мислех, че е просто мит, но… Предишната Върховна лечителка ми я разказа, когато дойдох в Торе. По време на празненството в чест на Зимната луна. Напих я, за да изкопча някои от тайните й. Вместо това се сдобих с несвързан урок по история. — Хафиза изсумтя, клатейки глава. — Така и не го забравих, и то главно защото страшно се разочаровах, че цели три бутилки скъпо вино, купено с мои лични пари, отидоха напразно.

Ирен се облегна на древната маса, а Хафиза седна и сключи пръсти в скута си.

— Разказа ми, че отдавна, преди човеците да се заселят тук, преди конниците и руките да превземат степите, тези земи принадлежали на елфите. Това място било столицата на малко, живописно кралство. Антика е изграден върху неговите останки. Елфите обаче издигали храмове на боговете си отвъд стените на града, чак в планините, в речните долини, из дюните.

— Като некропола в Аксара.

— Да. Каза ми, че не изгаряли мъртъвците си, а ги затваряли в саркофази, толкова дебели, че никой с нищо не можел да ги открехне дори. Освен това били запечатани със заклинания и невиждани заключалки. Напълно невъзможни за отваряне.

— Но защо?

— Пияната коза ми обясни, че се бояли нещо да не влезе вътре. Да не измъкне телата им.

Ирен се радваше, че е облегната на масата.

— Както Валгите сега обсебват телата на човеците.

Хафиза кимна.

— Старицата забръщолеви, че ни били оставили лечителските си познания в наследство. Те самите ги били откраднали от другаде, но ученията им положили основата на Торе. Самата Камала изучавала древното им изкуство чрез архиви, открити в гробниците и катакомбите им и вече отдавна загубени. С малкия й орден създали Торе, опирайки се на наученото. И боготворели Силба, елфическата богиня на лечителите. — Хафиза махна към бухалите, резбовани из цялата й работилница, из цялата кула, и потри едното си слепоочие. — Така че теорията ви не е лишена от вероятност. Не разбрах как са дошли елфите, къде са отишли и защо са изчезнали. Ала в действителност са били тук и според предшественицата ми са завещали познанията и силата си.

Върховната лечителка надникна свъсено към заключения шкаф с книги.

— А сега някой се опитва да ги заличи. — Ирен преглътна. — Ноуша ще ме убие, като научи, че книгите и свитъците са изчезнали.

— О, нищо чудно. Ала ми се струва, че първо ще погне крадеца.

— Но какво значи всичко това? Защо му е на някого да ги краде?

Хафиза се върна при отварата си. Пясъкът в часовника почти изтичаше.

— Може би ти ще разбереш. — Тя добави още няколко капки в стъкленицата, взе едноминутния пясъчен часовник и го обърна. — Ще си помисля за книгите, Ирен.

* * *

Ирен се върна в стаята си, отвори прозореца, за да пусне бриза в задушното помещение, и поседя на леглото едва минута, преди отново да излезе.

Беше оставила свитъка при Хафиза — заключеният железен шкаф й се виждаше най-сигурното място за него, но не свитъци и древни книги изпълваха съзнанието й, когато свърна наляво и се насочи надолу по стълбището.

Напредък. Бяха постигнали такъв напредък с травмата на Каол, а като се прибраха, някой вече бе претършувал стаята им.

Неговата стая — не тяхната. По-рано й го беше напомнил.

Стъпваше уверено, колкото и да я боляха краката от двудневната езда. Трябваше да има някаква връзка между напредъка му и нападенията.

Не можеше да разсъждава върху това в притихналата си, непроветрива стая. Нито пък в библиотеката, където несъмнено щеше да подскача при всеки шум, при всяко мяукане на любопитните котки на Баст.

Едно-единствено място бе достатъчно усамотено и безопасно. Единствено там можеше да разплете усуканите нишки, довели ги дотук.

* * *

Утробата беше празна.

След като се изкъпа и облече фината бледолавандулова роба, Ирен влезе в изпълненото с пара помещение. Не се сдържа да не погледне към ваната до далечната стена, където онази лечителка бе плакала часове преди смъртта си.

Ирен потри лицето си с ръце и вдиша успокоителна глътка въздух.

Ваните от двете страни на Утробата я примамваха с бълбукащата си вода, способна да облекчи болезнените й крайници. Тя обаче остана в средата на пещерната зала, сред ефирния звън на безчетните звънчета, и впери взор в непрогледната тъмнина над себе си.

Капка вода се отрони от някакъв сталактит, твърде надълбоко в мрака, за да го види, и тупна върху челото й. Ирен притвори очи от хладния допир, но не избърса водата от лицето си.

Звънчетата пееха и шепнеха с гласовете на покойните й сестри. Стана й чудно дали и наскоро загиналата лечителка вече бе сред тях.

Тя погледна към най-близкия наниз от звънчета, опънат през пещерата. Бяха различни по големина и форма. Нейното собствено…

С почти безшумни, боси крака Ирен отиде при малкия сталагмит, щръкнал от пода до скалната стена, до веригата, увиснала между него и съседната варовикова колонка на няколко стъпки разстояние. На нея се поклащаха още седем звънчета и тя веднага разпозна своето.

Усмихна се на малката сребърна камбанка, купена със златото на онази непозната. Името й бе гравирано от едната й страна — може би от същия бижутер, на когото Каол беше поверил амулета, окачен сега на врата й. Дори тук не бе пожелала да се раздели с него.

Погали нежно с пръст звънчето, изящната гравюра на името си и датата на постъпването си в Торе.

Тих, меден звън отвърна на допира й. Отекна между скалните стени и другите звънчета. И някои от тях задрънчаха мелодично сякаш в отговор.

Песента на камбанката й обиколи цялата пещера отново и отново, а Ирен се завъртя на място, следвайки я из сумрачната зала. Когато затихна…

Тя пак побутна звънчето. И този път песента му прозвуча по-уверено, по-ясно.

Деликатните, екливи нотки заподскачаха из пещерата и тя ги проследи с поглед.

А преди да стихнат наново… силата й им откликна.

С ръце, които сякаш не й принадлежаха, Ирен позвъни с камбанката трети път.

И щом песента й пак изпълни залата, тя тръгна след нея. Позволи на звънтенето да я води.

С шляпащи по влажния камък ходила последва звука, подскачащ из Утробата подобно на заек.

Около сталагмитите, стърчащи от пода. Под сталактитите, висящи отгоре. През цялата зала, по стените, през танцуващия пламък на свещите.

Покрай камбанките на поколения и поколения лечителки, разпявайки ги всичките до една.

Ирен плъзна пръсти и по тях.

Отговори й вълна от звънтене.

„Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш.“

Звънчетата пееха, пееха, пееха. Ала тя следваше само мелодията на своето, сладкия, бистър напев, който я зовеше все по-напред и по-напред. Като че я теглеше.

Мракът още се спотаяваше в Каол, в раната му. Бяха го отблъснали толкова много назад и все пак той още бе загнезден в него. Вчера й бе разказал история, от която сърцето й се скъса — ала не й довери цялата.

Но ако ключът към победата над частицата валгска чернота не се криеше в сблъсъка със спомените му, ако слепите пориви на магията й не помагаха…

Ирен последва звъна на сребърната камбанка чак до сетната му нотка.

До древен ъгъл на залата, където веригите бяха ръждясали от старост, а някои от звънчетата зеленееха заради окисляването.

Тук звукът стихна.

Не, не стихна. А сякаш зачака. Зажужа търпеливо, закътан в каменния ъгъл.

Досами края на веригата висеше малко звънче. Толкова по-зеленяло и напластено с ръжда, че беше почти невъзможно да разчете надписа му.

Накрая обаче успя.

Яфа Тауърс.

Не почувства твърдия камък, когато се свлече на колене. Когато отново прочете името… и датата — отпреди двеста години.

Жена от рода Тауърс. Лечителка на име Тауърс. Тук — до нея. Жена от рода Тауърс бе пяла в Утробата през годините, който бе прекарала тук. Дори сега, дори толкова далеч от дома нито за миг не бе останала сама.

Яфа. Ирен оформи името с устни, долепила ръка до сърцето си.

„Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш…“

Тя вдигна поглед към древния мрак на Утробата.

Валгската сила се захранваше с тази на Каол…

Да, сякаш прошепна тъмнината над нея. Нито капка не се отронваше наоколо, нито пък се обаждаше гласът на звънче.

Ирен сведе очи към ръцете си, отпуснати вяло от двете страни на тялото й. И призова смътното бяло сияние на магията си. Позволи му да изпълни помещението, да отекне между скалите в беззвучна песен. Между звънчетата, приютили гласовете на хилядите й сестри, сред които бе и този на още една Тауърс.

„Трябва да влезеш там, където се боиш да пристъпиш.“

Не в бездната на Каол. А в своята собствена.

Онази, зейнала в деня, когато войниците обградиха колибата й и я извлякоха за косата сред яркозелената трева.

Дали Яфа, притулена в тази пещера, толкова надълбоко под земята, знаеше какво се бе случило онзи ден отвъд морето? Дали я беше наблюдавала през последните два месеца, изпращайки древната си, ръждива песен в безмълвен призив?

„Не бяха лоши хора, Ирен.“

Не, не бяха. Мъжете, които Каол бе командвал, с които бе тренирал, които бяха носили същата униформа, кланяли се бяха на същия крал като войниците, дошли за нея онзи ден…

Не бяха лоши хора. Жителите на Адарлан заслужаваха да бъдат спасени, заслужаваха някой да се бори за тях. Не й бяха врагове. И навярно го съзнаваше дълго преди той да й разкаже историята си в оазиса вчера. Макар и да се съпротивляваше на истината.

Но нещото, което още живееше в него, частицата от демона, по чието нареждане се разиграваше всичко…

Знам какво си, рече без думи Ирен.

Защото същото нещо живееше и у нея през изминалите години, ограбваше я, колкото и да я тласкаше напред. Различно чудовище… и въпреки това същото.

Тя нави магията си обратно в себе си и сиянието угасна бавно. Усмихна се на сладкия мрак отгоре.

Вече разбирам.

Още една капка вода целуна челото й в отговор.

Все така усмихната, Ирен протегна ръка към звънчето на родственицата си. И го накара да запее.

54

Като се събуди на сутринта, Каол едва мърдаше.

Предишния ден оправиха стаята му и назначиха още стражи на пост пред апартамента му. По залез, когато хаганските потомци и приятелите им най-сетне се завърнаха от дюните, вече всичко изглеждаше почти постарому.

Не зърна Ирен до края на деня и се чудеше дали с Върховната лечителка не бяха открили нещо важно в свитъка. Но когато дойде вечерята, а нея още я нямаше, изпрати Каджа да поиска сведение от Шен.

Шен дойде лично — леко поизчервен, несъмнено заради красивата слугиня, която го беше довела до апартамента му — и го уведоми, че Ирен е пристигнала невредима в Торе и оттогава не е напускала кулата.

Независимо от това, на Каол му хрумна да я извика, когато гърбът започна да го боли нетърпимо и дори с бастун не смогваше да прекоси стаята. Но апартаментът му не беше безопасно място. Пък и ако отседнеше при него, а Несрин се прибереше, преди да й е обяснил…

Не можеше да си избие тази мисъл от главата. Какво беше сторил, как бе предал доверието й.

В крайна сметка, успя да си вземе вана с надеждата да облекчи напрегнатите си мускули, а после почти пропълзя обратно в леглото.

Събуди се призори, опита да достигне бастуна си до леглото и едва не изрева от болка.

Връхлетя го паника — пронизваща и неукротима. Той стисна зъби и се помъчи да я пребори.

Пръстите. Можеше да движи пръстите си. И глезените. И коленете…

Отметна назад глава от агонията, която му причини движението в коленете, бедрата, ханша.

О, богове! Беше прекалил…

Вратата се отвори рязко и тя застана пред него в лилавата си рокля.

Очите й се разшириха, но бързо си възвърнаха обичайното спокойствие, като че се бе канила да му каже нещо.

Вместо това обаче маската на лечителска невъзмутимост се спусна върху лицето й. Тя поприбра косата си в обичайната леко разпусната прическа и пое с уверена стъпка към него.

— Можеш ли да се движиш?

— Да, но болката…

Нямаше сили да довърши.

Ирен пусна кожената си чанта на килима и нави ръкави.

— Можеш ли да се обърнеш по корем?

Не. Беше пробвал и…

Тя не дочака отговора му.

— Опиши ми подробно какво си вършил вчера от момента, в който си тръгнах, та досега.

Каол се подчини. Разказа й всичко, включително за ваната…

Ирен изруга свирепо.

— Лед. Претоварени мускули се лекуват с лед, не с топлина. — Тя въздъхна отривисто. — Трябва да легнеш по корем. Ще боли адски, но е най-подходящо да го направиш наведнъж…

Той дори не я изчака да довърши. Стисна зъби и се обърна по корем.

От гърлото му излетя вик, но Ирен светкавично се озова до него, постави ръце на бузите му, на косата му, допря устни до слепоочието му.

— Добре — пророни до кожата му. — Смел мъж.

Беше спал само по долни гащи, затова поне нямаше нужда да го съблича. Ръцете й закръжиха над гърба му.

— То… върнало се е — прошепна.

— Не се учудвам — процеди през зъби Каол.

Не се учудваше ни най-малко.

Тя отпусна ръце до тялото си.

— Защо?

Той плъзна пръст по бродерията на покривката.

— Просто… направи каквото трябва.

Отклонението на въпроса й я накара да се умисли за миг, но после се наведе да изрови нещо от чантата си. Пръчката. Ала вместо да я пъхне в устата му, я задържа в ръцете си.

— Влизам — промълви тя.

— Добре.

— Не. Влизам, за да сложа край на това. Още днес. Веднага.

Отне му секунда да проумее смисъла зад думите й. Сетне се осмели да попита:

— А ако аз не успея?

Да се изправи срещу демона в себе си, да го надвие.

В очите на Ирен не се четеше нито капка страх или колебание.

— Не мога да ти отговоря на този въпрос.

Не, само той можеше. Каол наблюдаваше как слънчевата светлина танцува по медальона й, по планините и моретата. А онова, което можеше да види в него, провалите му…

Но бяха стигнали чак дотук. Заедно. И тя не се бе уплашила. От нищо.

И той нямаше да се откаже сега.

Съумя да програчи през стегнато гърло:

— Може да пострадаш, ако се задържиш твърде дълго.

И този път по лицето й не пробяга нито съмнение, нито ужас.

— Имам една теория. Искам да я изпробвам. — Тя пъхна пръчката между устните му и Каол я захапа леко. — А ти си единственият човек, върху когото мога да я изпитам.

И когато долепи ръце до голия му гръбнак, той осъзна защо бе единственият човек, върху когото може да изпита теорията си. Но не можа да стори нищо, защото болката и чернотата го връхлетяха с неимоверна мощ.

Не можа да възпре Ирен, чиято магия ги обгърна, проникна и в двама им като рояк бели светлинки.

Валгите. Тялото му беше заразено с тяхната сила, а Ирен…

* * *

Ирен не се поколеба.

Полетя през него, спусна се по стълбата на гръбнака му, по коридорите на костите и вените му.

Превърна се в копие от светлина, изстреляно право в тъмнината, към гъстата сянка, която отново се бе разпростряла. И напираше да го превземе пак.

Ирен се блъсна в мрака с вик.

Той изрева насреща й и се оплетоха в смъртоносна свада.

Мракът беше чужд, студен, глух; пълен с поквара, вятър и омраза.

Тя се гмурна в него. Чак до дъното.

А отгоре, където сякаш ги разделяше повърхността на нощ но море, Каол ридаеше в агония.

Днес. Всичко приключваше още днес.

Знам какво си.

И Ирен се хвърли в битка с бушуващата тъмнина.

55

Агонията го прониза, неспирна и безмерна.

Загуби свяст след минута. И пропадна в това място. В тази яма.

Чак до самия й край.

До пъклената пещера под древна планина.

Където бе заключвал и погребвал всичко. Където всичко бе пуснало корени.

Кухата основа, изкопана и изровена, рухнала в бездънен трап.

Нищо.

Нищо.

Нищо.

Безсмислие и нищо.

Първо видя баща си. Майка си, брат си и онази студена планинска крепост. Видя стълбището, обгърнато в лед и сняг, оплискано с кръв. Видя мъжа, на когото се продаде, за да спаси Елин. Селена.

Спаси жената, която обичаше, изпращайки я на друга мисия. Във Вендлин, решил, че там е по-добре от Адарлан. Да убие кралското семейство.

Баща му излезе от мрака — огледален образ на мъжа, в когото вероятно се бе превърнал, или поне един ден щеше. Ненавист и разочарование кривяха лицето му, докато се взираше в сина, който бе могъл да има.

Но на каква цена? Затворническа присъда.

Или пък опит да му даде свобода? Да спаси безполезния си, блуден син от злото, което навярно бе подозирал, че ще почерни земите им.

Той обаче беше престъпил обещанието към баща си.

Мразеше го, но ето че поне той — злобното, нещастно копеле — беше удържал на своята част от уговорката.

За разлика от него самия.

Клетвопрестъпник. Изменник.

А всичко, което бе успял да постигне, свърши потъпкано от Елин. Честта му най-вече.

Елин с присъщата й лекота, с вечната мъглявина около нея… Погазил бе всичките си клетви заради нея. Всичките си принципи.

Сега я виждаше в мрака.

Златните коси, тюркоазените й очи — последната улика, последното парче от пъзела.

Лъжкиня. Убийца. Крадла.

Приличаше се на слънце, излегната върху ложе на личния си балкон в двореца с книга в скута. Килна глава настрани и го измери с обичайната си ленива, половинчата усмивка. Котка, обезпокоена по време на отдих.

Мразеше я.

Мразеше лицето й, резливата насмешка в него. Стръвният й, лют нрав, способен да разкъса човек на парчета дори без думи — само с един поглед. Само с миг мълчание.

Тя обожаваше подобни моменти. За тях живееше.

И го бе омагьосала с живия си пламък. Заради нея беше готов да се откаже от всичко. От честта си. От положените клетви.

Заради тази високомерна, надменна, самодоволна жена хвърли на вятъра толкова много от себе си.

А тя просто го запокити като строшена играчка.

И се хвърли в обятията на онзи елфически принц, излязъл от мрака. Точно той дойде сега при ложето й и седна в единия му край.

Половинчатата й усмивка се промени. Очите й грейнаха.

Смъртоносното й, хищническо внимание се съсредоточи в принца. И това като че ли я запали. Разбуди я. Устреми я. Съживи я.

Огън и лед. Край и начало.

Не се докосваха един друг.

Просто поседяха на ложето, разговаряйки безмълвно. Сякаш всеки от тях най-после бе намерил своето отражение в този свят.

Мразеше ги.

Мразеше ги заради лекотата им, силата на връзката им, чувството за единение.

Тя го съсипа, съсипа живота му, а след това отиде при принца, като че просто обикаляше от стая на стая.

А когато всичко рухна, когато той обърна гръб на същинското в живота си, когато излъга човека, който бе най-важен за него, за да опази тайните й, тя не дойде да се бори. Не се притече на помощ.

Върна се цели месеци по-късно и запрати всичко право в лицето му.

Припомни му колко е безполезен. Що за нищожество беше.

„Напомняш ми за това какъв може да бъде светът. Какъв трябва да бъде.“

Лъжи. Думите на момиче, което му беше признателно, че му е дарил свободата, че го е тласнал да изреве отново в лицето на света.

Момиче, което спря да съществува в нощта, когато откриха онова тяло в леглото.

Когато беляза лицето му.

Когато опита да забие кинжал в сърцето му.

Хищникът в очите й… тогава се изтръгна от оковите.

И повече нищо не можеше да я обуздае. Понятия като чест, дълг, доверие вече не значеха нищо за нея.

Изкорми онзи мъж в тунела. Пусна тялото му, затвори очи и по лицето й се изписа същият захлас като в изблиците й на страст. А като ги отвори…

Убийца. Лъжкиня. Крадла.

Още седеше на ложето с елфическия принц до себе си и двамата наблюдаваха сцената в тунела като зрители на спортно състезание.

Гледаха как Арчър Фин се срутва върху каменния под, окървавен, с обтегнато от шок и болка лице. Гледаха как Каол стои вцепенен, безмълвен, докато тя вдишваше смъртта пред себе си, отмъщението.

Докато Селена Сардотиен се стопяваше напълно.

„Ти винаги ще си ми враг.“

Думи, изревани с десетгодишна ярост.

И напълно искрени. Искрени като на всяко дете, изстрадало толкова от ръката на Адарлан.

Като на Ирен.

Градината изплува от друго кътче на мрака. Градината и колибата, майката и смеещото се дете.

Ирен.

Най-изненадващата гледка. Човекът, когото най-малко бе очаквал да зърне тук, в мрака.

Ала и нея беше предал. И нея, и Несрин.

Трябваше да изчака, да покаже уважение и към двете, приключвайки едната връзка, преди да се впусне в другата, но ето че и в това се провали.

Елин и Роуан продължаваха да се припичат на шезлонга.

Елфическият принц пое нежно, благоговейно ръката на Елин и я обърна. Изложи китката й на слънцето. Бледите белези от окови.

Роуан прокара палец по тях. Огънят в очите на Елин затанцува.

Принцът продължи да милва белезите й, докато маската не падна от лицето й.

Там гореше огън. И гняв. И решимост.

Но и тъга. Страх. Отчаяние. Вина.

Срам.

Гордост и надежда, и любов. Тежината на бреме, от която бе бягала досега…

„Обичам те.“

„Съжалявам.“

Понечила бе да му обясни. Поднесла му беше истината колкото можа по-ясно, преди да си тръгне, за да я разбере. И говореше искрено.

„Съжалявам.“

За лъжите. За всичко, което беше причинила на него и живота му. Задето се беше заклела, че ще избере него, че винаги ще избира него.

Искаше му се да я мрази заради тази лъжа. Заради обещанието, което бе захвърлила нейде из мъгливите гори на Вендлин.

Но някак…

Като я гледаше с принца, без обичайната й маска… Това беше дъното на нейната яма.

Отишла бе при Роуан с изтерзана душа. И му се беше разкрила така, както пред никой друг. А накрая се бе завърнала цяла.

Но беше изчакала — беше изчакала, преди да му се отдаде напълно.

Каол от дълго време копнееше по Ирен и я заведе в леглото си, без да помисли за Несрин, но Елин…

Двамата с Роуан погледнаха към него. И двамата неподвижни като сърни в гората. А очите им преливаха от разбиране. От състрадание.

Елин се беше влюбила в друг, бе пожелала друг — толкова силно, колкото той желаеше Ирен.

Ала точно Елин — безбожната, непочтителна Елин — бе проявила уважение към него. Далеч повече, отколкото той към Несрин.

Елин кимна, сякаш в знак на потвърждение.

А Роуан… Принцът й бе позволил да се върне в Адарлан. Да изпълни дълга си към кралството си, но и сама да реши какво иска. Кого иска. А ако бе избрала Каол вместо него… Той знаеше дълбоко в себе си, че Роуан би отстъпил. Ако така Елин щеше да е щастлива, Роуан би си тръгнал без дори да й разкрие болката си.

Срамът натежа върху гърдите му, противен и мазен.

Беше я нарекъл чудовище. Заради силата й, постъпките й. А сега…

Не я винеше.

Разбираше я.

Да, беше му обещала някои неща, но… се бе променила. Общият им път се бе променил.

И Каол я разбираше.

Той самият беше дал обещание на Несрин — макар и не изрично. А когато се промени, когато пътят му се промени… когато Ирен се появи на него…

Разбираше я.

Елин му се усмихна едва доловимо. После двамата с Роуан се изпариха като мараня под слънцето.

Оставяйки след себе си червен мраморен под с локва кръв.

Нещо тупна глухо, гротескно върху гладките плочки. Отсечена глава.

Писък на агония, гняв и отчаяние.

„Обичам те!“

„Върви!“

Раздяла. Тази раздяла го гнетеше най-много.

Когато се обърна и побягна. Зарязвайки приятеля си, брат си в онази зала.

Когато избяга от битката, от смъртта.

Дориан му бе простил. Не го винеше.

Но това не променяше факта, че Каол беше избягал. Беше го изоставил.

И защо? Всичките му планове и добри намерения отидоха на вятъра.

Сега Дориан стоеше пред него с ръце в джобовете и бледа усмивка на лице.

Каол не заслужаваше да служи на такъв мъж. На такъв крал.

Мракът плъзна по-напред. Разкри оплисканата в кръв съвещателна зала. Принцът и краля, на когото бе служил. И зверствата, които бяха причинила на хората му.

В онази тъмница под двореца.

Съзря усмивката на Дориан, докато Рес крещеше, а Бруло плюеше в лицето му.

Той беше виновен — за всичко. За всеки миг на агония, за жестоката им смърт… Мракът му разкри ръцете на Дориан — как боравят с онези злокобни инструменти под двореца. Как пръска кръв и хрущят кости. Уверени, чисти ръце. И онази усмивка.

Каол знаеше. Още тогава го бе осъзнал. Нищо не можеше да помогне на хората му; на Дориан, който трябваше да живее с тези спомени.

Дориан, когото беше изоставил в двореца.

Точно този момент — тъмнината го въртеше пред очите му отново и отново.

Когато Дориан се опълчи. Когато разкри магията си — същинска смъртна присъда, — за да му спечели време.

Толкова се бе страхувал — от магията, от загубата, от всичко. А именно страхът… той го беше тласнал по този път. Колкото и да се бореше с него, накрая му коства прескъпо. И не му позволи да мисли трезво.

А когато се случи най-лошото, когато видя онзи черен нашийник, изпотрошените тела на хората си, окачени по портите на двореца като пиршество за гарваните…

Рухна из основи. Сякаш планината на някогашния му живот се срути и той пропадна в ямата под нея.

Загуби разума си, контрола над себе си.

В Рифтхолд намери малко късче покой дори след травмата си, но…

Беше като да превързваш прободна рана в корема.

Не се беше излекувал. Останал без пристан и вяра, дори не искаше да се излекува.

Самото му тяло — да, и все пак…

Една част от него му нашепваше, че го заслужава.

А раната в душата… Нея нарочно остави да загнива.

Неудачник, лъжец, клетвопрестъпник.

Мракът го поглъщаше, носен от призрачен вятър.

Можеше завинаги да не помръдне оттук. От всевечната тъма.

Да, прошепна тя.

Можеше да остане, да беснее, да мрази, да се превърне в сянка.

Ала все така усмихнат, Дориан още стоеше пред него. Сякаш чакаше нещо.

Него. Чакаше него.

Поне едно от обещанията си не бе прекрачил.

Да ги спаси.

Приятелят и кралството си.

Още имаше шанс.

Дори тук, на дъното на този черен ад, имаше шанс.

А пътят му дотук… Не, нямаше да поглежда назад.

„Ами ако напред ни чакат само още болка и отчаяние?“

Елин беше отвърнала с усмивка на въпроса, който й бе задал на онзи покрив в Рифтхолд, като че знаеше, като че много преди него беше научила, че неизменно ще стигне до тази яма. И сам ще разбере отговора.

„Тогава не е дошъл краят.“

И краят…

Краят не беше дошъл. Пукнатината в него, това тъмно дъно — те не бяха краят.

Оставаше му едно обещание.

И поне на него щеше да удържи.

„Не е дошъл краят.“

Той се усмихна на Дориан, чиито сапфирени очи блестяха от радост — от любов.

— Прибирам се у дома — промълви на брат си, на краля си.

Дориан само кимна и се изпари.

Зад него стоеше Ирен.

Искреше от бяла светлина, ярка като новородена звезда.

— Мракът ти принадлежи. Ти го определяш. Можеш да му дадеш сила или да го превърнеш в напълно безобиден — каза приглушено тя.

— Бил ли е някога валгски?

Думите му отекнаха в нищото.

— Да. Но вече е твой. Поне това място, тази последна частица от него.

Щеше да остане тук като белег, за да му напомня.

— Ще се разрасне ли наново?

— Единствено ако ти му позволиш. Ако не го запълниш с добри неща. Ако не простиш. — Не само на другите, а и на себе си. — Но ако се пазиш, ако… ако се обичаш… — Устните й потрепериха. — Ако се обичаш толкова, колкото аз те обичам…

Нещо заблъска в гърдите му. Ритъм, който бе замлъкнал тук, долу.

Ирен протегна ръка към него и сиянието й затанцува в мрака.

„Не е дошъл краят.“

— Ще боли ли? — попита дрезгаво той. — Обратният път?

Пътят към живота, към него самия.

— Да — пророни Ирен. — Но за последно. Мракът не иска да те загуби.

— Боя се, че не мога да кажа същото за него.

Усмивката й бе по-ослепителна от сиянието около тялото й. Звезда. Тя беше паднала звезда.

Отново протегна ръка. Безмълвно обещание — за всичко, което го очакваше от другата страна на мрака.

Предстоеше му още много работа. Клетви за спазване.

А жената пред него, усмивката й…

Живот. Тепърва щеше да се любува на живота, да се бори за него.

Срутването, започнало и приключило тук… Да, негово си беше, принадлежеше му. Полагаше му се да рухне, за да може изковаването на всичко да бъде наченато наново.

За да започне отначало.

Дължеше го на краля си, на страната си.

И на себе си.

Ирен кимна сякаш в потвърждение.

Каол се изправи.

Огледа тъмнината, неразделна част от него. Ала този път тя не го уплаши.

Той се усмихна на Ирен и я хвана за ръката.

56

Имаше агония, отчаяние и страх. Имаше радост, смях и отмора.

Имаше живот, толкова много живот, а когато мракът връхлетя Каол и Ирен, той не се боеше от него.

Просто го погледна с усмивка на уста.

Несломен.

Възроден.

А щом мракът го видя такъв…

Каол помилва бузата му с ръка. Целуна го по челото.

Мракът разхлаби хватката си и се свлече обратно в ямата. Сви се на каменния под и се втренчи в него смълчано оттам.

Каол имаше чувството, че се издига, че нещо го издърпва през твърде тясна врата. Ирен го бе сграбчила, водеше го след себе си.

И той не я пусна. Не се поколеба. Тя ги изстреля нагоре като звезда, прелитаща през небето.

Блъсна ги бяла светлина…

Не. Дневна светлина.

Той стисна очи срещу яркия й блясък.

Онова, което усети на мига… бе нищо.

Нито болка. Нито скованост. Нито умора.

Нямаше ги.

Краката му бяха… Помръдна единия. Движението беше плавно, леко, без нито капка напрежение и спазми.

Гладко като по масло.

Каол се извърна надясно към обичайното място на Ирен.

Тя просто му се усмихваше.

— Как? — прошепна той.

Радост озари прелестните й очи.

— Моята теория е, че… но ще ти я споделя по-късно.

— А белегът…

Тя прехапа устни.

— Намалял е, но… още го има. — Ирен докосна с пръст една точица от гръбнака му. — Макар че не долавям нищо при допир. Абсолютно нищо.

Явно някой бог му го бе оставил за спомен, за да му напомня за случилото се.

Той се надигна в леглото, удивен от ловкостта си и липсата на скованост.

— Излекувала си ме.

— Мисля, че този път и двамата имаме заслуга.

Устните й бяха тревожно бледи, кожата й — восъчна.

Каол погали бузата й с кокалчетата на ръката си.

— Добре ли си?

— Уморена съм. Но добре. А ти добре ли си?

Той я придърпа в скута си и зарови глава в шията й.

— Да — пророни. — Хиляда пъти „да“.

Усещаше… лекота в гърдите си. В раменете.

Тя го отблъсна закачливо.

— Все пак трябва да внимаваш. Иначе може пак да нараниш прясно излекуваните тъкани. Дай на тялото си малко почивка, за да укрепне.

Каол вирна вежда.

— И какво точно включва тази „почивка“?

Усмивката й придоби дяволита нотка.

— Някои неща, които единствено специалните пациенти получават.

Кожата му като че се обтегна по костите му, но Ирен се измъкна от скута му.

— Не е лошо да се изкъпеш.

Той примигна неразбиращо, ала когато погледна себе си и леглото, изтръпна.

Беше повърнал. Върху чаршафите, върху лявата си ръка.

— Кога…

— Не знам.

Залязващото слънце вече позлатяваше градината, изпълвайки стаята с продълговати сенки.

Часове. Цял ден бяха прекарали тук.

Каол стана от леглото и с удивление забеляза, че се движи из света така, както изкусно острие се приплъзва по коприна.

Улови погледа й, докато крачеше към банята.

— Вече мога да се къпя с топла вода? — попита през рамо, преди да събуе долните си гащи и да влезе в неустоимо горещата вана.

— Да — отвърна му Ирен. — Все пак тялото ти не е изтъкано само от разтегнати мускули.

Той се потопи заедно с главата и затърка лицето си. Всяко движение… свещени богове!

Когато се показа над водата, бършейки очи, Ирен стоеше под сводестия вход.

И премреженият й поглед го накара да застине.

Тя разхлаби бавно предните връзки на бледолилавата си рокля и я остави да се свлече на пода заедно с долните й дрехи.

Устата му пресъхна, докато я съзерцаваше как пристъпва към басейна с изкусително полюшващи се бедра… надолу по стълбите му, без нито за миг да сваля очи от неговите.

Ирен влезе във водата и кръвта забушува в ушите му.

Каол я връхлетя още преди да е достигнала последното стъпало.

* * *

Пропуснаха вечерята. И десерта.

И среднощното кахве.

По време на банята им Каджа безшумно дойде в стаята, за да смени чаршафите. И по всяка вероятност се бе наслушала на звуци, което обаче не успя да смути Ирен докрай. Определено не бяха тихи във водата.

Нито пък през часовете след това.

Когато най-накрая се отлепиха един от друг, Ирен едва мърдаше от изтощение. И двамата бяха толкова потни, че нямаше как да им се размине и втората баня. Гърдите на Каол се надигаха и спадаха от дълбоки, учестени глътки въздух.

В пустинята се бе представил впечатляващо. Ала сега — изцерен, и то не само в гръбнака и краката, но и на онова тъмно, загнило място в душата…

Той долепи целувка до мокрото й от пот чело и устните му се оплетоха в къдриците й, разпилени след банята. С едната си ръка зарисува кръгове по голия й кръст.

— По-рано в ямата ми каза нещо — прошепна Каол.

Прекалено уморена, за да изрече цели думи, Ирен само измънка:

— Хммм.

— Каза, че ме обичаш.

Това я разсъни мълниеносно.

Коремът й се сви.

— Не се чувствай длъжен да…

Той я спря с проницателния си, нетрепващ поглед.

— Вярно ли е?

Тя проследи с показалец белега, минаващ през бузата му. Не бе хванала началото, проникнала беше в спомените му, когато се появи онзи красив, тъмнокос мъж — Дориан. И все пак усети, разбра от кого му беше този последен белег.

— Да.

И макар да му отговори едва доловимо, наистина го чувстваше с всяко зрънце от душата си.

Ъгълчетата на устата му се извиха нагоре.

— Тогава е добре, Ирен Тауърс, че и аз те обичам.

Гърдите й се стегнаха, усети се толкова изпълнена отвътре, като че тялото й не я побираше.

— Още от първия ден, от мига, в който влезе във всекидневната — продължи Каол. — Смятам, че го осъзнах още тогава.

— Но ти не ме познаваше.

— Погледна ме без капка съжаление. Видя мен самия. Не количката или травмата ми. Видя мен. За пръв път от дълго време се почувствах… буден.

Тя го целуна по гърдите, точно над сърцето.

— Нима можех да устоя на тези мускули?

Смехът му прокънтя в устата й, в костите й.

— Една истинска професионалистка.

Ирен се усмихна до кожата му.

— Лечителките ще ме подиграват, докато съм жива. Хафиза вече кипи от радост.

Но мисълта за пътя пред тях, за изборите, които им предстоеше да направят, накара тялото й да се скове.

След малко Каол прошушна:

— Веднага щом Несрин се върне, ще й обясня как стоят нещата. Въпреки че май тя знаеше преди мен самия.

Ирен кимна, борейки се с напрежението, което я обземаше.

— А след това… Решението е твое, Ирен. Кога да си тръгнеш. Как. Дали изобщо искаш да си тръгваш…

Тя свика смелостта си.

— А ако искаш да бъдеш с мен… на кораба ми винаги ще има място за теб.

Ирен издаде някакво префърцунено „хм“, рисувайки кръгове около едното му зърно.

— Какво място?

Каол се протегна като котарак, пъхна ръце под главата си и провлачи:

— Обичайните варианти: чистачка, готвачка, миячка на чинии…

Тя го сръчка в ребрата със смях. Красив звук — наситен и дълбок.

Но кафявите му очи омекнаха, като обгърна с длани лицето й.

— Какво място искаш, Ирен?

Сърцето й запрепуска от въпроса му, от тембъра на гласа му. Тя обаче се подсмихна.

— Онова, което ми предлага преимуществото да ти крещя, ако се напрягаш твърде много.

Ръката й се плъзна надолу по краката му, по гърба му. Трябваше да се пази известно време.

Каол вирна едното ъгълче на устата си и я издърпа върху себе си.

— Май се сещам за една удачна позиция.

57

В лагера Еридун цареше пълна суматоха, когато се върнаха.

Фалкан бе оцелял на косъм и беше причинил такава паника при кацането на руките в Алтун, че на Хоулун й се наложи да скочи пред омаломощения паяк, за да попречи на другите птици да го разкъсат.

Сартак смогна да се задържи на крака колкото да прегърне Кадара, да повика спешно лечител за нея и да обвие ръце около Борте, окъпана в черна кръв и ухилена до уши. Сетне с Йеран стиснаха предмишници във воински поздрав, макар и Борте все така да го игнорираше, което пък си беше напредък в сравнение с предишната й враждебност.

— Как? — попита Сартак клановата си сестра, докато Несрин сновеше край изпадналия в несвяст Фалкан, понеже не знаеше дали може да вярва на руките.

Йеран — озовал се сам, след като рукините от Берлад отлетяха към лагера си — остави рука си и отиде до тях, за да отговори вместо нея:

— Борте дойде да ме вземе. Заяви, че тръгвала на крайно безразсъдна мисия и можело или да й позволя да умре, или да я придружа.

Сартак се засмя дрезгаво.

— Имаше забрана — подсети той Борте и стрелна поглед към Хоулун, коленичила до Фалкан със смесица от облекчение и гняв по лицето.

Борте изсумтя:

— Да, от тукашната ми планова майка. Но тъй като в момента съм сгодена за капитан на Берлад — акцентирането й върху думата момента видимо огорчи Йеран, — отчасти съм предана и на тяхната кланова майка, която на драго сърце ме пусна на разходка с годеника ми.

— Двете с нея ще си поприказваме — кипна Хоулун, стана и ги подмина, нареждайки на няколко души да пренесат Фалкан по-навътре в палатата.

Мъжете се подчиниха неохотно и с усилие нарамиха тежкия паяк.

Борте сви рамене и тръгна след Хоулун към мястото, където щяха да превържат хамелеона, доколкото бе възможно във формата, която беше приел.

— Поне разбиранията на клановата му майка за разходка съвпадат с моите — подметна през рамо тя.

Независимо от това Несрин можеше да се закълне, че хвърли малка, тайна усмивчица на Йеран.

Той я изпрати с поглед, след което се обърна към тях. И им се ухили дяволито.

— Обеща да избере дата. Така убеди клановата ми майка. Йеран намигна на Сартак. — Аз пък забравих да й спомена, че вече е избрана, макар и не по мой вкус.

После пое след Борте и ускори крачка, за да я настигне. Тя се завъртя към него и светкавично го обстреля с няколко остри думи, но все пак му позволи да я последва по коридора.

Несрин се обърна към Сартак тъкмо когато той се олюля на краката си.

Скочи към него и го хвана през кръста, нищо че собственото й изтерзано тяло възропта срещу рязкото движение. Някой се провикна, че им трябва лечител, но Сартак съумя да запази равновесие. Въпреки това не свали ръце от нея.

Тя също нямаше особено желание да откъсва своите от кръста му.

Той се взираше в лицето й с онази топла, ласкава усмивка.

— Ти ме спаси.

— Стори ми се печален завършек на легендите за Крилатия принц — отвърна тя и сведе намръщен поглед към дълбоката рана на крака му. — Трябва да поседнеш…

В другия край на залата проблесна светлина, чуха се уплашени възгласи… и паякът изчезна. Заменен от човек, покрит с рани и кръв.

Щом Несрин наново насочи вниманието си към Сартак, завари принца да я гледа.

Гърлото й се стегна и тя стисна разтреперани устни, съзнавайки, че бяха тук — обратно в палатата, живи, и никога преди не бе изпитвала подобен ужас и отчаяние, както в секундата, когато паяците го отвлякоха.

— Не плачи — промълви той и се наведе да попие с устни сълзите й. После прошепна до кожата й: — Какво биха си казали околните за Стрелата на Неит?

Тя се разсмя някак неочаквано дори за самата себе си, независимо от случилото се… и го обгърна по-здраво с ръце, отпускайки глава върху гърдите му.

Сартак просто откликна на прегръдката й и замилва косата й.

* * *

Съветът на клановете се събра призори след два дни.

Клановите майки на всички лагери и капитаните им се струпаха в палатата, превземайки почти цялото пространство.

Несрин проспа целия предишен ден.

Не в собствената си стая, а свита в леглото на принца, с когото сега стояха пред скупчената група рукини.

След като и двамата бяха превързани и изкъпани и макар Сартак дори да не я бе целунал още… Несрин не възрази, когато я поведе за ръка към спалнята си.

След като се наспаха и лечителите смениха бинтовете им, двамата се появиха в препълнената зала.

Фалкан седеше до далечната стена с ръка, отпусната в превръзка през рамото. Но поне погледът му се беше избистрил. Несрин му се усмихна на влизане, ала ситуацията не бе подходяща за прочувствени срещи. Нито за разговори.

Когато Хоулун приключи с приветственото си слово и над залата се спусна тишина, Несрин вече стоеше рамо до рамо със Сартак. Странно й бе да го гледа с подкъсена коса — странно, но не страшно. Отново щеше да порасне, убедил я беше сутринта, когато го стрелна смръщено.

Всички очи се приковаха в тях двамата: някои топли и приветливи, други — тревожни, трети — преливащи от укор.

Сартак обяви пред събраните рукини:

— Каранкуи се разбуждат отново. — Из залата се разнесоха шепот и неспокойно шумолене. — И макар че кланът Берлад храбро потуши заплахата, паяците вероятно ще се върнат. Разбудил ги е мрачен зов от другия край на света. И са готови да му откликнат.

Несрин пристъпи напред. Вдигна брадичка. И колкото и думите да я изпълваха с ужас, й се струваше най-естествено да ги изрече именно тук:

— Научихме много неща в онзи проход на Дагул. — Гласът й отекна между колоните и каменните стени на залата. — Неща, които ще променят войната на север. И целия ни свят.

Вече всички очи гледаха нея. Хоулун й кимна от мястото си до Борте, която пък й се усмихна окуражително. Йеран седеше до нея и тайно наблюдаваше годеницата си.

Пръстите на Сартак докоснаха нейните. Само веднъж — като нежна подкана. И обещание.

— На Северния континент няма да се изправим срещу армия от човеци — додаде Несрин. — А от демони. И ако не посрещнем заплахата подобаващо, ако не се надигнем като единен народ, като раса… Ще намерим гибелта си.

И тя им разказа. Цялата история. За Ераван. За Майев.

Не спомена ключовете, но когато привърши с призива си, всички кланове зашушукаха помежду си.

— Оставям решението на вас — обяви Сартак с уверен глас. — Онези страшилища в Дагулските възвишения са едва началото. Няма да коря никого, избрал да остане в земите ни. Но който отлети оттук с мен, ще се бие под хаганския флаг. А сега ви даваме възможност да обсъдите въпроса помежду си.

И той хвана ръката на Несрин и я изведе от залата. Фалкан ги последва, но Борте и Хоулун не напуснаха местата си в качеството си на главатарки на клана Еридун. Несрин знаеше, че щяха да застанат на тяхна страна, щяха да полетят на север заедно с тях, ала другите…

Щом достигнаха до едно от по-уединените кътчета в Алтун, предназначени за семейството, шушукането бе прераснало в същински спор. Сартак току-що беше влязъл в малката стая, когато заяви, че отива в кухнята, зарязвайки Несрин и Фалкан с намигване и обещание да донесе храна.

Оказала се насаме с хамелеона, Несрин се доближи до огъня, за да стопли ръцете си.

— Как се чувстваш? — подхвърли през рамо към дървения стол с ниска облегалка, където се бе настанил Фалкан.

— Всичко ме боли — отговори той с гримаса, потривайки крака си. — Напомни ми повече никога да не се вживявам в ролята на герой.

Смехът й се сля с пукота на огъня.

— Благодаря ти все пак.

— И бездруго няма на кого да липсвам.

Гърлото й се стегна, но попита:

— Ако отлетим на север към Антика, а оттам и към Северния континент… — Даваше си сметка, че вече не можеше да го нарече с онази дума. Към дома. — Ще дойдеш ли с нас?

Хамелеонът не продума известно време.

— Бихте ли ме приели изобщо?

Несрин се извърна от огъня. Очите й горяха.

— Трябва да ти кажа нещо.

* * *

Фалкан заплака.

Зарови глава в ръцете си и заплака, когато тя му сподели подозренията си. Не знаеше много за миналото на Лизандра, но възрастта й и мястото отговаряха на разказа му. Единствено описанието се разминаваше. Майката бе описала невзрачно момиче с кестенява коса. Не чернокоса, зеленоока красавица.

Но да — да, Фалкан щеше да тръгне с тях. На война и за да я намери. Племенницата си. Последната си роднина, останала на света, която никога не бе спирал да издирва.

Сартак се върна с храната, а трийсетина минути по-късно дойде и вест от залата.

Клановете бяха решили.

С разтреперани ръце Несрин тръгна към вратата, където Сартак й подаде една от своите.

Пръстите им се преплетоха и той я поведе към притихналата зала. Фалкан се понадигна мъчително от стола си, избърса сълзите си с болезнен стон и закуцука след тях.

Сториха едва няколко крачки, преди едно затичано момиче да ги пресрещне по коридора.

Несрин се откъсна от Сартак, за да му позволи да обърне внимание на задъханата, облещена вестоноска. Тя обаче подаде писмото си на нея.

Веднага щом разпозна почерка, ръцете й се разтресоха наново.

Усети, че и Сартак се напряга, проумял от кого е писмото. Принцът отстъпи назад с притъмнял поглед, за да й предостави възможност да го прочете.

Тя изчете посланието два пъти. И й се наложи да вдиша дълбоко, за да не повърне.

— Той… настоява да се върна в Антика. Било спешно — добави Несрин с потръпващ в нестабилната й ръка лист. — Моли ни да се приберем незабавно. Час по-скоро.

Сартак взе писмото, прочете го и изруга. Фалкан просто го наблюдаваше мълчаливо.

— Станало е нещо — заяви принцът и Несрин кимна.

Щом Каол, който никога не молеше за помощ, никога не искаше помощ, настояваше да побързат… Тя надникна към клановете, готови да им съобщят отговора си.

И попита принца:

— До колко време можем да отлетим?

58

Утрото дойде и отмина, но Ирен не бързаше да става от леглото. Каол също. Обядваха спокойно във всекидневната, без да си правят труда да обличат официални дрехи.

Хафиза трябваше да реши дали да им даде онези книги. Затова пред тях не стоеше друг вариант освен да чакат. А после да се надяват на скорошна среща с Елин Галантиус или с някой друг, способен да ги разчете.

— Колко ли важна информация е спотаена из страниците им — подхвана вглъбено Каол, подхвърляйки в устата си семена от нар, червени като рубини.

— Ако наистина са толкова древни — отвърна Ирен, — ако текстовете действително произлизат от некропола или от подобни места, ще са абсолютно съкровище. Извор на познания за Валгите. И връзката ни с тях.

— Елин извади късмет с онези книги в Рифтхолд.

През нощта й бе доверил за асасина на име Селена, която се оказала кралица на име Елин. Цялата й история, от началото до края. Дълга, тъжна история. Гласът му пресипна, когато заговори за Дориан. За черния нашийник и валгския принц. За всички погубени съдби. За собствената си роля, за жертвите, които бе направил, и обещанията, които бе престъпил. Всичко.

И ако Ирен все още не го обичаше, щеше да го обикне, след като научеше истината. Виждайки мъжа, в който се превръщаше без значение от миналото си.

— Кралят някак ги е пропуснал при първоначалната чистка.

— Може пък някой бог да ги е закрилял — рече съсредоточено Ирен. Сетне вирна вежда. — Случайно в онази библиотека да живеят котки на Баст?

Каол поклати глава и остави плячкосания труп на нара.

— Елин винаги е разполагала с по един-двама богове на рамото си. Вече нищо не би ме изненадало.

Ирен се замисли.

— Какво е сполетяло краля? Нали е бил обладан от валгски демон?

Лицето на Каол помръкна и той се отпусна назад в не особено удобния заместник на изтърбушения златист диван.

— Елин го излекува.

Ирен изпъна гръб.

— Как?

— Прогони го от тялото му с огън. Е, с помощта на Дориан.

— А човекът, истинският крал, оцеля ли?

— Не. Първоначално да. Но нито Елин, нито Дориан желаеше да говори за случилото се на онзи мост. Оцелял дотолкова, че да им разкаже какво е сторил демонът, но бързо губел сили. Тогава Елин унищожи двореца. Заедно с него.

— Значи с огън е надвила валгския демон?

— Да. И май с него спаси Дориан. Или поне му спечели достатъчно свобода, че да се пребори сам със своя. — Той килна глава. — Защо питаш?

— Защото теорията ми… — Коляното й подскочи. Тя плъзна поглед из стаята, по вратите. Нямаше никого наоколо. — Мисля, че… — Приведе се по-близо до него и стисна коляното му. — Мисля, че Валгите са паразити. Нещо като инфекция.

Той отвори уста, но Ирен продължи:

— Малко след като пристигнах в Торе, с Хафиза извадихме една тения от Хасар. И те се хранят от гостоприемника си също като Валгите. Поемат контрол върху основните му потребности като глада например. И в крайна сметка, след като се възползват от всичките му ресурси, го убиват.

Каол застина.

— Но това не са някакви си безмозъчни войници.

— Да. Точно това исках да проверя в теб вчера. Да установя доколко е съзнателен мракът. Каква сила притежава. Дали е заселил някакъв паразит в кръвта ти. Оказа се, че не е, но… Имаше друг вид паразит, който се хранеше от теб, позволявайки на мрака да те управлява.

Каол мълчеше.

Ирен се покашля, милвайки с палец китката му.

— Снощи осъзнах нещо — че и в мен живее паразит. Омразата ми, гневът, страхът и болката ми. — Тя отметна една къдрица от лицето си. — Хранели са се от мен през всички тези години. Тласкали са ме напред, но и са ме изяждали отвътре.

А след като проумя, че мястото, където най-много се боеше да пристъпи, бе собствената й душа, защото там щеше да й се наложи да погледне в очите нещото, загнездило се вътре…

— Като осъзнах какво върша аз самата, разбрах и какво представляват Валгите. Твоите сенки. Паразити. През последните седмици просто отблъсквахме мрака в теб, без да се възправим истински срещу него. Затова го атакувах подобно на всеки друг паразит; обградих го от всички страни. Принудих го да дойде при теб, да те нападне с цялата си мощ, само и само да се измъкне от мен. За да имаш шанс да застанеш лице в лице с него, да го надвиеш. Да влезеш там, където се боиш да припариш, и да прецениш дали най-после си готов да му се опълчиш.

Той я гледаше с бистри, блеснали очи.

— Голямо прозрение.

— Несъмнено. — Тя се замисли върху разказа му за Елин и демона в предишния крал. — Огънят прочиства. Ала лечителите рядко го използват. Прекалено е неконтролируем. Водата е по-съвместима с лечебните процедури. Съществуват обаче и самобитни дарби. Като моята.

— Светлина — пророни Каол. — Силата ти приличаше на рой малки светлинки срещу мрака.

Тя кимна.

— Елин е съумяла да освободи Дориан и баща му. Със сурова, непремерена сила, затова единият не е оцелял. Но дали лечител с моята дарба не би успял да избави човек, обладан… заразен от Валгите? Пръстенът, нашийникът, нещата, които пришиват в плътта. Те са нещо като мръсна вода или развалена храна. Носители на малка частица от демоните, която се разраства в приемника. Премахването им е първата стъпка, но ти казваш, че демонът остава и след това.

Той кимна. Дишането му се учестяваше все повече.

Ирен прошушна:

— Допускам, че мога да лекувам заразените. Валгите… те са просто паразити и мога да ги прогонвам от телата на хората.

— С други думи… всички пленници на Ераван, които държи под свой контрол с пръстените и нашийниците…

— Според мен можем да ги освободим.

Той сграбчи ръката й.

— Ще трябва да се добереш близо до тях, Ирен. А силата им…

— Тук ще се намесят Елин и Дориан. Те ще ги държат.

— Няма как да изпробваме теорията ти предварително. Без да поемем значителен риск. — Челюстта му се стегна. — Сигурно затова пратеникът на Ераван те преследва. За да не ти позволи да осъзнаеш на какво си способна, като ме излекуваш. И за да не споделиш новината с другите лечителки.

— Но ако е така… Защо сега ме напада? Защо е чакал толкова време?

— Може дори да не му е хрумнало. Докато Елин не прогони валгските демони от Дориан и краля. — Той потри гърдите си. — Има един пръстен. Някога принадлежал на Атрил, приятел на крал Бранън и Майев. Правел го неподвластен на Валгите. Бил единствен и някъде през вековете изчезнал. Елин обаче го откри. А Майев толкова го искаше, че го размени за Роуан. Според легендите самата Мала го изковала за Атрил, но… Мала обичала Бранън, не Атрил.

Каол стана от дивана и закрачи из стаята.

— В някогашната стая на Елин имаше един гоблен. На него бе извезан елен, който криеше входа към гробницата, където Бранън закътал Ключа на Уирда. Това беше първото откритие на Елин.

— И?

Думата напусна гърлото й като въздишка.

— Сред горските животни на него се открояваше и бухал. Животинският облик на Атрил. Не на Бранън. Всичко криеше загадки — гобленът, гробницата. Символи и още символи. Но бухалът… Така и не се замислихме. Не ни хрумна.

— Какво не ви е хрумнало?

Каол спря по средата на стаята.

— Че бухалът може да не е просто животинският облик на Атрил, а магически знак за предаността му към някого.

Въпреки топлия ден кръвта на Ирен се смрази и тя промълви:

— Силба.

Каол кимна бавно.

— Богинята на изцерението.

— Не Мала е изковала онзи пръстен — допълни сподавено Ирен.

— Не.

Силба го бе сторила.

— Налага се да отидем при Хафиза — каза тя. — Дори да не ни даде книгите, трябва поне да ни позволи да ги прегледаме, да видим с очите си какво е оцеляло през цялото това време. Какво са научили елфическите лечители в онази далечна война.

Той й махна да стане.

— Тръгваме веднага.

Ала вратите на апартамента се отвориха и Хасар нахлу най-безцеремонно с развята около краката й златистозелена рокля.

— Е — подсмихна се, зървайки оскъдните им дрехи и разрошени коси. — Поне на вас двамцата ви е удобно.

Принцесата се ухили на Каол и Ирен имаше чувството, че светът пропада под краката й.

— Получихме вести. От вашите земи.

— Какви? — процеди с осезаема ненавист той.

Хасар зачопли небрежно ноктите си.

— О, нищо особено, просто армадата на кралица Майев се натъкнала на тайно свиканата армия на Елин Галантиус. И се развихрила доста зрелищна битка.

59

На Каол му идеше да удуши коварната принцеса. Все пак смогна да задържи ръцете си до тялото си, а брадичката си вдигната независимо от факта, че бе по долни гащи.

— Какво. Е. Станало.

Морско сражение. Между Елин и Майев. Той зачака да чуе развръзката. Ако беше закъснял…

Хасар отмести поглед от ноктите си.

— Било е интересна гледка, както можете да си представите. Елфическа армада срещу човешка армия от кол и въже…

— Хасар, моля те — пророни Ирен.

Принцесата въздъхна към тавана.

— Добре де. Смазали са Майев.

Каол се свлече на дивана.

Елин, слава на боговете, Елин бе намерила начин да…

— Но научих и някои доста интересни подробности.

Принцесата се зае да рецитира факти и числа. Една трета от съставляващите армадата на Майев, плаваща под флаговете на Белия трън, се обърнали срещу своите и подкрепили флота на Терасен. Дориан също се бил, удържал фронтовата линия заедно с Роуан. А накрая цяла орда уивърни долетели от нищото, за да се сражават на страната на Елин.

Манон Черноклюна. Каол можеше да се обзаложи, че някак, благодарение на Елин или на Дориан, вещицата им беше направила услуга, навярно променяйки курса на войната.

— Докладваха ми за впечатляващи магии — продължи Хасар. — От лед, вятър и вода. — Дориан и Роуан. — Носели се слухове, че имало даже хамелеон. — Лизандра. — Но не и мрак. Или с каквато стихия се бие Майев. Нито пък огън.

Каол опря ръце на коленете си.

— Макар че се мълви за огън и черни сенки далеч от сражението, чак на брега. Появили се само за миг. А и никой не забелязал нито Елин, нито Мрачната кралица във флотите им.

Типично за Елин да пренесе битката си с Майев на брега. За да ограничи броя на жертвите и да освободи напълно силата си.

— Както казах — поде наново Хасар, разбухвайки полите на роклята си, — вашите хора победили. Елин се върнала в армадата си след няколко часа. Сетне отплавали на север.

Каол благодари безмълвно на Мала. И на онзи бог, който бдеше над Дориан.

— Много ли са жертвите?

— Сред войниците — да, но големите играчи са невредими — отвърна Хасар и Каол я намрази още повече. — Иначе Майев… както се появила, така и изчезнала. Безследно. — Принцесата извърна свъсен поглед към прозорците. — Нищо чудно да се е отправила към нашите брегове. Да ближе раните си на този континент.

Каол се молеше да не е така. Но ако армадата на Майев още се разполагаше сред Тясното море, когато дойдеше време те да го прекосят…

— Другите са отплавали на север, така ли? Накъде точно?

Къде мога да открия своя крал, своя брат?

— Предполагам към Терасен. Все пак Елин вече има армада. Че даже и втора.

Хасар му се усмихна. Чакаше да я попита, да й се примоли за отговор.

— Каква втора армада? — насили се да се поинтересува Каол.

Принцесата сви рамене и се отправи към вратата.

— Оказва се, че Тихите асасини от Червената пустиня били длъжници на Елин.

Очите на Каол пламнаха.

— Вендлин също.

Ръцете му затрепериха.

— Колко кораби? — прошушна той.

— Всичките — рече Хасар, хващайки дръжката на вратата. — Отзовала се цялата армада на Вендлин, командвана от самия принц Галан.

Елин… Кръвта на Каол закипя и той впери взор в Ирен. Очите й блестяха широко отворени. Блестяха от надежда — пламенна, скъпоценна надежда.

— Оказва се — отдаде се на размисъл Хасар, като че просто им споделяше нещо мимоходом, — че доста хора имат високо мнение за нея. И вярват в каузата й.

— И каква е тя? — попита приглушено Ирен.

Хасар сви рамене.

— Сигурно същата, към която опита да привлече и мен, когато преди няколко седмици ми писа с молба за помощ. От принцеса на принцеса.

Каол си пое треперлива глътка въздух.

— Какво ти е обещала Елин?

Хасар се усмихна някак на себе си.

— По-добър свят.

60

Каол крачеше настръхнал до Ирен по тесните улички на Антика, претъпкани с хора, запътили се към дома след работния ден. Настръхнал не от гняв, осъзна тя, а от устременост.

Елин беше събрала армия, а ако съумееха и те да допринесат за нея с поне част от силите на хаганата… Ирен съзираше надеждата в очите му. Решимостта.

Може би имаха някакъв шанс в тази война. Но само ако намереха начин да убедят хаганското семейство.

„Един последен опит“, заявил й бе той, когато влязоха в прохладната вътрешност на Торе и хукнаха нагоре по стълбите. Готов бе дори да пълзи в краката на хагана. Отново щеше да се помъчи да го склони.

Първо обаче трябваше да говорят с Хафиза. И да проучат книгите, които можеше да съдържат много по-ценно оръжие от мечове и стрели: а именно — познание.

Каол изкачваше уверено безкрайното стълбище, виещо се във вътрешността на Торе. И независимо от тежестта, увиснала на плещите им, прошепна в ухото й:

— Нищо чудно, че краката ти са толкова красиви.

Тя го перна по ръката с пламнало лице.

— Мръсник!

По това време повечето ученички вече слизаха към столовата. Докато се разминаваха по стълбището, няколко се усмихнаха широко на Каол, а по-малките направо се закискаха. Той отвърна на всички тях с топла, приветлива усмивка, която ги накара да захихикат още повече.

Неин. Беше си неин, идеше й да им се изперчи. Този красив, смел, самоотвержен мъж — беше лично неин.

И щеше да се прибере у дома с него.

Мисълта я поотрезви леко. Чувството, че безкрайните изкачвания на Торе можеше да са преброени, че дълго време можеше да не подуши аромата на лавандула и прясно изпечен хляб. Да не чува момичешкото кискане на ученичките.

Каол докосна ръката й със своята, сякаш да я увери, че я разбира. Ирен стисна силно пръстите му. Да, щеше да остави една част от себе си тук. Но онова, с което щеше да замине… По лицето й се разливаше усмивка, когато най-сетне достигнаха върха на кулата.

Задъхан, Каол се подпря с ръка на стената. Вратата на кабинета на Хафиза бе открехната, пропускайки изтъняващата светлина на залеза.

— Който и да е построил това чудо, сигурно е бил садист.

Ирен се засмя, почука на вратата на Хафиза и я отвори.

— Говориш за Камала. И според слуховете…

Тя спря, изненадана да открие кабинета на Върховната лечителка празен.

Заобиколи Каол на тясната стълбищна площадка и се насочи към работилницата. И нейната врата бе открехната.

— Хафиза?

Никой не й отговори и тя бутна вратата.

Работилницата също беше празна. Поне железният шкаф си стоеше заключен.

Явно правеше редовните си обиколки или вечеряше. Макар че срещнаха по стълбите всички, тръгнали на вечеря след звънеца, и Хафиза не бе сред тях.

— Изчакай тук — заповяда му Ирен и се спусна по стълбището към долната площадка, един етаж над собствената й стая.

— Еретия — каза тихо и влезе в малката стаичка.

Лечителката изсумтя вместо отговор:

— Мярнах един хубав задник да минава оттук преди малко.

Каол се покашля от горния етаж.

Ирен изпуфтя и попита:

— Знаеш ли къде е Хафиза?

— В работилницата си. — Жената дори не се обърна към нея. — Цял ден е там.

— Сигурна ли си?

— Да. Видях я да влиза вътре. Затвори вратата и оттогава не се е показвала.

— В момента вратата е открехната.

— Значи може би е минала покрай мен.

Без да се обади? Не й беше присъщо.

Ирен се почеса по главата, озъртайки се из площадката зад себе си. Няколкото врати на нея… без да си прави труда да каже довиждане на Еретия, зачука по всичките. Едната стая беше празна, а лечителката от другата й каза същото: Хафиза била в работилницата си.

Като се качи на горната площадка, Каол я попита:

— Разбра ли нещо?

Тя потропа с крак по земята. Сигурно се притесняваше излишно, но…

— Да проверим в столовата — рече вместо отговор.

Забеляза блясъка в очите на Каол. Тревога — предупреждение.

Слязоха два етажа по-надолу до нейната стая.

Вратата й беше затворена, но под нея беше пъхнато нещо. Сякаш натикано с крак.

— Какво е това?

Каол извади меча си толкова мълниеносно, че Ирен дори не видя кога — всяко движение на тялото му, на оръжието му представляваше същински танц. Тя се наведе и издърпа предмета. Металът застърга по камъка.

Дебела верижка, а в края й висеше… железният ключ на Хафиза.

Каол обходи с поглед вратата, стълбището, а Ирен нахлузи верижката през вратата си с разтреперани пръсти.

— Не го е пъхнала там случайно — заяви той.

А щом беше решила да скрие ключа тук…

— Знаела е, че нещо я преследва.

— На горния етаж нямаше следи от взлом или нападение — изтъкна Каол.

— Може просто да се е уплашила, ала… Хафиза не върши необмислени неща.

Той постави ръката си на кръста й и я побутна към стълбите.

— Трябва да уведомим стражите, за да почнат да я търсят.

Гадеше й се. Щеше да повърне върху стълбите.

Ако тя бе навлякла това на Хафиза…

Паниката не помагаше на никого. За нищо.

Насили се да си поеме глътка въздух. И още една.

— Нужно е да побързаме. Гърбът ти ще…

— Ще се справя. Добре е.

Ирен прецени стойката му.

— Тогава не се бави.

* * *

Препуснаха надолу по витото стълбище на Торе, разпитвайки всеки срещнат за Хафиза. „В работилницата си е“, отговаряха всички.

Сякаш просто беше изчезнала. Превърнала се беше в сянка.

Каол се бе сблъскал и бе преживял достатъчно, за да се довери на интуицията си.

А тя му подсказваше, че или вече се е случило нещо, или в момента се случваше.

Лицето на Ирен беше бяло като платно от ужас, а железният ключ подскачаше върху гърдите й с всяка стъпка. Щом стигнаха до първия етаж, тя вдигна стражите по тревога само с няколко думи, обяснявайки спокойно, че Върховната лечителна е в неизвестност.

Но спасителните отряди се организираха твърде дълго. А кой знае какво можеше да се разиграе едва за броени минути. Секунди дори.

В оживения коридор на централния етаж Ирен попита още няколко лечителки дали знаят къде е Хафиза. Нямало я в столовата. Нямало я и в билковата градина. Идвали оттам и не я били видели.

Комплексът беше огромен.

— Ще покрием по-голяма територия, ако се разделим — рече задъхано Ирен, оглеждайки коридора.

— Не. Вероятно го очакват. Оставаме заедно.

Тя потри лицето си с длани.

— Масовата истерия може да подтикне нападателя към по-спешни действия. Прибързани. Необходимо е да сме дискретни. — Тя свали ръце. — Откъде да започнем? Може да е в града, може да е…

— Колко изхода към улиците има в Торе?

— Само главната порта и една малка страничка вратичка за доставки. И пред двете има стража.

Минаха покрай тях след минути. Нищо. Стражите бяха добре обучени и зорко следяха кой влиза и излиза. Не бяха виждали Хафиза. Не бяха виждали и фургони от сутринта, когато Еретия я бе мярнала за последно.

— Трябва да е на територията на Торе — заключи Каол, плъзвайки поглед към високата кула, из лекарския комплекс. — Освен ако не се сещаш за друг вход или изход. Някое забравено място може би.

Ирен застина и очите й сякаш пламнаха в гаснещия здрач.

— Библиотеката — промълви и хукна натам.

Беше толкова бърза, че той едва смогваше да я догони. Гонеше я. Свещени богове! Тичаше и…

— Разправят, че под библиотеката имало тунели — каза припряно Ирен, докато го водеше по познат коридор. — Тунели, чийто изход обаче не се знае къде е. Според слуховете били зазидани, но…

Сърцето му препускаше лудо.

— Това обяснява как нападателят ти е съумял да влезе и излезе незабелязано.

А ако старицата бе слязла тук…

— Как изобщо са я накарали да тръгне с тях? Без на никого да му направи впечатление?

Не му се щеше да й отговаря. Валгите умееха да призовават сенки. И да се крият в тях. Сенки, които можеха мигновено да станат смъртоносни.

Ирен спря пред централното бюро на библиотеката и Ноуша вирна глава. Мраморният под бе толкова гладък, че трябваше да се хване за ръба на бюрото, за да не се подхлъзне.

— Виждала ли си Хафиза? — изстреля тя вместо поздрав.

Ноуша ги изгледа. И забеляза, че Каол отново е извадил меча си.

— Какво има?

— Къде са тунелите? — попита Ирен. — Онези, които уж били зазидани?

Зад нея сива като буреносен облак котка на Баст скочи от поста си пред камината и препусна към вътрешността на библиотеката.

Ноуша надникна към древния звънец върху писалището си, голям колкото пъпеш. До него лежеше чук.

Ирен постави ръката си върху чука.

— Недей. Така ще разберат, че… че знаем.

Кафеникавата кожа на жената сякаш пребледня.

— Тръгнете към най-долния етаж. Вървете чак до стената. После свийте вляво. Оттам се насочете към най-далечната стена, до самия й край. Където камъкът е груб и незагладен. Там свийте надясно. И ще ги видите.

Гърдите на Ирен се надигнаха, но тя кимна и тихо си повтори маршрута. Каол го запомни наизуст, запечата го в паметта си.

Ноуша стана на крака.

— Да извикам ли стражата?

— Да — рече Каол. — Но тихо. Прати ги след нас. Възможно най-бързо.

Ноуша скръсти разтрепераните си ръце пред корема си.

— Никой не е стъпвал в тези тунели от много време. Бъдете предпазливи. Дори ние не знаем какво се крие там.

На Каол му хрумна да й разясни колко полезни бяха подобни загадъчни предупреждения точно преди битка, но просто преплете пръсти с тези на Ирен и я поведе надолу по коридора.

61

Ирен броеше всяка стъпка. Не че това помагаше, но мозъкът й просто редеше числата в безкрайна сметка.

Едно, две, три… Четирийсет.

Триста.

Четиристотин двайсет и четири.

Седемстотин двайсет и едно.

Слизаха все по-надолу и по-надолу, взирайки се във всяка сумрачна пътека между рафтовете с книги, всяка ниша и читалня, всяко тъмно кътче по пътя си. Нищо.

Единствено ученички, потънали в притихнало четене. Мнозина от тях вече се приготвяха да си тръгват. Котки на Баст не се мяркаха никъде — нито една.

Осемстотин и трийсет.

Хиляда и три.

Стигнаха най-долния етаж на библиотеката, където светлината бе по-смътна. Сънлива. А сенките — по-живи. Ирен виждаше лица във всичките.

Каол крачеше неустрашимо напред и мечът му проблясваше като живак.

Температурите спадаха. Лампи се срещаха все по-нарядко.

Книгите с кожени подвързии започваха да отстъпват място на крехки свитъци. Свитъците — на гравирани плочи. Каменни ниши заменяха дървените рафтове. Мраморният под ставаше: все по-грапав. Стените също.

— Тук — прошепна Каол и я спря, вдигайки меча си.

Проходът пред тях беше осветен от една-единствена свещ, закрепена да гори на земята.

По протежението му се виждаха четири врати.

Не врати, а масивни каменни дискове. Три от тях бяха по местата си, но четвъртият… Беше търкулнат встрани и входът зад него зееше отворен. Поредната самотна свещ гореше пред камъка, осветявайки едва-едва тъмнината отвъд.

Тунел. По-дълбок от Утробата — от всеки етаж на Торе.

Каол посочи грубия пръстен под на мрачния проход.

— Следи. Два чифта. Едни до други.

По неравната повърхност наистина личаха дири.

Той се завъртя към нея.

— Ти ме чакай тук, аз ще…

— Не. — Каол претегли категоричния й отказ, стойката й, а Ирен добави: — Заедно. Тръгваме заедно.

Той се замисли за момент, след което кимна. Поведе я предпазливо към тунела, показвайки й къде да стъпва, за да не хрущят рехавите парчета твърда пръст под краката й.

Свещта като че ги зовеше до открития вход на тунела. Маяк. Покана.

Каол насочи меча си към непроницаемия проход и светлината от свещта затанцува по острието му.

Виждаха се само отронени парчета камък и безкраен мрак.

Ирен вдиша през носа си и издиша през устата. Хафиза. Хафиза беше тук. Ранена, или по-лошо…

Каол я хвана за ръката и я поведе към непрогледната тъма.

Незнайно колко минути вървяха мълчаливо. Докато светлината от самотната свещ зад тях не се изгуби напълно — и не се появи втора. Чезнеща, слаба. Сякаш идеше иззад далечен ъгъл.

Сякаш някой ги чакаше.

* * *

Каол знаеше, че е капан.

Знаеше, че Върховната лечителка не е била мишената, а стръвта. Ала ако закъснееха…

Нямаше да го позволи.

Запрокрадваха се към втората свещ, чиято светлина ги призоваваше подобно на звънец за вечеря.

Той обаче продължаваше напред, водейки Ирен след себе си.

С всяка тяхна стъпка светлината се проясняваше.

И не идваше от свещ. Златисто сияние извираше от прохода иззад ъгъла. Позлатяваше каменната стена отсреща.

Ирен опита да ускори крачка, но той не й разреши. Трябваше да са тихи като смъртта.

Макар че онзи, който ги дебнеше, несъмнено вече бе наясно, че приближават.

Достигнаха завоя и Каол огледа внимателно отражението на светлината по отсрещната стена, търсейки сенки, трептене. Но имаше само светлина.

Надникна зад ъгъла. Ирен също.

И дъхът й секна. Каол се беше нагледал на доста неща през изминалата година, но това…

Помещението бе голямо колкото цялата тронна зала в двореца на Рифтхолд, ако не и по-просторно. Резбовани колони подпираха тавана, губейки се в сумрака отгоре, а стълбище отвеждаше надолу към пода на скалната зала. Каол се досети защо светлината позлатяваше така стените.

Пламъците на множеството запалени факли по тях се отразяваха в… злато.

Цялото богатство на някоя древна империя бе струпано в помещението. Ковчежета, статуи и бижута от чисто злато. Брони. Мечове.

А сред всичкото това съкровище бяха разпилени саркофази. Не от злато, а от непробиваем камък.

Гробница — и съкровищница в едно. А в дъното, издигната върху висок подиум…

От гърлото на Ирен се изтръгна тъничък звук при вида на окованата върху златен трон Върховна лечителка. Устата й беше запушена. Ала не тя, а жената, застанала до нея с нож върху заобления си корем, накара кръвта на Каол да се смръзне.

Дува. Вече най-малката дъщеря на хагана.

Усмихна им се, като я приближиха, и изражението, изписано по лицето й, не бе човешко, а…

Валгско.

62

— Е — процеди нещото в принцесата, — доста се позабавихте.

Думите му прокънтяха в огромната зала, отеквайки по камък и злато.

Каол оглеждаше всяко тъмно кътче, всеки предмет по пътя им към подиума. Всички възможни оръжия. И изходи.

Хафиза не помръдваше, докато крачеха по широката пътека между купищата лъскаво злато и саркофазите. Същински некропол.

Нищо чудно да бе цял подземен град, простиращ се от пустинята чак дотук.

Дува не дойде на екскурзията им до Аксара, оправдавайки се с бременността си…

Ирен вдиша през зъби и Каол осъзна, че бе стигнала до същото заключение.

Дува беше бременна — и едновременно обсебена от Валг.

Каол претегли шансовете им. Принцеса с валгски демон в тялото си, нож в ръката и кой знае каква тъмна магия, а Върховната лечителка беше окована за трона…

И Ирен.

— Тъй като забелязвам, че правите оценка на положението, лорд Уестфол, ще ви спестя усилията и ще ви изброя вариантите. — Дува рисуваше леки, лениви линии с върха на ножа по едрия си корем, без дори да намачква плата на роклята си. — Ето какво: ще трябва да избирате между мен, Върховната лечителка и Ирен Тауърс. — Принцесата се усмихна и прошепна отново: — Ирен.

А гласът й…

Ирен потръпна до него. Гласът от онази нощ.

Но като спряха пред стръмните стъпала на подиума, Ирен вирна брадичка и попита принцесата с уверен, почти царствен тон:

— Какво искаш?

Дува килна глава. Очите й бяха съвършено черни. Валгски абанос.

— Не ви ли е интересно как успях?

— Сигурен съм, че и без това ще ни разкажеш — отвърна Каол.

Дува присви ядно очи и от гърлото й се изниза тихичък смях.

— Тези тунели свързват двореца и Торе. Безсмъртните елфически лигльовци погребваха тук кралските си особи. Отцепници от благородническата кръв на Мора. — Тя обгърна с жест залата. — Хаганът със сигурност ще ликува, щом научи колко злато се крие под краката му. Още един коз в случай на нужда.

Ирен не откъсваше очи от Хафиза, която ги наблюдаваше спокойно.

Жена, готова да срещне свършека си, която единствено искаше да покаже на ученичката си, че не я е страх.

— Чаках да се досетите, че съм аз — продължи Дува. — След като унищожих всички онези безценни книги и свитъци, очаквах да осъзнаете, че само аз не дойдох на тържеството. Но тогава ми хрумна, че просто няма как да ме заподозрете. — Тя сложи ръка върху пълната си утроба. — Затова той избра нея. Хубавичката, невинна Дува. Прекалено добродушна, за да се бори за трона. — Змийска усмивка. — Знаете ли, че Хасар опита да вземе пръстена? Зърна го в ковчежето със сватбени подаръци от Перингтън и мигом го пожела. Дува обаче го грабна първа.

Тя вдигна пръста си, разкривайки широката сребърна халка. Камък на Уирда не изпъкваше никъде.

— Скрит е отдолу — прошушна. — Хитър номер. И щом тя изрече обета си пред онзи простодушен, влюбен човешки принц, халката се озова на ръката й. — Дува се подсмихна. — И никой не забеляза. — Белите й зъби просветнаха. — Освен наблюдателната малка сестричка. — Тя изцъка с език. — Тумелун заподозря, че нещо не е наред. Хвана ме да се ровя из разни забравени места. Затова и аз я хванах. — Дува се изкикоти. — По-скоро не я хванах. А я бутнах от балкона.

Ирен си пое рязка глътка въздух.

— Толкова буйна, безразсъдна принцеса — провлачи Дува. — С толкова нестабилна психика. Нали проумявате, че не можех да й позволя да отиде при обичните си родители и да им се оплаче от мен?

— Кучка! — процеди Ирен.

— И тя така ме нарече — отвърна Дува. — Каза, че ми имало нещо. — Тя погали корема си, а сетне почука с пръст едната страна на главата си. — Да знаете как пищя. Дува… как пищя Дува, когато блъснах онази глезла от балкона. Но бързичко й запуших устата.

Тя пак насочи ножа към корема си и запрокарва върха му по копринения плат.

— Какво търсиш тук? — пророни Ирен. — Какво искаш?

— Теб.

Сърцето на Каол прескочи.

Дува изопна рамене.

— Мрачният крал дочу слухове, че лечителка, благословена с дарбите на Силба, е влязла в Торе. И това го изправи на нокти.

— Защото съм способна да затрия всички ви като паразити, каквито всъщност сте?

Каол я стрелна предупредително.

Дува вдигна кинжала от корема си и огледа острието.

— Защо според вас Майев не позволява на лечителите си да напускат границите на кралството й? Знаеше, че ще се завърнем. И искаше да е готова, да се защити. Доранелските лечители са най-скъпоценните й поданици. Тайната й армия. — Дума измънка още нещо и замахна с кинжала си към некропола. — Но предвидливите елфи, заселени по тези земи, ловко се изплъзнаха от ръцете й след последната война. Избягаха чак дотук, тъй като знаеха, че кралицата им ще ги държи в клетки като животни. После внедриха магията в тези земи, в народа им. Събудиха нужната сила, за да се погрижат винаги да са могъщи и добре отбранявани. А накрая просто изчезнаха, погребвайки съкровищата и историята си. Постараха се да потънат в забрава тук долу, докато малката им градина избуяваше отгоре.

— Защо? — бе всичко, което изрече Каол.

— За да дадат шанс на онези, които Майев не смяташе за важни, в случай че Ераван се завърнеше. — Дува пак изцъка с език. — Колко благородни отцепници само. И така Торе се разрасна. А Негово Мрачно Величество наистина се надигна отново, после падна, а накрая потъна в сън. И дори той самият забрави на какво е способен носителят на определени дарби. Тогава обаче се събуди наново. И си спомни за лечителите. Затова се постара да прочисти всички надарени от северните земи. — Усмивка към Ирен, студена и изпълнена с омраза. — Но май една малка лечителка се е измъкнала от палача. И е стигнала чак до този град, където я закриля цяла империя.

Ирен дишаше насечено. Той съзря как вината и ужасът се загнездват върху лицето й. Защото тя им беше навлякла всичко това. На Тумелун, на Дува, на Торе, на целия хаганат.

Но онова, което Ирен не съумя да проумее в безпокойството си, го прозря Каол. Прозря го и му натежа като цял континент, като цял свят. Прозря какво бе ужасило Ераван толкова, че да изпрати тук свой демон.

Защото Ирен, изправена с цялата си сила и гордост пред високомерния валгски демон… беше надежда.

До него стоеше олицетворение на надеждата — бранена от този град през последните години, довяна дотук от дъха на боговете, за да я скрият от силите, решени да я унищожат.

Зрънце надежда.

Най-опасното оръжие срещу Ераван, срещу древния мрак на Валгите.

Нещото, заради което бе дошъл тук, за да го занесе обратно в родината си, на народа си. Нещото, което бе дошъл тук да защитава. По-ценно от войници, от мечове и брони. Едничкият им шанс за спасение.

Надежда.

— Тогава защо не ме убиеш? — попита Ирен. — Защо просто не ме убиеш?

Каол не бе дръзнал да зададе този въпрос, да си го помисли дори.

Дува пак отпусна кинжала върху корема си.

— Защото си много по-необходима на Ераван жива, Ирен Тауърс.

* * *

Ирен трепереше. Костите й трепереха.

— Аз съм никой — промълви тя.

Ножът — онзи нож стоеше върху пълната с живот утроба. А Хафиза бе все така неподвижна и бдителна, ала и някак спокойна до Дува.

— Така ли смяташ? — изчурулика принцесата. — Две години са неестествено малко време да се изкачиш толкова нависоко в Торе. Права ли съм, Върховна лечителко?

На Ирен й се догади, когато демонът в Дува извърна очи към Хафиза.

Хафиза отвърна на погледа й без дори да трепне.

Дува се засмя тихо.

— Знаеше. Каза ми го, когато я отвлякох от стаята й по-рано днес. Знаела е, че идвам за теб. Наследницата на Силба.

Ирен плъзна ръка към медальона си. И бележката вътре.

„Светът се нуждае от повече лечители.“

Самата Силба ли бе дошла онази нощ в Иниш? Тя ли я бе изпратила тук с послание, което щеше да разбере чак след време?

Светът се нуждаеше от повече лечители — за да се борят срещу Ераван.

— Затова ме изпраща Ераван — провлачи Дува. — За да ви държа под око. За да следя дали лечителка с подобни дарби няма да излезе от Торе. И да не ви позволя да разкриете твърде много от истината. — Тя сви леко рамене. — Е, убийствата на досадната принцеска и другата лечителка бяха… грешка, но съм сигурна, че Негово Мрачно Величество ще ми прости, като се върна с теб.

Тътен изпълни главата й, толкова гръмък, че Ирен едва чу собствените си думи, когато се озъби в отговор:

— Щом си възнамерявала да ме отведеш при него, защо уби лечителката, която си помислила за мен? Защо просто не изби всички лечителки в града, за да си спестиш усилията?

Дува изсумтя и замахна с кинжала.

— Защото това би възбудило твърде много въпроси? Защо ви преследва Ераван например? Определени участници в играта можеше да заподозрат нещо. Ето защо не биваше да закачам Торе. Да ви оставя в неведение. Тук, далеч от Севера, в рамките на тази империя. Докато не настъпеше времето господарят ми да я унищожи. — Усмивка, която накара кръвта на Ирен да замръзне. — Що се отнася до онази лечителка… Не я убих, защото приличаше на теб. Просто се оказа на грешното място в грешния момент. Е, правилният момент за мен, понеже бях ужасно гладна, а нямаше как да се нахраня, без да ме забележат. Убих я, за да те сплаша, за да те подтикна да осъзнаеш в каква опасност се намираш, както и за да спреш да лекуваш адарланския глупак, да се ровиш толкова надълбоко из древни тайни. Ти обаче не си взе поука.

Ирен сви ръцете си в юмруци от двете страни на тялото си.

Дува додаде:

— За зла участ, Ирен Тауърс. За зла участ. Защото с всеки изминал ден, в който работеше по него, лекуваше го, ставаше все по-ясно, че ти си избраницата на Тъмния крал. А след като дворцовите шпиони на Дува я уведомиха, че си го излекувала напълно, след като той проходи, доказвайки, че наистина теб съм дошла да издиря… — Тя се ухили злобно на Хафиза и на Ирен й се дощя да издере лицето й. — Знаех, че една непосредствена атака би усложнила нещата. Но толкова лесно те примамих тук, долу. Даже съм малко разочарована. Е — обяви накрая демонът, премятайки ножа в ръката си, — ти идваш с мен, Ирен Тауърс. В Морат.

Каол излезе крачка пред Ирен.

— Забравяш нещо.

Дува вирна извитата си вежда.

— Така ли?

— Още не си спечелила.

„Върви — искаше да му каже Ирен. — Тръгвай си.“

Защото около пръстите на Дува, около дръжката на кинжала й започваше да се вие тъмна мощ.

— Колко забавно, лорд Уестфол — възкликна Дува, впивайки поглед в него от високия си подиум. — Вярвате, че можете да си спечелите време, докато пристигне стражата. Но дотогава вече ще сте мъртъв и никой няма да посмее да се усъмни в думата ми, когато заявя, че сте опитали да ни убиете. Да отнесете това злато в бедното си малко кралство, след като похарчихте вашето собствено за поръчката на онези оръжия от везира на баща ми. О, с това злато можете да си купите хиляда армии.

Ирен изсъска насреща й:

— Първо ще трябва да се пребориш и с нас.

— Е, да. — Дува извади нещо от джоба си. Друг пръстен, изсечен от толкова черен камък, че поглъщаше светлината. Несъмнено изпратен директно от Морат. — Но след като си сложиш това… ще вършиш каквото ти кажа.

— И защо ми е да…

Дува опря ножа в гърлото на Хафиза.

— Ето защо.

Ирен надзърна към Каол, но той преценяваше залата, стълбището и изходите.

Тъмната сила, увиваща се около пръстите на Дува.

— И така — поде Дува, слизайки на долното стъпало. — Да започваме.

Тъкмо се насочваше към следващото, когато нещо се случи.

Каол не помръдна. Хафиза обаче пое нещата в свои ръце.

Хвърли се заедно с тежкия златен трон надолу по стълбите.

Право върху Дува.

Ирен изпищя и се спусна към тях. Каол също.

Хафиза и бебето, бебето и Хафиза…

Старицата и принцесата се претърколиха по стръмните стъпала сред пукот на строшено дърво. Дърво, не метал. Тронът беше от позлатено дърво и се разпадаше, докато двете се търкаляха надолу. Дува крещеше, а Хафиза оставаше все така мълчалива, въпреки че превръзката беше паднала от устата й…

Стовариха се върху каменния под с изхрущяване, което Ирен усети чак в сърцето си.

Каол мигновено се озова до тях и хвана не Дува, просната на земята, а Хафиза, която лежеше неподвижно. Издърпа я назад, цялата покрита с трески и разхлабени въжета. Устата й зееше отворена…

Очите й се открехнаха едва доловимо…

Ирен простена, хвана Хафиза за другата ръка и му помогна да я извлече настрана към една внушителна статуя на елфически воин.

В същата секунда Дува се надигна на лакти с провиснала около лицето коса и изсъска отровно:

— Ти, гнила купчина тор…

Каол скочи на крака с меч в ръката, а Ирен потърси немощно магията си, за да излекува древното, крехко тяло.

Старицата смогна да вдигне ръка, колкото да стисне китката на Ирен. „Вървете!“, сякаш й казваше.

Дува се изправи. Дълги трески стърчаха от шията й, а от устата й капеше кръв. Черна кръв.

Каол погледна Ирен през рамо. Бягай.

Да бяга и да вземе Хафиза със себе си.

Тя отвори уста да му се възпротиви, но той вече се бе вторачил напред. В принцесата, която стори крачка към него.

Роклята й бе съдрана, разкривайки твърдия й, заоблен корем отдолу. Такова падане, и то с бебе в утробата…

Бебе.

Ирен сграбчи Хафиза под мършавите й рамене и задърпа слабото й тяло по пода.

Каол нямаше да убие Дува.

Ирен ридаеше през стиснати зъби, влачейки Хафиза назад през обточената в злато пътека… под равнодушните погледи на статуите.

Дори не би посегнал на принцесата с нероденото бебе в корема й.

Гърдите на Ирен хлътнаха от сподавеното жужене на магическа сила, което изпълни залата.

Каол нямаше да се съпротивлява. Само щеше да й спечели малко време.

За да измъкне Хафиза и да избягат.

Дува измърка:

— Това най-вероятно ще заболи доста.

Ирен се извърна тъкмо когато от принцесата изскочиха дълги сенки, насочени право към Каол…

Той отскочи встрани и стрелата от сенки прониза статуята, зад която сетне се скри.

— Колко театрално! — подхвърли насмешливо Дува.

Ирен отново завлачи Хафиза към далечното стълбище. Оставяше го… оставяше го да се бори сам.

Ала с крайчеца на окото си мярна някакво движение и в следващия миг…

Някаква статуя рухна точно пред краката на принцесата.

Дува я отблъсна със силата си. Парчета злато заваляха в залата, трополейки гръмовно по саркофазите.

— Скоро ще ми доскучае — изцъка с език Дува и запрати шепа мрак по него.

Залата се разтресе и Ирен залитна, но успя да запази равновесие.

Още един удар.

И още един.

Дува изсъска ядно, заобикаляйки саркофага, където допускаше, че се крие Каол, и стреля на сляпо.

Каол изникна с щит в ръката.

Не щит — древно огледало.

Силата й отскочи от метала и натроши стъклото, връщайки се към принцесата.

Ирен видя първо кръвта. И по двама им.

После видя ужаса по лицето му, когато Дува отхвръкна назад и се блъсна в каменния саркофаг толкова силно, че костите й изхрущяха.

Принцесата се свлече на земята и не помръдна повече.

Ирен изчака една секунда. И още една.

Накрая остави Хафиза на пода и хукна към Каол, който се взираше задъхано в падналата жена.

— Какво направих… — пророни той, без да откъсва очи от плашещо неподвижната принцеса.

По лицето му се стичаше кръв от парчетата стъкло, но нямаше сериозни рани.

Дува обаче…

Ирен мина покрай него и вдигнатия му меч, за да стигне до принцесата. Щом бе в несвяст, значи, може би имаше шанс да изтръгне валгския демон от тялото й, да опита да я излекува…

Тя обърна Дува по гръб.

И се натъкна на усмивката й.

Всичко се бе разиграло твърде бързо. Твърде бързо.

Дува изстреля черни стрели мощ от дланите си непосредствено към лицето и шията й.

И Ирен се озова върху камъните, изхвърча настрани, а Каол скочи между двете им.

Без щит, без оръжие.

Просто изблъска Ирен и пое цялата стихийност на валгската сила с незащитения си гръб.

63

Агония прониза гръбнака му. Спусна се надолу по краката му. Ръцете му. Чак до върховете на пръстите му.

По-жестока, отколкото в стъкления дворец.

По-жестока, отколкото в лечебните сеанси.

Но в онзи миг бе видял само как тъмната сила лети към сърцето на Ирен…

Каол се свлече на земята и писъкът на Ирен прободе болката му.

Ставай ставай ставай

— Колко жалко, че целият този труд отиде на вятъра — процеди с тънък, треперлив глас Дува и посочи гръбнака му с пръст. — Горкичкият ти гръб.

Мрачната сила наново се заби в гръбнака му.

Нещо изпращя.

И отново. И отново.

Първо спря да чувства краката си.

— Спри — ридаеше Ирен на колене. — Спри!

— Бягай — промълви Каол, опирайки длани в камъка в опит да се изтласка, да се изправи…

Дува просто бръкна в джоба си и извади черния пръстен.

— Знаеш как да ме спреш.

— Не — озъби й се той и гърбът му изрева от болка, докато се мъчеше да стане…

Ирен изпълзя крачка встрани. И още една. Очите й се стрелкаха между двамата.

Не отново. Каол нямаше да преживее всичко това втори път.

И тогава той съзря какво сграбчи с дясната си ръка Ирен.

Към какво пълзеше.

Меча му.

Дува се изкикоти и прескочи проснатите му, неподвижни крака, вървейки към Ирен, която се изправи и вдигна меча помежду им.

Острието трепереше и раменете й се тресяха от сподавени вопли.

— Какво очакваш да постигнеш със стомана… — попита меко Дува — … срещу това?

Камшици от тъмна мощ плъзнаха от дланите на принцесата.

Не. Той простена думата, изрева я срещу тялото си, срещу раните, проникващи още по-надълбоко, и агонията, която заплашваше да го повлече към онзи мрак. Дува разпери ръка за атака…

И Ирен хвърли меча. Право напред — неумело и с буйна ярост.

Дува обаче залегна…

А Ирен побягна.

Завъртя се и се втурна пъргава като кошута към лабиринта от древни трупове и съкровища.

Дува, досущ като хрътка, надушила диря, изръмжа и я подгони.

* * *

Нямаше план. Нямаше нищо.

Никакви варианти. Нищо.

Гръбнакът на Каол…

Свършено беше с него. Всичките им усилия… разбити на пух и прах.

Ирен препускаше между купчините злато и очите й търсеха, търсеха…

Сенките на Дува фучаха край нея и пръскаха парчета злато във въздуха. Позлатяваха всяка нейна глътка въздух.

Ирен грабна в движение някакъв къс меч от сандък, преливащ със съкровища, и острието изсвистя.

Ако успееше да я заклещи, да я прикове към земята за достатъчно дълго…

Камшик от тъмна сила разби саркофага пред нея. Разхвърчаха се заострени късове камък.

Ирен чу глухия звук, преди да долови сблъсъка.

После главата й пропищя от болка и светът се кривна на една страна.

Бореше се да остане права с всеки удар на сърцето си, с цялата целеустременост, която можеше да свика у себе си.

И не позволи на краката си да омекнат. Продължи да се движи, за да им спечели поне мъничко време. Ала като заобиколи една статуя…

Дува се озова пред нея.

Ирен извъртя тялото си точно преди да се блъсне в принцесата, на косъм да забие върха на меча в корема й, в утробата й…

Разпери ръце и пусна оръжието. Дува я сграбчи през врата и кръста. Приклещи я към себе си със змийско съскане, след което я затегли обратно към пътеката между съкровищата.

— На това тяло не му харесва да тича.

Ирен се замята в хватката й, но Дува я стисна още по-силно. Прекалено здраво за човек с нейните размери.

— Искам да видиш това. Искам и двамата да го видите — процеди насмешливо в ухото й.

Каол бе пропълзял до средата на пътеката. Краката му се влачеха безжизнено след него, оставяйки кървава диря. Идваше да й помогне.

Когато Дува се изпречи на пътеката, притиснала Ирен към себе си, той застина. От устата му капеше кръв.

— Теб ли да принудя да гледаш как го убивам, или него — как ти слагам пръстена?

Въпреки ръката, смазваща гърлото й, Ирен се озъби:

— Да не си го докоснала!

Каол напрегна ръце да се отблъсне от земята, но лактите му поддадоха. Кръв се процеждаше между стиснатите му зъби.

— Жалко, че нямам два пръстена — подхвърли му Дува. — Сигурна съм, че приятелите ти биха платили прескъпо за теб. — Тя изсумтя. — Но предполагам и смъртта ти ще е също толкова съкрушителна.

Дува разхлаби хватката си през кръста й, за да го посочи…

Ирен дори не се замисли.

Настъпи силно крака на принцесата. Точно по горната извивка на ходилото.

Дува залитна и Ирен мълниеносно вклини длан в лакътя й, освобождавайки се от ръката около врата си.

После се завъртя и я блъсна с лакът в лицето.

Дува се строполи на земята като отсечена, разпръсквайки кръв наоколо.

Ирен хукна към кинжала до Каол. Острието простена, като го извади от ножницата, и без да губи време, се хвърли върху зашеметената принцеса и я възседна.

Вдигна кинжала нависоко, готова да го забие в шията й, да отреже главата й малко по малко.

— Недей! — изграчи през кръв Каол.

Дува бе унищожила всичко.

Като гледаше кръвта, извираща от устата му…

Ирен зарида, все още насочила кинжала над шията на принцесата.

Той умираше. Дува беше разкъсала нещо в него.

Веждите на принцесата затрепкаха, сбърчиха се. Свестяваше се.

Сега.

Трябваше да го стори сега. Да я прободе. Да сложи край на всичко.

А след това можеше да съумее да го спаси. Да спре смъртоносното вътрешно кървене. Гръбнакът му обаче, гръбнакът му…

Живот. Беше положила клетва никога да не отнема живот.

А жената под нея носеше втори живот в утробата си…

Кинжалът се спусна леко надолу. Щеше да го направи. Щеше…

— Ирен — пророни Каол и едничката му дума бе толкова изпълнена с болка, толкова крехка…

Беше твърде късно.

Магията й предусещаше смъртта му. Не му беше разказала за тази своя ужасяваща дарба — лечителите знаеха, когато смъртта наближеше. Силба, богиня на кротката смърт.

А онази, която щеше да причини на Дува и детето й, нямаше да е кротка.

И тази на Каол нямаше да е кротка.

Но тя…

Тя…

Принцесата изглеждаше толкова млада, докато се пробуждаше. А животът в утробата й…

Животът пред нея…

Ирен пусна кинжала на пода.

Дрънченето му отекна по злато, камък и кост.

Каол затвори очи и по лицето му се разля нещо като облекчение.

Крехка ръка докосна рамото й.

Познаваше този допир. Хафиза.

Но когато Ирен погледна, когато се обърна с вопъл…

Още двама души стояха зад Върховната лечителка, крепейки я. Помогнаха й да се приведе над Дува и да духне върху лицето й, потапяйки я в дълбок сън.

Несрин. Косата й бе разчорлена от вятъра, бузите й — почервенели и изпръхнали…

И Сартак, чиято коса изглеждаше доста по-къса отпреди. Принцът се взираше в припадналата си, окървавена сестра с изопнато лице и изцъклени очи.

— Закъсняхме — каза тихо Несрин.

Ирен се втурна към Каол. Камъкът раздра коленете й, но тя почти не почувства болката, нито кръвта, стичаща се по слепоочието й. Просто сложи главата му в скута си и затвори очи, призовавайки силата си.

Проблесна нещо бяло, но наоколо витаеше твърде много от червеното и черното.

Прекалено много. Прекалено много счупени, разкъсани, съсипани неща…

Гърдите му едва се надигаха. И не отваряше очи.

— Събуди се! — нареди му Ирен с пресекващ глас.

Гмурна се в силата си, но раните… Все едно се опитваше да закърпи пробойните в потъващ кораб.

Бяха извънредно много, извънредно дълбоки и…

Наоколо отекнаха крясъци и припрени стъпки.

Животът му някак започваше да изтънява, да се превръща в мъгла около магията й. Смъртта кръжеше край него като стръвен орел.

— Бори се — простена Ирен и го разтърси. — Бори се, инатливо копеле такова!

Имаше ли смисъл от всичките й умения, от всичко научено, щом сега, когато беше най-важно…

— Моля те — прошепна му.

Гърдите на Каол се надигнаха — връхната точка преди сетния дъх.

Не можеше да го понесе. Нямаше да го понесе…

Светлинка. Сред рухващата плетеница от червено и черно потрепна светлинка.

Запалена свещ. Сиянието разцъфна като бяло цвете.

И още едно.

И още едно.

Разцъфващи светлини сред опустошената му вътрешност. И там, където припламнеха…

Плътта се спояваше наново. Костите се заглаждаха.

Светлинка след светлинка, след светлинка.

Гърдите му продължиха да се надигат и спадат. Пак. И пак.

Но сред болката и мрака, и светлината…

Женски глас, едновременно познат и чужд. Глас, който принадлежеше и на Хафиза, и на… някой друг. Някой, който не беше човек — никога не бе имал човешки облик. Говореше чрез Хафиза и гласовете им се сливаха в мрака.

Вредата е твърде тежка. За да се поправи, някой трябва да плати.

Всички светлинки сякаш се поколебаха при думите на неземния глас.

Ирен тръгна през тях като през поле от бели цветя. Те се полюшваха леко насред този смълчан дом на болката.

Не бяха светлини… а лечителки.

Познаваше сиянията им, духа им. Еретия — най-близо до нея беше Еретия.

Гласът, който беше и на Хафиза, и на Другата, повтори:

Някой трябва да плати.

За онова, което принцесата му беше причинила… Нямаше връщане назад.

Аз ще платя, заяви Ирен сред полето от болка, мрак и светлини.

Дъщеря на Фенхароу ще изплати дълга на адарлански син?

Да.

Можеше да се закълне, че нежна, топла ръка погали лицето й.

И Ирен знаеше, че не е на Хафиза, нито на Другата. Нито на която и да било от живите лечителки.

А на онази, която никога не я бе напускала дори след като вятърът отнесе пепелта й.

Другата каза:

По своя собствена воля ли го предлагаш?

Да. С цялото си сърце.

И бездруго му принадлежеше още от самото начало.

Любящите, призрачни ръце погалиха бузата й още веднъж и изчезнаха.

Другата каза:

С право съм те избрала. Ти ще платиш дълга, Ирен Тауърс. И дано проумееш истинската му същност.

Ирен опита да проговори. Но лумна светлина, мека и успокоителна.

Заслепи я и отвътре, и отвън. Накара я да се свие над главата на Каол, вкопчила пръсти в ризата му. Чувствайки сърцето му в дланите си. Немощният му дъх до ухото си.

Усети ръце върху раменете си. Два чифта. Стиснаха я в безмълвна заповед да вдигне глава. Ирен се подчини.

Хафиза стоеше зад нея, а Еретия — от едната й страна. Всяка бе сложила ръце на раменете й.

И зад двете стояха по две други лечителки. Сложили ръце на техните рамене.

Зад тях — по още две. И още. И още.

Жива верига от магия.

Всички лечителки от Торе, млади и стари, стояха в залата, пълна със злато и кости.

Всичките свързани. И всяка предаваше от енергията си на Ирен, а през нейните ръце — на Каол.

Несрин и Сартак се намираха на няколко крачки от тях. Несрин бе долепила ръка до устата си. Защото Каол…

Лечителните от Торе сведоха глави, прекъсвайки магическия мост, когато ходилата на Каол помръднаха. После и коленете му.

Накрая открехна клепачи и впи поглед в Ирен, чиито сълзи капеха по окървавеното му лице. Той разпери ръка да докосне устните й.

— Мъртъв ли съм?

— Жив — пророни тя и доближи лице до неговото. — Съвсем жив.

Каол се усмихна до устните й и въздъхна дълбоко:

— Хубаво.

Ирен вдигна глава и той пак й се усмихна. Малко от засъхналата по лицето му кръв се посипа на люспички.

И на мястото на белега през бузата му… се показа само чиста, небелязана кожа.

64

Цялото тяло го болеше, ала това бе като болка от прераждане. От преуморени мускули, не скъсани.

А въздухът в дробовете му… вече не го изгаряше.

Ирен му помогне да седне.

Главата му се въртеше, но като примигна, съзря Несрин и Сартак и лечителките, които се изнизваха от залата с мрачни лица. Дългата плитка на принца бе отрязана и сега разпуснатата му коса стигаше до раменете, а Несрин… беше облечена в рукински кожен костюм и тъмните й очи блестяха повече отвсякога, колкото и угрижено да бе изражението й.

— Какво… — програчи Каол.

— Получихме молбата ти да се върнем незабавно — обясни Несрин с мъртвешки бледо лице. — Долетяхме възможно най-бързо. Казаха ни, че по-рано вечерта си тръгнал към Торе. Стражите също идваха насам, но ги изпреварихме. Позагубихме се тук, долу, и добре че… котките ни показаха пътя.

Тя надникна смаяно през рамо към стълбището на тунела, където шепа котки с аквамаринови очи седяха спокойно и се миеха. Веднага щом усетиха човешкото внимание, се разотидоха с вирнати опашки.

Сартак добави с лека усмивка:

— Освен това решихме, че може да ви потрябват лечителки, затова извикахме няколко. Но явно още доста са изявили желание да дойдат.

Като видя колко жени се изнизват от залата след котките… Всичките. Всичките бяха дошли.

Еретия се грижеше за Хафиза някъде назад зад Каол и Ирен. Беше жива, с бистър поглед, но… толкова крехка.

Еретия се суетеше около възрастната жена и я хокаше заради глупавото й геройство. Въпреки това в очите й напираха сълзи. Хафиза погали бузата й с палец.

— Тя дали… — подхвана Сартак, посочвайки с брадичка към Дува, която лежеше просната на пода.

— В безсъзнание е — рече дрезгаво Хафиза. — Ще спи, докато не я разбудя.

— Въпреки че носи валгски пръстен? — попита Несрин, когато Сартак понечи да вдигне сестра си от каменния под.

Тя заприщи пътя му с ръка, спечелвайки си учуден поглед от принца. И двамата бяха осеяни с рани и драскотини, осъзна Каол. А принцът дори куцукаше. Нещо им се беше случило…

— Дори с пръстена ще спи, докато аз не я свестя — увери я Хафиза.

Ирен просто се взираше в принцесата и кинжала, захвърлен на пода до нея.

Сартак също го забеляза.

— Благодаря ти… че я пощади — промълви той на Ирен.

Тя просто притисна лице в гърдите на Каол, който я погали по косата, усещайки колко е мокра…

— Кървиш…

— Добре съм — прошепна тя върху ризата му.

Каол се отдръпна назад да огледа лицето й. Окървавеното й слепоочие.

— Хич не ми изглеждаш добре — отсече и завъртя глава към Еретия. — Ранена е…

Еретия врътна очи.

— Радвам се да видя, че всичко това не е променило обичайния ти оптимизъм.

Каол я стрелна косо.

Хафиза надзърна над рамото на Еретия и попита закачливо Ирен:

— Сигурна ли си, че този досаден мъж си е струвал цената?

Преди Ирен да отговори, Каол се намеси:

— Каква цена?

Мълчание се разстла над всички и Ирен погледна към Хафиза, докато старицата се измъкваше от ръцете на Еретия. Върховната лечителка каза приглушено:

— Вредата бе твърде тежка. И независимо от силите на всички ни… Смъртта вече те държеше за ръката.

Той се обърна към Ирен със свит от ужас корем.

— Какво си направила? — пророни.

Тя отказваше да срещне погледа му.

— Ще ти кажа какво: глупава сделка — тросна се Еретия. — Предложи да плати цената без дори да разбере каква е. Само и само да спаси кожата ти. Всички чухме.

В гърлото на Еретия също бе заседнала буца, но Каол попита възможно най-спокойно:

— На кого ще плати?

— Нищо няма да плаща — поправи го Хафиза и сложи ръка на рамото на Еретия, за да я предупреди, че е настъпил моментът да си замълчи. — Трябва да възстанови равновесието. Заради онази, която обича да го пази непокътнато, която говореше чрез мен, когато всички се скупчихме в теб.

— Каква беше цената? — повтори сипкаво Каол.

Ако беше заложила нещо, щеше да намери начин да й го възвърне. Не го интересуваше какво се налага да даде от себе си…

— За да запазим връзката на живота ти с този свят, трябваше да го свържем с друг живот. С нейния. Два живота — поясни Хафиза — вече споделят една нишка. Макар че… — Тя махна към краката му, към ходилото, с което се опираше на пода. — Демонът разруши много от тялото ти. Прекалено много. За да спасим по-голямата част, трябваше да платим друга цена.

Ирен застина.

— Каква?

Погледът на Хафиза пак прескочи между двама им.

— Един участък от гръбнака ти си остава увреден. Онзи, отговорен за долната част на краката ти. Дори ние не можахме да го излекуваме.

Каол надникна към краката си. И ги раздвижи. Даже отпусна малко от тежестта си върху тях. Удържаха го.

Хафиза продължи:

— Благодарение на нишката помежду ви, силата на Ирен ще минава и през теб… Ще ти служи като шина. Ще стабилизира онази част от гръбнака ти и ще ти помага да използваш краката си, когато магията й е пълна. — Той се приготви за неминуемото „но“. Хафиза се усмихна мрачно. — Но когато силата на Ирен отслабне, когато е изцедена или уморена, травмата ти ще се възвръща и пак ще губиш отчасти способността си да ходиш. Най-малкото ще е нужно да използваш бастун, а в по-трудните дни, които може да са много… дори количката. Травмата в гръбнака ти не ще изчезне.

Думите й се уталожиха в съзнанието му. Покръжиха из него и… се уталожиха.

Ирен мълчеше. Стоеше толкова неподвижно, че Каол се извърна да я погледне.

— Не може ли просто да ги излекувам отново?

Тя се приведе към него, сякаш се канеше да започне още сега.

Хафиза поклати глава.

— Цената е част от равновесието. Не злоупотребявай със състраданието на силата, която ти откликна.

Каол докосна ръката й.

— Това не е бреме за мен, Ирен — прошепна. — Този дар… не е бреме.

Въпреки това агония изпълваше лицето й.

— Но аз…

— Количката не е наказание. Не е затвор за мен — увери я той. — Никога не е била. И съм същият мъж в количката или с бастуна, който съм и на собствените си крака.

Той избърса сълзата, която се търкулна по бузата й.

— Исках да те излекувам — сподави тя.

— Излекува ме — отвърна с усмивка Каол. — Ирен, излекува ме по всеки един начин, който наистина е важен за мен.

Той попи с ръка и другите й сълзи, целувайки пламналата й буза.

— Има и още нещо, което трябва да знаете за връзката помежду ви, за тази сделка — добави с нежен глас Хафиза. Те се обърнаха към нея. — Настъпи ли мигът, смъртта, била тя спокойна или жестока, ще грабне и двама ви.

Златистите очи на Ирен още лъщяха от сълзи. Но по лицето й нямаше нито страх, нито тъга.

— Заедно — прошушна Каол и преплете пръсти с нейните.

Силата й щеше да бъде неговата сила. А когато дойдеше времето, щеше да си отиде с нея. Но ако той трябваше да умре пръв…

Ужас го прободе в корема.

— Това е истинската цена — заяви Хафиза, прочела паниката в изражението му. — Не страхът за собствения ти живот, а какво би значила загубата му за другия.

— Съветвам те да не ходиш на война — измърмори Еретия.

Ирен обаче поклати глава и изопна рамене.

— Отиваме на война. — Посочи Дува и вдигна поглед към Сартак, като че току-що не бе предложила собствения си живот, за да спаси неговия. — Ето това ще стори Ераван. На всички ви. Ако не му се опълчим.

— Знам — каза приглушено Сартак. Сетне се извърна към Несрин и когато тя впери взор в него… Каол я видя. Искрата помежду им. Новата трептяща връзка. Видя я не по-смътно от раните и драскотините по телата им. — Знам. — Повтори принцът, а пръстите му докоснаха тези на Несрин.

Тогава тя срещна очите на Каол.

Усмихна му се топло, надниквайки към Ирен, която вече питаше Хафиза дали може да се изправи. За пръв път Несрин му се струваше толкова… спокойна. Изпълнена с такова кротко щастие.

Каол преглътна сухо. Съжалявам, оформи беззвучно с устни.

Несрин поклати глава, докато Сартак взимаше сестра си на ръце, прехвърляйки тежестта си върху здравия си крак.

Бих казала, че съм добре.

Той се засмя.

Тогава се радвам за теб.

Очите й се разшириха от смайване, когато Каол най-сетне стана на крака и вдигна Ирен със себе си. Движенията му бяха толкова плавни, че все едно ги извършваше сам без помощта на невидимата шина, която магията на Ирен му осигуряваше.

Несрин избърса сълзите си, а Каол дойде да я прегърне силно.

— Благодаря ти — промълви в ухото й.

Тя отвърна на прегръдката му.

— Не, аз ти благодаря. Че ме доведе тук. При всичко това.

При принца, който я наблюдаваше със спотаен огън в очите.

— Имаме да ви разказваме много неща — додаде тя.

Каол кимна.

— И ние на вас.

Двамата се отделиха един от друг и Ирен пристъпи, за да прегърне Несрин.

— Какво ще правим с цялото това злато? — поинтересува се Еретия, извеждайки Хафиза от залата през шпалира, който стражите бяха образували в гробницата. — Погледни какви кичозни боклуци! — Допълни тя, вторачвайки се смръщено в някаква гигантска статуя на елфически воин.

Каол се подсмихна и Ирен се присъедини към него, премятайки ръка през кръста му, докато вървяха заедно след лечителните.

„Жив“, беше му казала Ирен. И на излизане от мрака Каол най-после се почувства точно така.

* * *

Сартак заведе Дува при хагана. Извика и братята и другата си сестра.

Защото Ирен бе настояла да присъстват. Каол и Хафиза също.

Ирен за пръв път забеляза емоция по лицето на хагана, когато мъжът скочи към отпуснатото, окървавено тяло на Дува, внесено от накуцващия Сартак в залата, където всички стояха в очакване. Везирите се стекоха да погледнат отблизо. От гърлото на Хасар се изтръгна стон, в който Ирен можеше да се закълне, че долови искрена болка.

Сартак не позволи на баща си да я докосне. Положи я на един нисък диван и не допусна никого до нея, освен Несрин.

Ирен остана да ги наблюдава безмълвно няколко стъпки назад заедно с Каол.

Връзката помежду им… Почти я усещаше. Като жива струйка хладна, копринена светлина, изливаща се от нейното тяло в неговото.

А той май наистина не страдаше от това, че една част от гръбнака и нервите му щяха да бъдат увредени до края на живота му.

Да, вече щеше да има поне ограничена подвижност в краката си дори когато магията й се изчерпаше. Но в тези периоди нямаше да е способен да стои прав. Така или иначе скоро щяха да разберат как и кога нивото на силата й започваше да влияе на потребността му от бастун или количка.

Каол обаче имаше право. Независимо дали стоеше на краката си, куцаше, или седеше… това нямаше да го промени. Не и вътрешно. Тя се бе влюбила в него дълго преди да се изправи. И щеше да го обича независимо от факта как се движеше из света.

— Ами ако влезем в бой? — беше го попитала на път към залата. — Какво тогава?

Каол просто я целуна по слепоочието.

— Виж, че постоянно се препираме. Боят няма да е нищо ново и за двама ни. — Сетне добави: — Да не мислиш, че бих искал да съм с жена, която не ми сритва задника редовно? — Тя направи физиономия и той продължи: — А и връзката помежду ни, Ирен… не променя нищо. Ти ще имаш нужда от свое собствено пространство, аз — от мое. Така че, ако си въобразяваш, че ще минават разни глупави оправдания да си вечно залепена за мен…

Тя го сръчка в ребрата.

— Все едно много бих желала да вися край теб по цял ден като някоя влюбена госпожичка!

Каол се засмя и я придърпа към себе си. Ирен го потупа по ръката и каза:

— Смятам, че и сам можеше да се грижиш за себе си.

Той я целуна по челото отново. И толкова.

Сега, намирайки се вече в залата, Ирен докосна с пръсти неговите и той ги стисна. Сартак се покашля и вдигна отпуснатата ръка на Дува. За да покаже сватбената й халка.

— Сестра ни е обладана от демон, изпратен от Перингтън под формата на този пръстен.

Из помещението се разнесе шушукане.

— Глупости! — изплю Аргун.

— Перингтън не е човек. Той е Ераван — обяви Сартак, игнорирайки по-големия си брат, и Ирен осъзна, че Несрин вероятно му бе разказала всичко. — Кралят на Валгите.

Без да пуска ръката на Ирен, Каол додаде на всеослушание:

— Ераван е изпратил пръстена като сватбен подарък, знаейки, че Дува ще си го сложи и демонът ще я приклещи в капана си.

Оставили бяха втория пръстен в Торе, заключен в едно от древните ковчежета, за да се отърват от него по-късно.

— Бебето — угрижи се хаганът, вперил поглед в изподрания корем на Дува, в кървавите драскотини по шията й, от която Хафиза вече бе извадила най-дългите трески.

— Това са лъжи — кипна Аргун. — Коварните кроежи на отчаяни хора.

— Не са лъжи — намеси се Хафиза с гордо вирната брадичка. — И имаме свидетели, които могат да ви го докажат. Стражи, лечителки и собствения ви брат, принце, ако не искате да повярвате на нас.

Да оспори думата на Върховната лечителка… Аргун просто затвори уста.

Кашин си проправи път през тълпата, спечелвайки си кръвнишки поглед от Хасар, когато я избута с рамо.

— Това обяснява защо… — Той сведе очи към спящата си сестра. — Напоследък беше различна.

— Напротив — озъби се Аргун.

Кашин впи гневен поглед в най-големия си брат.

— Ако някога бе благоволил да прекараш малко време с нея, щеше да усетиш разликата. — Той поклати глава. — Мислех, че е толкова мрачна заради уредения брак, а след това и заради бременността. — Принцът извърна изпълнени със скръб очи към Каол. — Тя е била, нали? Тя е убила Тумелун.

Вълна на потрес се разля в залата и всички погледи се приковаха в Каол. Той обаче се обърна към пребледнялото, съкрушено лице на хагана. Ирен никога не го беше виждала такъв. Ала да загубиш дете, да преживееш подобна трагедия…

— Да — потвърди Каол, свеждайки глава пред Урус. — Демонът си призна, но не е била самата Дува. Според разказа му дъщеря ви се е съпротивлявала във всеки един момент, мъчила се е да възпре смъртта на най-малката си сестра.

Хаганът затвори очи за дълго.

В настаналата тягостна тишина Кашин вдигна длани към Ирен.

— Можеш ли да й помогнеш? Ако още е вътре?

Сломен зов. Не от принц към лечителка, а от приятел към приятел. Каквито се бяха чувствали някога и каквито тя се надяваше да останат.

Цялото внимание в залата се насочи към нея и Ирен не позволи нито капка съмнение да извие гръбнака й.

— Ще опитам.

— Трябва да знаете някои неща за Ераван, Велики хагане. За заплахата, която представлява. И как може да помогне империята ви в борбата срещу него. За ваше добро — добави Каол.

— Смееш да пробутваш плана си в такъв момент? — изръмжа Аргун.

— Не — отсече ясно и непоколебимо Каол. — Но се замислете, че Морат вече е достигнал бреговете ви. Вече сее смърт и опустошения наоколо. И ако не се възправим срещу тази заплаха… — Той стисна пръстите на Ирен. — Принцеса Дува ще е просто първата. А принцеса Тумелун няма да е последната жертва на Ераван и Валгите.

Несрин пристъпи напред.

— Носим ви лоши вести от Юга, Велики хагане. Каранкуи се разбуждат, призовани от мрака. — Мнозина зашушукаха, чувайки думата. Но някои се спогледаха объркано и тя поясни: — Зли същества от света на Валгите. Войната вече е стигнала и до вашите земи.

Прикрит шепот и шумолене на везирски роби.

Хаганът обаче не откъсваше очи от спящата си дъщеря.

— Спаси я — каза на Ирен.

Хафиза й кимна дискретно и й махна да излезе отпред.

Посланието бе ясно: предстоеше й изпитание. Последното. Не от Върховната лечителка. Нещо далеч по-значимо.

Може би именно то беше призовало Ирен по тези брегове. Накарало я бе да прекоси две империи, планини и морета.

Зараза. Паразит. А тя се бе борила с такива и преди.

Този демон обаче… Тя доближи спящата принцеса.

И започна.

65

Ръцете на Ирен не трепереха, когато ги протегна пред себе си.

Бяла светлина сияеше около пръстите й, обгръщаше ги, бранеше ги. Тя хвана ръката на принцесата. Стори й се толкова тънка, толкова крехка в сравнение с ужасните неща, които бе извършила с нея.

Магията на Ирен се завълнува, когато пръстите й доближиха фалшивата сватбена халка. Сякаш беше от магнетит, изкривяващ света около себе си.

Каол сложи длан върху гърба й в знак на безмълвна подкрепа.

Тя свика силите си, пое глътка въздух и опипа пръстена.

Беше страшно.

Много по-страшно от онова, което бе срещнала у Каол.

В него бе живяла просто сянка, а тук намираше бездънно езеро от чернота. И поквара. Опакото на всичко от техния свят.

Ирен се задъха, стискайки зъби, и магията заискри още по-ярко около ръката й — като същинска предпазна ръкавица между нея и пръстена. После го изхлузи от ръката на Дува.

Принцесата закрещя.

Тялото й се изви нагоре и Сартак се спусна да сграбчи краката й, а Кашин — раменете й.

Непоколебими, принцовете приковаваха сестра си на дивана, докато тя се мяташе в ръцете им, надавайки нечленоразделни викове, все така в несвяст от приспивната магия на Хафиза.

— Нараняваш я — изрева хаганът.

Ирен не благоволи дори да надникне към него, загледана в тялото на Дува. Тялото, което принцесата лашкаше бясно нагоре-надолу, нагоре-надолу.

— Тихо — изсъска Хасар на баща си. — Остави я да работи. Някой да повика ковач, който да разреже проклетия пръстен.

Светът отвъд тях двете започна да се превръща в мъглявина от размити картини и звуци. Ирен видя смътно, че млад мъж — съпругът на Дува — се втурва към тях. Несрин го задържа и той заглуши ужасения си вопъл с длан.

Каол, коленичил до Ирен, свали ръката си от гърба й с едно последно потриване, а тя не откъсваше очи от гърчещата се Дува.

— Ще се нарани — извиси глас Аргун. — Спрете това…

Истински паразит. Жива сянка в принцесата. Загнездена в кръвта и съзнанието й.

Ирен усещаше валгския демон в нея, усещаше как беснее и пищи.

Тя разпери ръце пред себе си. Бялата светлина изпълни кожата й. Превзе я цялата, побирайки се във все по-бледите граници на тялото й.

Някой ахна, когато протегна ослепително сияещите си ръце към гърдите на принцесата, като че водена от невидима сила.

Демонът изпадаше в паника, доловил близостта й.

Някъде отдалеч се чу ругатнята на Сартак. Изпращяването на дърво, когато Дува заби крак в страничната облегалка на дивана.

Гърчещият се Валг задращи да си върне силата, но искрящите й ръце наближаваха неумолимо принцесата.

Ирен ги долепи до гърдите на Дува.

Проблесна светлина, озаряваща като слънцето. Околните възкликнаха.

Ала колкото бързо се появи, толкова бързо и изчезна, нахлувайки в Ирен от точката, в която ръцете й допираха гърдите на Дува.

Нахлу и в принцесата.

Заедно с Ирен.

Вътре бушуваше тъмна буря.

Студена, свирепа и древна.

Ирен почувства присъствието на онова нещо, свито в единия ъгъл на съзнанието й. Навсякъде. Същинска тения.

— Всичките ще загинете… — подхвана съскащо валгският демон.

Тя освободи силата си.

Буен поток от бяла светлина обля всички вени, кости и нерви в тялото на принцесата.

Не река, а ивица светлина, оплетена от безчетните нишки на магията й — цял легион от тях, който помете всеки мрачен, гниещ ъгъл, всяка пукнатина, пропита с древна злоба.

Някъде далеч, в един друг свят пристигна ковачът. Чук удари метал.

Хасар изръмжа — Каол повтори звука точно до ухото на Ирен.

Тя смътно мярна черния, лъскав камък в метала, когато го положиха предпазливо в носната кърпа на един от везирите.

Валгският демон изрева, докато магията й го давеше, задушаваше го. Ирен посрещна задъхано яростната му атака, паническата му съпротива.

Ръката на Каол пак заразтрива гърба й, чертаейки успокоителни линии.

Светът се замъгли още повече.

Не се боя от теб — заяви Ирен насред мрака. — И нямаш къде да избягаш.

Дува продължаваше да се мята, мъчейки се да отблъсне допира й. Ирен притисна ръка още по-плътно към гърдите й.

Времето забави хода си и се огъна. Тя усещаше далечно болката в коленете си, резките бодежи в гърба си. Сартак и Кашин отказваха да отстъпят позицията си на друг.

А Ирен продължаваше да излива магията си в Дува. Изпълваше я с всепомитащата си светлина.

Демонът пищеше неспирно.

Но тя малко по малко го отблъскваше назад, избутваше го надълбоко.

Докато не го видя свит в дъното на душата на принцесата.

В истинския му облик… Беше точно толкова ужасяващ, колкото си го бе представяла.

Пушек се виеше около него, разкривайки само откъслеци от длъгнести крайници с извити нокти, почти неокосмена, сива, лепкава кожа и неестествено големи тъмни очи, които пламнаха, когато се взря в тях.

Когато се взря в тях безпощадно.

Демонът изсъска и в устата му проблеснаха зъби, резливи като на щука.

Светът ти ще рухне. Като всички преди него. Като всички останали.

Той впи нокти в мрака. Дува изкрещя.

— Жалък си — каза му Ирен.

Явно бе изрекла думата на глас, защото наоколо се възцари мълчание.

Почувства смътно как връзката с Каол отслабва. Ръката му изчезна от гърба й.

— Безкрайно жалък — натърти тя, докато магията й се събираше във величествена вълна зад нея. — Уж си принц, а обладаваш беззащитни жени.

Демонът отстъпи уплашено от вълната, дращейки с нокти в чернотата, сякаш се мъчеше да прокопае тунел през Дува.

Ирен атакува. Освободи вълната от магия.

А когато силата й се блъсна в сетните останки от демона, той се изсмя.

Не съм принц, момиче, а принцеса. И сестрите ми ще те намерят скоро.

Светлината на Ирен избухна — раздра, разгроми и погълна мрака до последната частица…

После тя нахлу обратно в тялото си, срутвайки се на пода. Каол извика името й.

Но Хасар стигна първа до нея. Вдигна я на крака, а Ирен светкавично скочи към Дува с разперени ръце…

Дува се закашля и опита да се извърти на една страна.

— Обърнете я — рече дрезгаво Ирен на принцовете, които се подчиниха.

Дува повърна зловонно през ръба на дивана, оплисквайки коленете на Ирен. Тя огледа повърнатото. Храна — главно храна и жилки кръв.

Принцесата се напъна да повърне наново, но този път само дълбок, сподавен звук напусна гърлото й.

И черен пушек. Тялото й продължи да се гърчи в сухи спазми.

Накрая черна струя изтече по изумрудения под.

Докато сенките се точеха от устните на Дува… Ирен го усети. Въпреки че магията й се предаваше, почувства как и последната следа от валгския демон се изпарява.

Като роса под знойно утринно слънце.

Усещаше тялото си премръзнало и болезнено. Празно. Източила бе магията си до краен предел.

Примигна срещу стената от хора, обградили дивана.

Синовете на хагана вече стояха до баща си с ръце върху дръжките на мечовете си и притъмнели лица.

Смъртоносни — от ярост. Не към Ирен, нито към Дува, а към мъжа, изпратил този ужас в дома им. В семейството им.

Дува въздъхна, лицето й се отпусна и по бузите й разцъфна руменина.

Съпругът й отново понечи да скочи към нея, ала Ирен го възпря с ръка.

Тежка — усещаше я толкова тежка. Въпреки това отвърна на паническия поглед на мъжа. Вперен не в лицето на принцесата, а в корема й. Ирен му кимна, уверявайки го безмълвно, че ще се погрижи.

И постави ръцете си върху облия, високо вирнат корем.

Изпрати танцуваща нишка от магията си към живота вътре.

Нещо невинно и радостно й откликна.

Гръмовно.

Изрита силно Дува и клепачите й запърхаха.

Тя примигна срещу струпалите се около нея хора. Срещу Ирен, долепила длан до корема й.

— Бебето ми…

Дрезгав, немощен шепот.

Ирен се усмихна леко задъхана. Облекчението натежа като камък върху гърдите й.

— Здраво и човешко.

Дува просто впи поглед в нея, докато тъмните й очи не се изпълниха със сълзи, преливащи по бузите й.

Съпругът й се свлече в най-близкия стол и покри лицето си с длани. Раменете му трепереха.

Из залата настана раздвижване и хаганът се появи до принцесата.

Най-могъщият човек на земята падна на колене пред дивана и протегна ръце към дъщеря си. Притисна я в силна прегръдка.

— Вярно ли е, Дува? — попита Аргун от единия край на дивана и Ирен едва се стърпя да не му се развика, че трябва да даде на сестра си време да се съвземе.

Сартак обаче нямаше такива задръжки. Принцът се озъби на по-големия си брат:

— Затваряй си устата!

Но преди Аргун да изсъска в отговор, Дува надигна глава от рамото на хагана.

С облени в сълзи бузи принцесата погледна Сартак и Аргун. После Хасар. И Кашин. А накрая и съпруга си, който вдигна лице от дланите си.

По прекрасното й лице още тъмнееха сенки — но човешки.

— Вярно е — прошепна тя с пресекващ глас, връщайки очи към братята и сестра си. — Всичко.

И докато околните осмисляха признанието й, хаганът отново прегърна ридаещата си дъщеря и я залюля нежно в обятията си.

Кашин и Сартак се спуснаха да приласкаят сестра си, а Хасар остана до другия край на дивана с обзето от бушуващи чувства лице.

Като забеляза погледа на Ирен, оформи беззвучно с устни: Благодаря ти.

Тя само кимна и заотстъпва назад към Каол, който седеше в количката си до близката колона. Явно бе помолил някой слуга да му я докара от апартамента му, когато връзката помежду им изтъня, докато Ирен се бореше с демона.

Каол се придвижи до нея, оглеждайки лицето й. По неговото обаче не личеше нито скръб, нито гняв.

Единствено благоговение — благоговение и толкова искрено обожание, че дъхът на Ирен секна. Тя седна в скута му и го целуна по бузата, а той преметна ръце през кръста й.

Една от вратите в отсрещния край на залата се отвори със замах и въздухът се изпълни с трополене на забързани крака и шумолене на поли. И плач. Великата императрица се втурна разридана към дъщеря си.

Оставаше й само крачка до дивана, когато Кашин се хвърли към нея и я хвана през кръста, разпилявайки полите на бялата й рокля с рязкото си движение. Тя заговори на халха, но прекалено припряно, за да може Ирен да проумее нещо. Кожата й изглеждаше пепелявосива на фона на черната й дълга коса. Трескавите й очи виждаха само дъщеря й, докато Кашин й обясняваше кротко за случилото се, галейки успокоително гърба й.

Великата императрица се свлече на колене и прегърна Дува.

Стара болка се пробуди в душата на Ирен, наблюдавайки майка и дъщеря, прегърнати и ридаещи от скръб и радост.

Каол стисна рамото й с мълчаливо разбиране, а тя стана от скута му и двамата се обърнаха да си вървят.

— Всичко — каза хаганът през рамо. Още коленичеше до Дува и съпругата си. Хасар също отиде да прегърне сестра си. Майка им взе в обятията си и двете принцеси, обсипвайки с целувки бузите, челата и косите им. — Всичко, което пожелаеш. — Повтори хаганът на Ирен. — Само кажи и е твое.

Тя не се поколеба. Думите се търкулнаха от устата й.

— Услуга, Велики хагане. Бих желала да ви помоля за една услуга.

* * *

В двореца цареше пълна суматоха, но Каол и Ирен се озоваха сами с Несрин и Сартак, седнали по една ирония на съдбата точно в апартамента им.

Принцът и Несрин бяха тръгнали с тях по дългия път към стаята. Каол се движеше с количката си до Ирен, а тя се олюляваше на краката си, макар че инатът не й позволяваше да си го признае. Дори се осмели да стрелне него с проницателния си лечителски поглед, разпитвайки за гърба и краката му. Сякаш той беше изцедил силата си до последната капка.

Каол усети промяната в тялото си, докато могъщите вълни на магията й се изливаха в Дува. Усети нарастващото напрежение в части от гърба и краката си. Чак тогава я остави по време на лечението и с немощни стъпки отиде да се опре на дървената странична облегалка на близкия диван, където помоли някакъв слуга да му докара количката. Когато момчето се върна, вече определено имаше потребност от нея — краката му можеха да се движат донякъде, но не и да го държат прав.

Ала това не го смущаваше, не го караше да се срамува. Ако с такова тяло трябваше да живее до края на дните си… не го приемаше като наказание.

Още размишляваше по въпроса, когато стигнаха до апартамента му — умуваше как биха могли да измислят система, според която той да участва в сраженията, докато тя лекуваше.

Защото щеше да участва. И дори силата й да се изтощеше докрай, щеше да продължи. Независимо дали на кон, или в количката.

А когато Ирен изпиташе необходимост да лекува, когато магията във вените й я тласнеше към бойното поле и връзката им изтънееше… той щеше да се справи и с бастуна, и с количката. Нямаше да падне духом.

Ако оцелееше след битките. След войната. Ако и двамата оцелееха.

С Ирен седнаха на жалкия заместник на златистия диван, който Каол съвсем сериозно обмисляше да вземе със себе си в Адарлан, нищо че беше изпотрошен, а Несрин и принцът се настаниха внимателно на отделни столове. Каол се помъчи да прикрие впечатлението си от този факт, както и усмивката си.

— Как разбрахте, че сме в беда? — попита накрая Ирен. — Преди да срещнете стражите.

Сартак примигна, изтръгвайки се от унеса си. Едното ъгълче на устата му се вирна.

— От Каджа — кимна той с брадичка към слугинята, която им сервираше чай. — Тя е видяла Дува да тръгва към тунелите. Моя… служителка е.

Каол надзърна към слугинята, която с нищо не показваше, че ги е чула.

— Благодаря ти — рече й дрезгаво.

Ирен обаче стигна до по-далеч — хвана ръката й и я стисна.

— Дължим ти живота си — пророни на жената. — Как да ти се отплатим?

Каджа само поклати глава и напусна стаята. Четиримата я изпратиха с погледи.

— Аргун несъмнено обмисля дали да не я накаже — подхвана Сартак. — От една страна, с действията си е спасила Дува. От друга обаче… не му е казала нищо.

Несрин сбърчи чело.

— Тогава ще трябва да намерим начин да я предпазим. Щом е толкова неблагодарен.

— О, да, такъв си е — увери я Сартак и Каол се постара да не примигне учудено от небрежния тон помежду им. — Но ще си помисля по въпроса.

Каол премълча факта, че само да подхвърлеше на Шен, и Каджа щеше да се сдобие с предан закрилник до края на живота си.

— И сега какво? — попита простичко Ирен.

Несрин прокара ръка през тъмната си коса. Различна беше. Да, имаше нещо напълно различно в нея. Погледна към Сартак — не за разрешение, а… сякаш за да се увери, че е още там. Ала следващите й думи накараха Каол да се почувства благодарен, че е седнал.

— Майев е валгска кралица.

После им разкри всичко, което двамата със Сартак бяха научили през последните три седмици: за стигийските паяци, всъщност валгски поданици; за хамелеона, вероятно чичо на Лизандра. И за валгската кралица, преструвала се на елф хиляди години, за да се укрие от демонските крале, които привлякла на този свят в стремежа си да им избяга.

— Това обяснява и защо елфическите лечители са напуснали кралството си — прошепна Ирен, когато Несрин приключи. — Защо лечителският комплекс на Майев се намира на границата със света на простосмъртните. Вероятно не за да са близо до човеци, нуждаещи се от помощ… а като пограничен патрул за отбрана срещу Валгите, ако някога пробват да проникнат в територията й.

Колко близо бяха стигнали Валгите съвсем несъзнателно, когато Елин бе подхванала враждата си с принцовете от Вендлин…

— Освен това обяснява защо Елин е видяла бухал до Майев при първата им среща — обяви Несрин, махвайки към Ирен, която свъси вежди недоумяващо.

— Бухалът явно е елфическият облик на някой лечител. На някого, когото държи близо до себе си като телохранител. Залъгвайки всички, че е просто домашен любимец… — отвърна й тя.

Главата на Каол се въртеше. Сартак му отправи разбиращ поглед.

— Какво е станало, преди да пристигнем? — поинтересува се Несрин. — Когато ви намерихме…

Ирен стисна ръката му. Беше негов ред да им разкаже за онова, което бяха открили, което бяха преживели… че независимо от плановете на Майев, трябваше първо да се преборят с Ераван.

Но Ирен промълви:

— Докато лекувах Дува, демонът в нея… — Тя потри гърди. Каол никога не се бе натъквал на по-изумително зрелище: ослепителното сияние на ръцете й, почти святото изражение на лицето й. Сякаш бе самата Силба. — Демонът ми каза, че не е валгски принц… а принцеса.

Мълчание. Докато Несрин не прошепна:

— Паякът ни каза, че валгските крале имали синове и дъщери. Принцове и принцеси.

Каол изруга. Не, краката му нямаше да си възвърнат движението скоро, нищо че кладенецът от сила на Ирен бавно се изпълваше.

— Май ще имаме потребност от една Носителка на огъня — заключи накрая. А и някой трябваше да преведе книгите, които Хафиза бе обещала, че на драго сърце ще предостави за каузата им.

Несрин прехапа долната си устна.

— В момента Елин плава на север към Терасен с цяла армада. И с вещиците.

— Или поне Тринайсетте — поправи я Каол. — Сведенията бяха неясни. Може дори да не е сестринството на Манон Черноклюна.

— Точно то е — увери го Несрин. — Готова съм да се обзаложа. — Тя плъзна очи към Сартак, който кимна. Безмълвно позволение. Несрин опря ръце върху коленете си. — Не се върнахме сами.

Погледът на Каол заснова между двама им.

— Колко?

Лицето на принца се обтегна.

— Рукините са прекалено важни за империята, затова мога да взема едва половината. — Каол изчака мълчаливо. — Доведох хиляда.

Този път наистина се радваше, че е седнал. Хиляда рукини… Карл почеса челюстта си.

— Ако се присъединим към армията на Елин заедно с Тринайсетте и всички останали вещици от Железни зъби, които Манон Черноклюна успее да привлече към нас…

— Ще разполагаме с въздушен легион срещу този на Морат — довърши вместо него Несрин с блеснали очи. Блеснали от надежда, но и от нещо като ужас. Като че съзнаваше що за битка би се развихрила. Колко съдби щяха да бъдат погубени. Въпреки това се обърна към Ирен: — А ако ти си способна да прогонваш валгските демони от обладаните…

— Ще се наложи да намерим начин да държим приемниците, докато Ирен и други лечителки ги прочистват — отбеляза Сартак.

Да, и този проблем трябваше да уредят.

Ирен се намеси:

— Е, както вие казвате, самата Елин, Носителката на огъня, е на наша страна. Щом може да разпалва огън, то неминуемо умее да предизвиква и пушек. — Устата й се кривна на една страна. — Май ми хрумват някои идеи.

Тя понечи да продължи, но вратите на апартамента се отвориха и Хасар нахлу с парадна стъпка.

Като съзря Сартак, позабави крачка.

— Явно закъснявам за военното съвещание.

Принцът преметна единия си глезен през коляно.

— Кой казва, че обсъждаме войната?

Тя зае един стол и позаглади косата си, увиснала през едното й рамо.

— Значи си довел руките, които ръсят изпражнения по покривите ни, само и само да изглеждаш по-авторитетно?

Сартак се засмя приглушено.

— Да, сестро.

Принцесата погледна Ирен, а сетне и Каол.

— Идвам с вас.

Каол не посмя да помръдне.

— Сама? — попита Ирен.

— Не сама. — Насмешката се бе изпарила от лицето й. — Вие спасихте живота на Дува. И нашия в по-дългосрочен план. — Тя надникна към Сартак, който я наблюдаваше леко учуден. — Дува е най-добрата сред нас. Далеч по-добра от мен. — Тя преглътна. — Затова идвам с вас и ще взема възможно най-много кораби, за да може сестра ми повече никога да не живее в страх.

„Освен в страх от братята и сестра си“, отбеляза наум Каол.

Хасар обаче прочете думите в очите му.

— Не и тя — пророни принцесата. — Всички останали. — Добави, взирайки се сурово в Сартак, който кимна мрачно. — Но не и Дува.

Неизречено обещание между братя и сестра, осъзна Каол.

— Затова ще ви се наложи да изтърпите присъствието ми още малко, лорд Уестфол — обобщи Хасар, но този път усмивката й не бе толкова хаплива. — Защото в името на сестрите ми, и живата, и мъртвата, ще стигна със сулда си до портите на Морат и ще накарам онова демонско копеле да си плати. — Тя срещна погледа на Ирен. — И в твое име, Ирен Тауърс. Заради онова, което стори за Дува, ще ти помогна да спасиш родината си.

Ирен стана с разтреперани ръце и никой не продума, когато отиде до стола на принцесата и я прегърна силно.

66

Несрин беше грохнала от умора. Искаше й се да спи цяла седмица. Цял месец.

Въпреки това някак намери сили да тръгне по коридорите към минарето на Кадара. Сама.

Сартак бе отишъл да навести баща си заедно с Хасар. И макар че изобщо не се чувстваше неловко с Каол и Ирен… Несрин реши да ги остави насаме. Все пак Каол се беше разминал на косъм със смъртта. И тя имаше някакво понятие какво предстои да се случи в онзи апартамент.

Трябваше да си намери друго място, на което да отседне.

Всъщност налагаше се да осигури такова и за доста други хора, като започнеше с Борте, която бе напълно удивена от Антика и морето, независимо че прелетяха над тях със светкавична скорост. И за Фалкан, който наистина бе тръгнал с тях, пътувайки като полска мишка в джоба на Борте, колкото и Йеран да не одобряваше факта. Поне така й се стори при последната им среща в лагера на Еридун, докато Сартак разпореждаше на някои от клановите майки и капитаните да мобилизират рукините си за полет към Антика.

Несрин тъкмо достигаше стълбището към минарето, когато някакъв прислужник я настигна. Момчето бе задъхано, но все пак смогна да й се поклони грациозно, преди да й даде писмото.

Беше отпреди две седмици. Написано с почерка на чичо й.

Тя го разпечата с треперещи пръсти.

И само след минута вече препускаше нагоре по стълбите на минарето.

* * *

Хората възкликваха от страхопочитание и изненада, докато червеникавокафявият рук прелиташе над Антика.

Несрин говореше тихо на рука, направлявайки го към квартала „Руни“, и той размахваше шеметно криле, носен от соления бриз.

Преди да заминат от лагера на Еридун, бе пожелала да стане неин.

Качила се бе в гнездото, където рукът продължаваше да чака ездач, който никога нямаше да се завърне, и бе надзърнала надълбоко в златистите му очи. Обяснила му беше, че името й е Несрин Фалик, дъщеря на Сайед и Сибел Фалик, както и че ако я приемеше, би се радвала да бъде негов ездач.

Чудеше се дали, преди да сведе глава пред нея, рукът, чийто покоен ездач го бе нарекъл Салки, бе разбрал, че очите й не горят от свирепия вятър навън.

Така тя полетя със Салки начело на армията от рукини, която Сартак предвождаше на север. Към Антика.

Когато Салки кацна на улицата пред дома на чичо й, търговците оставиха каруците си, изпаднали в потрес, а децата зарязаха игрите, за да го погледат с широки, благоговейни усмивки на лица. Несрин потупа рука си по врата и слезе от гърба му.

Портите на къщата се разтвориха със замах.

И когато видя баща си, когато сестра й прелетя покрай него, следвана от шумна върволица деца…

Несрин се свлече на колене и зарида.

* * *

Незнайно как Сартак я откри два часа по-късно. Макар че рук насред улиците на богаташки квартал в Антика несъмнено привличаше вниманието. И лесно се забелязваше.

Несрин и поплака, и се посмя, прегръщайки семейството си отново и отново още на улицата пред заинтригувания поглед на Салки.

А щом чичо й и леля й ги поканиха да влязат вътре, за да „хлипат с по чаша хубав чай в ръце“, семейството й й разказа за приключенията си. Как прекосили буйното море и корабът им на косъм се разминал с враговете. Но накрая успели и възнамерявали да останат тук, докато бушувала войната, обяснил й бе баща й, сърдечно подкрепен от чичо й и леля й.

Когато най-накрая с баща й излязоха от външните порти — беше си присвоил честта да я изпрати до Салки, пропъждайки сестра й да „обуздава циркаджийските умения на децата си“, — Несрин спря толкова рязко, че той едва не се блъсна в нея.

Защото до Салки стоеше Сартак с половинчата усмивка на лице. А от другата страна на Салки… Кадара чакаше търпеливо господаря си. Двата рука изглеждаха още по-величествено един до друг.

Баща й ококори очи, сякаш разпознал рука преди принца.

После обаче се поклони. Дълбоко.

Несрин бе споделила на семейството си, спестявайки им обаче някои подробности, за преживелиците си сред рукините. Сестра й и леля й се втренчиха ядосано в нея, когато голяма част от децата заявиха, че и те ще станат рукини, а сетне се разхвърчаха из къщата, пищейки, пляскайки с ръце и скачайки от мебелите като подивели.

Очакваше Сартак да не помръдне от мястото си, за да го доближат те, но когато забеляза баща й, принцът се насочи към него. И стисна ръката му.

— Научих, че семейството на капитан Фалик най-после се е завърнало невредимо — заяви Сартак вместо поздрав. — Реших лично да ви приветствам.

А когато принцът сведе глава пред баща й, нещо болезнено се надигна в гърдите й.

Сайед Фалик изглеждаше така, сякаш всеки момент ще припадне — или заради уважителния жест на принца, или заради близостта на Кадара. Иззад краката му се подадоха няколко малки глави, зяпащи с любопитство Сартак и руките…

— КАДАРА!

Най-малкото дете на чичо й и леля й — едва на четири годинки — изпищя името на рука толкова мощно, че всеки в града, който не знаеше за появата му на тази улица, вече бе наясно.

Сартак се засмя, а децата се шмугнаха покрай баща й и хукнаха към златоперата птица.

Сестра й търчеше след тях, ръсейки предупреждения…

Докато Кадара не легна на земята, последвана от Салки. Децата се заковаха на място с белязани от възхищение физиономии, протегнаха колебливо ръчички към двата рука и ги замилваха нежно.

Сестра й въздъхна облекчено. И в следващия миг осъзна кой стои пред Несрин и баща им.

Делара се изчерви. Позаглади роклята си с длани, като че така можеше да прикрие пресните петна от храна, неочакван дар от най-малкото й дете. Сетне заотстъпва бавно към къщата, свеждайки глава в поклон.

Сартак се засмя, когато жената прекрачи портите наобратно и впи пронизителния си поглед в Несрин, който сякаш нашепваше: „О, толкова си влюбена, че дори не е смешно!“.

Несрин отвърна на сестра си с вулгарен жест зад гърба си, който баща им се престори, че не е видял, докато говореше на Сартак.

— Извинявам се, ако внуците и племенниците ми си позволяват прекалено много с рука ви, принце.

Сартак обаче се усмихна широко — по-широко, отколкото някога го бе, виждала да го прави.

— Кадара си придава вид на благородно животно, но всъщност е по-скоро угодлива квачка.

Кадара разтръска пера и децата изпищяха доволно.

Бащата на Несрин стисна рамото й и каза на принца:

— Ще отида да ги наглеждам, в случай че решат да отлетят с нея.

И двамата останаха насаме. На улицата. Пред къщата на чичо й. И пред смаяните погледи на цяла Антика.

Сартак като че ли не забелязваше нищо от това и просто попита:

— Искаш ли да се поразходим?

Несрин преглътна сухо, надникна през рамо към баща си, който се мъчеше да удържи въодушевените деца, наумили си да яхнат Салки и Кадара, и кимна.

Закрачиха смълчани към тихата, чиста уличка зад къщата на чичо й, когато Сартак заяви:

— Разговарях с баща ми.

И тя се подвоуми дали тази среща в крайна сметка нямаше да се окаже злощастна. Дали армията, която бяха довели със себе си, не бе получила заповед да се прибере по лагерите. Или пък принцът… животът, който си представяше сред онази красива планина… нямаше да се превърне в поредната наивна илюзия.

Защото той беше точно такъв: принц. А в нейното семейство, колкото и да го обичаше, колкото и да се гордееше с него, нямаше нито капчица благородническа кръв. Здрависването на баща й със Сартак бе най-близката среща на когото и да било от рода Фалик с дворцовото потекло.

— И? — съумя да скалъпи Несрин.

— Обсъдихме… разни неща.

Гърдите й хлътнаха от предпазливия му тон.

— Разбирам.

Сартак спря сред песъчливата уличка, изпълнена с жуженето на пчели из жасмина, полазил по дуварите на съседните дворове. Този, който оставаше зад гърба им, принадлежеше на семейството й и на Несрин й се дощя да се покатери по оградата му и да се скрие вътре, само и само да не чува напиращите му думи.

Въпреки това се насили да погледне принца в очите. Той изучаваше лицето й съсредоточено.

— Казах му — продължи най-накрая Сартак, — че възнамерявам да поведа рукините срещу Ераван, независимо дали той е съгласен, или не.

Още по-лошо. Не й хареса накъде клонеше разговорът. Искаше й се изражението му да не бе толкова неразгадаемо.

Сартак си пое въздух.

— Той ме попита защо.

— Дано си му отговорил, че съдбата на света може да зависи от това.

Сартак се засмя.

— Да. Но освен това му обясних, че жената, която обичам, тръгва на война. И аз няма да се поколебая да я последвам.

Несрин не си позволи да осмисли думите му, да им повярва, докато не изслушаше докрай онова, което имаше да й съобщи.

— Той ми напомни, че си обикновено момиче без титла, че евентуалният наследник на хагана трябва да се ожени за принцеса, за знатна дама или поне за жена със земи и влиятелно семейство.

Гърлото й се стегна. Тя опита да заглуши гласа му, думите му. Не искаше да слуша останалото…

Сартак обаче взе ръката й.

— Аз му отвърнах, че ако това е необходимо, за да ме избере за свой наследник, то не желая да се боря за трона. И просто си тръгнах.

Несрин вдиша рязко.

— Полудя ли?

Той се усмихна едва доловимо.

— За доброто на империята се надявам, че не е така… — Придърпа я към себе си и телата им почти се докоснаха. — Защото баща ми ме посочи за свой наследник, преди да изляза от залата.

Несрин сякаш напусна тялото си. Имаше сили единствено да диша.

А като понечи да се поклони, Сартак стисна здраво раменете й. Спря я, преди да е успяла да сведе дори глава.

— Ти никога няма да ми се покланяш — прошепна той.

Наследник — хаганът го бе избрал за свой наследник. На всичко това. На земята, която обичаше и тръпнеше от нетърпение да опознае.

Сартак вдигна ръка и обгърна бузата й с длан. Мазолите му одращиха леко кожата й.

— Отлитаме на война. Няма нищо сигурно в бъдещето ни. Освен едно. — Той долепи нежно устни до нейните. — Освен чувствата ми към теб. Нито демонска армия, нито зли крале и кралици ще променят това.

Тя затрепери, проумявайки думите му.

— Аз… Сартак, ти си наследник…

Той се отдръпна да огледа лицето й отново.

— Заминаваме на война, Несрин Фалик. А когато сразим Ераван и пълчищата му, щом най-сетне прогоним мрака от този свят… Двамата с теб ще се върнем тук. Заедно. — Той пак я целуна, ала допирът му бе толкова ефимерен, че сякаш я помилва с устни. — И ще останем заедно до края на дните си.

Тя чу предложението му, обещанието му.

Съзря света, който разгръщаше пред нозете й.

И изтръпна. Изтръпна, като си помисли какво бе готов да й дари. Не империята и короната, а… живота си. Сърцето си.

Питаше се дали знае, че нейното сърце му принадлежеше още от първия им полет с Кадара.

Сартак се усмихна в отговор. Да, знаеше го.

Ето защо Несрин преметна ръце през врата му и го целуна.

Целуна го плахо, нежно, с искрено удивление. И вкуси в целувката му вятъра, планинските ручеи. Вкуси родината си.

Като се отдръпна, покри с длани страните му.

— Да вървим на война, Сартак — пророни, запаметявайки всяка линия на лицето му. — Пък после ще видим.

Той й отвърна със самонадеяна усмивка, като че непоколебимо бе решил какво следваше оттук нататък и тя по никакъв начин не можеше да го разубеди.

Откъм двора, през дувара, която ги делеше, сестра й се провикна толкова силно, че целият квартал я чу:

— Казах ти, татко!

67

Две седмици по-късно Ирен стъпи още призори на борда на красив, величествен кораб и се вгледа в изгрева над Антика за последен път.

На кораба кипеше оживена дейност, но тя просто стоеше до парапета и броеше минаретата на двореца. Плъзна поглед по всички озарени от крехката светлина квартали, чиито обитатели лека-полека се разбуждаха.

Есенни ветрове вече брулеха морето и корабът се люшкаше под нея.

Днес щяха да отплават към дома.

Не се сбогува с много хора — не чувстваше потребност. Кашин обаче я намери тъкмо когато слезе на пристанището. Каол му кимна и поведе кобилата й към кораба.

В продължение на един дълъг момент Кашин се взираше в големия кораб и във всички други, вече събрани на пристанището. Накрая каза приглушено:

— Ще ми се да не бях изричал нищо в степите онази нощ.

Ирен поклати глава. Не бе сигурна какво да му отвърне.

— Липсваше ми като приятелка — додаде той. — Нямам много.

— Знам — намери сили да му отговори тя. После добави: — И ти ми липсваше като приятел.

Казваше истината. А и всичко, на което бе готов сега за нея, за народа й…

Тя го хвана за ръката. И я стисна. Болката още тъмнееше в очите му, обгръщаше лицето му, но… там вече се четеше и разбиране. И бистър, неустрашим блясък, когато отправи взор към северния хоризонт.

Принцът на свой ред стисна ръката й.

— Благодаря ти отново. За Дува. — Той се усмихна леко, все така загледан в северното небе. — Пак ще се срещнем, Ирен Тауърс. Убеден съм.

Напълно занемяла, тя му се усмихна. Кашин й намигна и извади ръката си от нейната.

— Гривата на моя сулд още се вее на север. Кой знае какво може да открия по пътя си? Особено сега, когато Сартак ще носи бремето на престола, а аз съм свободен да правя каквото си поискам.

В града бе избухнала голяма врява около новината. Празненствата и разговорите по темата не спираха. Ирен нямаше представа какво мислят сестрите му и третият брат, но… в очите на Кашин цареше мир. Какъвто бе зърнала и в тези на останалите при последната им среща. И една част от нея наистина се питаше дали Сартак не бе сключил и друг безгласен пакт, освен „Не и Дува“. Може би дори „Не и ние“.

Ирен наново се усмихна на принца, на своя приятел…

— Благодаря ти за цялата ти добрина.

Кашин само й се поклони и си тръгна в сивкавата светлина.

Следващия час тя прекара на палубата на кораба, наблюдавайки мълчаливо разбуждащия се град, докато наоколо и под нея всички се приготвяха за дългото пътуване.

Вдишваше дълбоко морския въздух и аромата на подправки, заслушана в звуците на Антика под изгряващото слънце. Изпълваше дробовете си с тях, за да се запечатат там завинаги, докато очите й попиваха кремавите камъни на Торе Сесме, възвисяваща се над целия град.

Дори през ранната утрин кулата й приличаше на маяк, на копие, изсечено от надежда и покой.

Питаше се дали някога ще я види отново. Защото онова, което ги очакваше…

Порив на вятъра разлюля кораба и Ирен се вкопчи в парапета. Вятър откъм вътрешността на континента, сякаш всичките трийсет и шест божества на Антика запратиха вкупом въздушната струя, за да ги тласнат към родината й.

През Тясното море — и към войната.

Корабът най-сетне потегли след хаос от трескава дейност, цветове и звуци, но Ирен не помръдна от парапета. Съзерцаваше как градът се смаляваше все повече и повече…

И дори когато от брега остана само смътна сянка, тя можеше да се закълне, че още виждаше Торе да се извисява над него в бялото си сияние като ръка, вдигната за сбогом.

68

Каол Уестфол не приемаше нито една своя стъпка за даденост. Дори онези, с които стигаше до най-близката кофа, за да изхвърли съдържанието на стомаха си през първите дни по море.

Но едно от преимуществата да пътуваш с лечителка беше, че Ирен лесно успокояваше измъчения му стомах. А след две седмици на кораба, през които заобикаляха на косъм свирепи бури „корабометежници“, както ги наричаше капитанът… стомахът най-сетне му прости.

Един ден намери Ирен при парапета на носа, приковала очи в сушата. Или в посоката, откъдето щеше да изникне сушата, ако дръзнеха да я доближат. Следваха бреговата линия на континента си отдалеч, а по време на срещата с капитана преди броени минути бе разбрал, че се намират някъде край Северен Ейлве. Близо до границата с Фенхароу.

От Елин и армадата й нямаше никаква диря, но все пак доста време се бяха забавили в Антика.

Каол изтласка тези мисли от ума си, прегърна Ирен през кръста и я целуна по извивката на шията.

Тя дори не застина от неочаквания допир в гръб. Сякаш бе научила ритъма на стъпките му. Сякаш и тя самата не взимаше никоя от тях за даденост.

Отпусна се назад в обятията му и въздъхна, обгръщайки ръцете му със своите.

След лечението на Дува му беше нужен цял ден да се изправи с бастуна отново — и все пак доста сковано. Като през първите дни след възстановяването му: с напрегнат до болка гръб и пълна съсредоточеност във всяка крачка. Преодоля го със стиснати зъби и неизменните напътствия на Ирен. Ден след това почти престана да куца, но продължи да ходи с бастуна, а още ден по-късно започна да се движи с минимални неразположения.

Дори сега обаче, след две седмици в кораба, където Ирен можеше да лекува само разстроени стомаси и слънчеви изгаряния, Каол държеше бастуна си в каютата им, а количката — в товарното помещение, за да са му под ръка при необходимост.

Той надникна през рамото на Ирен към преплетените им пръсти върху корема й. Към еднаквите халки, красящи ръцете и на двама им.

— Нали не си мислиш, че като наблюдаваш хоризонта, ще стигнем по-бързо — прошепна до врата й.

— И подигравките със съпругата ти няма да го постигнат.

Каол се усмихна до кожата й.

— Но как иначе да се забавлявам през дългите часове на кораба, лейди Уестфол?

Ирен изсумтя, както правеше винаги, наречеше ли я така. Той обаче не бе чувал по-красиво съзвучие — освен това на венчалните им обети, изречени в храма на Силба в Торе преди две седмици и половина. Ожениха се със скромна церемония, но Хасар настоя за сватбено пиршество, с което надхвърли всичките си предишни гуляи в двореца. Принцесата може да беше всякаква, но определено умееше да организира празненства.

И да командва армади.

Каол се молеше боговете да са благосклонни към него, когато я срещнеше с Едион.

— За човек, който мрази да го наричат „лорд Уестфол“ — поде Ирен, — май доста обичаш да използваш моята титла.

— Отива ти — отвърна той и пак я целуна по врата.

— Да, толкова ми отива, че Еретия не спря да ми се подиграва с реверанси и поклони.

— Еретия е човекът, когото с радост щях да зарежа в Антика.

Ирен се засмя, щипна го по китката и се измъкна от прегръдката му.

— Като слезем на твърда земя, ще си благодарен, че сме я взели.

— Надявам се.

Тя го ощипа отново, но Каол хвана ръката й и я целуна по пръстите.

Съпруга — неговата съпруга. Никога преди не беше виждал пътя си толкова ясно, както онзи следобед преди три седмици, когато я съзря в градината и просто… го осъзна. Осъзна какво желаеше, затова просто отиде до стола й, коленичи пред нея и й предложи.

„Ще се омъжиш ли за мен, Ирен? Ще ми станеш ли съпруга?“

Тя го прегърна с такава сила, че прекатури и двама им право във фонтана, където, за нещастие на рибите, продължиха да се целуват, докато един слуга не се покашля, минавайки покрай тях.

Сега морският въздух караше косата й да бухва, а луничките по носа и бузите й да изпъкват още повече, и като я гледаше… Каол се усмихна.

Усмивката, с която му отвърна Ирен, бе по-ярка от слънчевото отражение по водата край тях.

Беше взел онзи проклет златист диван на кораба, нищо че възглавниците му бяха съдрани. Естествено, Хасар не му спести подигравките, като забеляза да го качват в товарното отделение, но него не го беше грижа. Ако оцелееха във войната, щеше да построи къща на Ирен около тази грозотия. С конюшня за Фараша, която в момента измъчваше горките войници, изпратени да чистят клетката й на борда на кораба.

Беше сватбен подарък от Хасар заедно с кобилата муники на Ирен.

Каол почти бе на път да каже на принцесата да си задържи коня на Хелас, но пък го привличаше идеята да тъпче войниците на Морат с кобила на име Пеперуда.

Още облегната на него, Ирен стисна в ръка медальона, който никога не сваляше от врата си, освен когато се къпеше. Каол се питаше дали щеше да се намери някой бижутер, който да промени инициалите й.

Защото вече не беше Ирен Тауърс, а Ирен Уестфол.

Тя сведе лъчезарен поглед към медальона, чието сребро блестеше почти ослепително на обедното слънце.

— Май вече нямам нужда от малката си бележчица.

— Защо?

— Защото не съм сама — отвърна тя, плъзвайки пръсти по метала. — И защото открих смелостта си.

Той я целуна по бузата, но не каза нищо, когато Ирен отвори капачето и внимателно извади пожълтялото парче хартия. Вятърът опита да го изтръгне от пръстите й, но тя го стисна здраво и го разгъна.

Обходи с поглед посланието, което бе чела хилядократно.

— Чудя се дали ще се върне за тази война. Която и да беше. Говореше за империята, сякаш… — Ирен поклати глава и сгъна листчето. — Вероятно ще се прибере у дома, за да се бие, накъдето и да е отплавала преди това.

Тя му подаде парчето хартия и се обърна към морето пред тях.

Каол пое от пръстите й листчето, гладко като кадифе от безчетните сгъвания и разгъвания, от дългото носене в джоба й и стискане с пръсти толкова години.

Отвори го и прочете думите, които вече знаеше.

„За да стигнеш, където трябва — и малко отгоре. Светът се нуждае от повече лечители.“

Вълните се укротиха. Самият кораб като че застина.

Каол надникна към Ирен, усмихна се ведро към морето и наново сведе очи към бележката.

Към почерка, който познаваше като своя собствен.

Ирен се вкамени, зървайки сълзите, рукнали неудържимо по лицето му.

— Какво има?

По онова време е била на шестнайсет, почти седемнайсет. И щом е попаднала в Иниш…

Значи е било на път към Червената пустиня, където е отивала да се обучава при Тихите асасини. Синините, които Ирен бе описала… Следи от побоя на Аробин Хамел, наказание за освобождаването на робите на Ролф и погрома над Залива на Черепа.

— Каол?

„За да стигнеш, където трябва — и малко отгоре. Светът се нуждае от повече лечители.“

Там, в посланието й…

Той най-сетне вдигна очи и примигна, за да прогони сълзите от тях, оглеждайки лицето на съпругата си. Красивите му линии, златистите й очи.

Дар.

Дар от кралица, видяла друга жена в ада и решила да й подаде ръка. Без да очаква отплата. В миг на добрина бе подръпнала нишка, която…

Ала дори Елин нямаше как да е знаела, че спасявайки една прислужница от лапите на онези наемници, учейки я как да се отбранява, оставяйки й злато и тази бележка…

Дори тя нямаше как да е знаела, да е предполагала дори, че ще получи отплата за милосърдието си.

Не просто от лечителка, благословена от самата Силба, способна да изкоренява Валгите.

Но и от всички онези триста лечителки, тръгнали с нея.

Триста лечителки от Торе, разпределени из хиляда на брой кораба на хагана.

Ирен бе поискала услуга като награда за избавянето на обичната му дъщеря.

„Всичко“, бе обещал хаганът.

И тя коленичи пред него. „Спасете народа ми.“

Само това бе пожелала. Само за това му се бе примолила.

Спасете народа ми.

И хаганът изпълни желанието й.

Хиляда кораба от армадата на Хасар и неговата собствена. Пълни с войници на Кашин и даргански конници.

А над тях, обгърнали хоризонта далеч зад флагманския кораб, на чийто борд плаваха Каол и Ирен… Над тях летяха хиляда рукини от всички кланове и лагери, предвождани от Сартак и Несрин.

Армия, достойна да се опълчи на Морат. А идваха и още войски — Кашин ги събираше в Антика. Каол бе дал на двамата с баща му две седмици; заради есенните бури беше рисковано да чакат повече. Но армията, с която плаваха сега… беше едва половината. Едва половината, а мащабите й по вода и в небето…

Каол сгъна бележката, следвайки овехтелите й прегъвки, и внимателно я прибра обратно в медальона на Ирен.

— Задръж я още малко — прошепна й. — Струва ми се, че един човек ще иска да я види.

Тя го изгледа с учудване и любопитство, но не го попита нищо. Каол отново я прегърна през кръста.

Всяка стъпка, целият път ги бе водил насам.

От онази крепост навръх брулената от снежни ветрове планина, където мъж с лице, кораво като камъка наоколо, го изхвърли на студа; до солната мина в Ендовиер, където асасин с очи като див огън му се подсмихна несломимо и дръзко въпреки цялата година в ада.

Наемна убийца, намерила съпругата му — или пък двете се бяха открили една друга, две благословени от боговете жени, скитащи из тъмните пепелища на света. Две жени, които сега държаха съдбата му в ръцете си.

Всяка стъпка. Всеки завой към мрака. Всяка секунда на отчаяние и гняв, и болка.

Бяха го довели точно там, където трябваше да стигне.

Където искаше да стигне.

Миг на добрина. От млада жена, отнемаща животи, към млада жена, която ги спасяваше.

Спаруженото късче мрак в него се сви още повече. Сви се, напука се и рухна в прах, който морският вятър разнесе. Сред онези хиляда гордо плаващи кораба зад него. Сред лечителките, споделящи палубите им с войниците и конете — лечителките и Хафиза, тръгнали на война, когато Ирен помоли и тях да спасят народа й. Сред руките, носещи се през облаците, следейки за опасности напред.

Ирен го гледаше тревожно. Той я целуна веднъж, и още веднъж.

Не съжаляваше за нищо. И нямаше да се обръща назад.

Не и с Ирен в обятията си, плътно до него. Не и с бележката в медальона й, малкото доказателство, че се намира точно там, където трябва… че винаги се е стремял натам. Към това място във вселената.

— Ще ми обясниш ли някога драматичната си реакция — подкани го накрая тя, цъкайки с език, — или просто възнамеряваш да ме целуваш цял ден?

Каол се засмя гърлено.

— Дълга история е. — Той преметна ръка през кръста й и се вгледа в хоризонта заедно с нея. — Пък и е най-добре да си седнала.

— Тези са ми любимите — намигна му тя.

Каол се засмя отново, долавяйки звука във всяка част от тялото си, еклив и мелодичен като камбана. Последен радушен звън, преди бурята на войната да ги връхлети.

— Хайде! — Той кимна към войниците, трудещи се по греблата заедно с хората на Хасар, тласкайки кораба на север към кървавото бойно поле. — Ще ти разкажа, докато обядваме.

Ирен се надигна на пръсти и го целуна, преди да поемат към просторната си каюта.

— Не знам каква е тази история, но дано да си струва — усмихна му се шеговито тя.

Каол също се усмихна на съпругата си, на светлината, към която цял живот бе крачил несъзнателно дори когато не бе съзирал и искра от нея.

— О, струва си — пророни той. — Струва си.

ОГНЕНО СЪРЦЕ

Бяха я затворили в гробница от мрак и желязо.

Приспали я бяха насила с виещи се струйки благовонен дим през хитро скрити дупки в желязната плоча отгоре. И тези около нея. И отдолу.

Ковчег, създаден от древна кралица, за да погребе вътре слънцето.

Пленена, тя заспа обгърната в желязо. Засънува.

Понесе се през морета, мрак и огън. Принцеса на нищото. Безименна.

Принцесата пя на тъмнината, на пламъка. И те пяха за нея.

Нямаше нито начало, нито край, нито среда. Само песента и морето, и железният саркофаг, превърнал се в неин будоар.

Докато не изчезнаха.

Докато ослепителна светлина не заля спящия, топъл мрак. Докато вятърът не влетя в него, свеж и с аромат на дъжд.

Тя не го усети по лицето си. Не и през смъртната маска, окована към него.

Клепачите й се открехнаха. Светлината прогори и форми, и цветове след дългото й заточение в сумрачните дълбини.

Но пред очите й се появи лице — над нея. Надничаше над капака, издърпан настрани.

Тъмна, буйна коса. Луннобледа кожа. Устни, червени като кръв.

Устата на древната кралица се кривна в усмивка.

Зъби, бели като кост.

— Будна си. Чудесно.

Сладък и студен глас, способен да погълне звездите.

Отнякъде, откъм ослепителната светлина, груби, осеяни с белези ръце бръкнаха в ковчега. Сграбчиха веригите, с които бе окована. Ловецът на кралицата; острието й.

Той изправи принцесата на крака. Тялото й бе далечна, несекваща болка. Не искаше да се връща в него. Бореше се, дращеше с нокти да се добере до пламъка и мрака, които я напускаха като утринен отлив.

Ала ловецът я дръпна грубо към жестокото си, красиво лице с усмивка на паяк.

И не й позволи да трепне дори когато древната кралица измърка:

— Да започваме.

БЛАГОДАРНОСТИ

Отново се изправям пред плашещото предизвикателство да изкажа признателността си към множеството чудесни хора в живота ми, заради които съществува тази книга. И все пак искам да изразя огромната си любов и благодарност към: Съпруга ми Джош: ти си моята светлина, моята скала, най-добрият ми приятел, моят пристан, общо взето — всичко. Благодаря ти, че се грижиш толкова добре за мен, че ме обичаш, че си до мен в това невероятно приключение. Смехът ти е най-любимият ми звук в целия свят.

Ани: ти седя до мен през всичките месеци, които ми отне написването и редакцията на тази книга, така че донякъде чувствам нужда да сложа името ти на корицата, но докато не започнат да признават съавторството на кучешките ни приятели, ще трябва да се задоволиш и с подобно откровение: обичам те, мило кученце! Рунтавата ти опашка, ушите ти като на прилеп, нахаканото ти поведение и вечната живост в походката ти… Всичко. Дано напишем още много книги заедно — и да се гушкаме още много години.

Агентката ми Тамара: вече сме издали десет книги заедно, а още нямам думи да изразя благодарността си за цялата ти помощ. Благодаря, благодаря, благодаря, че винаги си в моя ъгъл, че се трудиш толкова усърдно, и изобщо — че си истински пич.

Лора Берние: насоките ти, мъдростта ти и вълнението ти около тази книга превърнаха работата ми по нея в същинско удоволствие. Хиляди благодарности за всеотдайния ти труд и редакторската намеса — и задето ми помогна да преобразя тази книга.

Екипът на „Блумсбъри“, защото е най-страхотният издателски екип на планетата: Бетани Бък, Синди Лох, Кристина Гилбърт, Кейтлин Фарар, Найджъл Нютън, Ребека Макнели, Соня Палмисано, Ема Хопкин, Иън Ламб, Ема Брадшоу, Лизи Мейсън, Кортни Грифин, Ерика Бармаш, Емили Ритър, Грейс Уули, Ешани Агравал, Алис Григ, Елиз Бърнс, Джени Колинс, Бет Елър, Кери Джонсън, Кели де Груут, Ашли Постън, Луси Маки-Сим, Хали Баумстайн, Мелиса Кавоник, Уна Патрик. Даян Арънсън, Дона Марк, Джон Кендъл, Никълъс Чърч, Ана Бернар, Шарлот Дейвис и целия екип по защита на авторските права в чужбина. Както винаги съм ви безкрайно благодарна за всичко, което правите за мен и книгите ми. За мен е чест да работя с всеки един от вас.

Джон Касир, Кира Снайдър, Ана Форстър и екипа от „Марк Гордън“: Вие сте върхът! Безумно щастлива съм, че книгите ми са във ваши ръце.

Каси Хоумър: благодаря ти оттук до безкрайността за всичко. Ти си направо фантастична.

Линет Нони: толкова много се радвам, че се запознахме на онази „Супанова“ преди няколко години! Благодарности до Луната и обратно за цялата помощ, която ми оказа относно тази книга, задето си гениален генератор на идеи и просто защото си ти.

Рошани Чокши: като начало, ти си мой човек! Благодаря ти за смеха, за мъдрите съвети и че си истински слънчев лъч. За мен е чест да те наричам своя приятелка.

Стеф Браун: ти си моята вярна партньорка във фенгърлството. Благодаря ти за цялата подкрепа — и за приятелството. Не мога да опиша колко са важни за мен. Нямам търпение пак да си спретнем един маратон с „Властелинът на пръстените“ (#FellowshipoftheDrink).

Дженифър Арментраут, защото си най-приветливият, сърдечен и всеотдаен човек, когото познавам; Рене Ахдие за вечерите, по време на които винаги се смеем от сърце; Алис Феншианг, задето си ми вярна спътница във фентъзи средите и изобщо страхотен приятел; и Кристина Хобс и Лорън Билингс, защото са двама от най-любимите ми хора на света.

Чарли Боуатър: откъде да започна! Благодаря ти за невероятните карти, за илюстрациите, които продължават да ме изумяват и вдъхновяват — изобщо за всичко. Нямам думи да изкажа колко се гордея със съвместната ни работа и колко важно е за мен творчеството ти.

Кати Гарднър и Ейвъри Олмстед: благодаря ви от дъното на душата си за дълбокомислените коментари и идеи — не съм в състояние да ви обясня колко скъпоценни бяха за мен и до каква степен оформиха същината на книгата ми. Толкова се радвам, че се запознахме.

Джак Уедърфорд, чиято книга „Чингис хан и сътворението на съвременния свят“ завинаги промени представата ми за световната история и вдъхнови до огромна степен историята и облика на хаганата. Благодаря и на Пол Кан за блестящата му адаптация на древния текст „Тайна история на монголите“ и на Каролин Хъмфри за статията й „Ритуали на смъртта в Монголия“.

Родителите и семейството ми: благодаря ви за щастието, любовта и подкрепата, които внасяте в моя свят. На най-новото попълнение в семейството ни, малката ми племенничка, искам да кажа, че озари живота ми с появата си. Дано, като пораснеш, да станеш огнена дама.

Огромна признателност към уникалните ми приятели: Дженифър Кели, Алекса Сантяго, Кели Грабовски, Вилма Гонзалес, Рейчъл Доминго, Джесика Рийгъл, Лора Ашфорт, Саша Алсбърг и Дияна Уан. На Луис Анг: вече се чувствам като развалена плоча, настъпи ли моментът да ти благодаря за цялата помощ, но благодаря ти страшно много за подкрепата и чудесното приятелство.

И на вас, скъпи читатели: благодаря ви, че осмисляте усърдния ми труд и че сте най-великолепната група хора на земята. Обожавам ви!

7. КРАЛСТВО НА ПЕПЕЛТА

На родителите ми, които ме научиха да вярвам, че едно момиче може да спаси света

Принцът

Издирваше я от мига, в който му я бяха отнели.

Вречената му.

Едва си спомняше собственото си име. И то само защото тримата му спътници го наричаха с него, докато я търсеха сред бурни тъмни морета, из древни спящи гори, през брулени от вихри планини, потънали в сняг.

Спираше само колкото да подкрепи тялото си с храна и да даде на приятелите си няколко часа сън. Ако не бяха те, щеше да лети, да разпери криле и да се понесе надалеч.

Но щяха да са му нужни мечовете и магията им, уменията и мъдростта им, за да завърши започнатото.

За да се възправи срещу злата кралица, изтръгнала най-съкровената част от него, отвлякла вречената му дълго преди да я заключат в железен ковчег. А след като приключеше с нея... след това щеше да се опълчи дори на хладнокръвните богове, решени да унищожат вречената му.

Затова остана с приятелите си, въпреки че дните се превръщаха в седмици.

Седмиците - в месеци.

Не спираше да я търси. Издирваше я по всеки прашен и непристъпен път.

И понякога й говореше по връзката им, изпращайки душата си по вятъра до мястото, където я държаха в плен - в железния й ковчег.

Ще те намеря.

Принцесата

Желязото я задушаваше. Угасило бе огъня във вените й като мощна струя.

Чуваше водата около себе си - дори в желязната кутия, дори с желязната маска и веригите, обгърнали тялото й като ивици коприна. Несекващият грохот на препускаща по скали вода изпълваше паузите между писъците й.

Мъничко островче насред обвита в мъгли река, просто гладко парче камък между бързеи и водопади. На такова място я държаха. В каменен храм, съграден за някой осъден на забрава бог.

Както вероятно щяха да забравят и нея. Ала и това бе по-добре от другия вариант: да я запомнят с пълния й провал. Ако изобщо останеше някой, който да я помни. Ако някой оцелееше.

Тя обаче нямаше да допусне подобен провал.

Нямаше да им каже онова, което искаха да научат.

Нищо че писъците й често заглушаваха бушуващата река. Нищо че костите й понякога изпращяваха по-гръмко дори от тътнещите бързеи.

В началото опитваше да следи дните.

Ала вече не знаеше откога я държат в желязната кутия. Откога я принуждават да спи, потънала в забвение от сладникавия дим, който й пуснаха още по пътя насам. Към този остров-храм на болката.

Нямаше представа колко време минаваше между пристъпите на пищене и разбуждането й. Между края на едната болка и началото на новата.

Дни, месеци, години - всички се сливаха, а кръвта й често потичаше по каменния под и се вливаше в реката.

Принцеса, която щеше да живее хиляда години. Повече.

Преди го възприемаше като дарба. Сега се бе изменило в проклятие.

Още едно проклятие, също толкова тежко, колкото онова, което я беше застигнало, преди да се роди. Да се жертва, за да поправи древна грешка. Да изплати чужд дълг към боговете, намерили света им и останали в капан тук. Преди да го превърнат в свое владение.

Не чувстваше топлата ръка на богинята, благословила и проклела я с толкова могъща сила. Понякога се питаше дали господарката на светлината и огъня изобщо я беше грижа, че вярната й поклонница сега лежи в железен ковчег - или бе прехвърлила вниманието си към друг. Към краля, който можеше да й предложи собствения си живот вместо нейния, спасявайки света им.

Боговете не се интересуваха кой ще изплати дълга. Ето защо нямаше да й се притекат на помощ. Ето защо и не им се молеше.

Ала още си разказваше онази история, още си представяше, че реката й я напява. В един глас с мрака в запечатания ковчег.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

Слушайки песента им, тя потъваше надълбоко и все по-надълбоко в тъмата, в морето от пламъци. Толкова надълбоко, че понякога, когато камшикът изплющеше, когато костите й се трошаха, не усещаше нищо.

Но в повечето случаи усещаше.

През тези безкрайни часове вперваше поглед в единствения си събрат в мъките.

Не в ловеца на кралицата, който умееше да извлича болката от тялото й, както музикант извличаше мелодия от инструмента си. А в огромния бял вълк, прикован с невидими окови. Принуден да гледа.

Имаше дни, в които не смееше да вдигне очи към него. Дни, в които беше близо -твърде близо - да се пречупи. И само онази история я спасяваше.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

Думи, които бе изрекла пред един принц. Някога - твърде отдавна.

Принц на леда и вятъра. Принц, който някога бе неин, а тя - негова. Много преди да узнаят за връзката между душите си.

Сега на него се падаше дългът да закриля кралството, чието величие бяха отнели безмилостно.

Принцът с ухание на заснежени борове - уханието на другото кралство, което бе обикнала с огненото си сърце.

Дори когато мрачната кралица ръководеше всяко действие на ловеца, принцесата мислеше за него. Вкопчила се беше в спомена за него като в скала насред буйна река.

Кралицата, с усмивка на паяк, опитваше да се възползва от този скъп спомен. В обсидиановочерните мрежи, които плетеше, в илюзиите и кошмарите, в кулминацията на всяко изтезание кралицата го завърташе като ключ в съзнанието й.

Лъжите и истините, и спомените започваха да се преливат. Сънят и черният мрак в железния ковчег - също. И дните, когато лежеше завързана върху каменния олтар в центъра на помещението, или висеше от кука, забита в тавана, или се гърчеше разпъната между вериги, закотвени в каменната стена. Всичко започваше да се размива като мастило във вода.

Затова принцесата си разказваше приказката. Тъмнината и пламъкът дълбоко в нея й я нашепваха, а тя в замяна им я напяваше. Заключена в онзи ковчег, скрит на островче в сърцето на реката, принцесата повтаряше историята наново и наново, докато потапяха тялото й в черна всевечност от агония.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си Да умре...

ПЪРВА ЧАСТ

АРМИИ И СЪЮЗНИЦИ

1

Снеговете паднаха рано.

Първите есенни фъртуни ги връхлетяха много по-скоро от обичайното дори за Терасен.

Едион Ашривер не знаеше дали да го нарече благословия. Но ако снегът успееше да задържи легионите на Морат далеч от границите им поне още малко, беше готов да падне на колене и да прославя боговете. Въпреки че точно тези богове заплашваха всичко, което обичаше. Ако същества от друг свят изобщо можеха да се приемат за богове.

Но и без това имаше да обмисля по-важни неща.

През двете седмици, откакто с Гибелния легион се бяха събрали отново, нямаше нито следа от силите на Ераван - и сухопътни, и въздушни. Изобилният сняг заваля едва три дни след завръщането му, възпрепятствайки и бездруго бавното преместване на войските от смесената армада до просторния лагер на Гибелния легион в Тералиската равнина.

Корабите отплаваха нагоре по река Флорин, право към Оринт; суровите ветрове откъм склоновете на Еленови рога развяваха флагове с всички цветове на дъгата: кобалтовосиньото и златисто на Вендлин, черното и пурпурно на Ансел от Брайърклиф, сияйното сребристо на знатните воини от Белия трън и множеството им братовчеди. Тихите асасини, разпилени из флотата, нямаха свой флаг, но и без такъв лесно се разпознаваха със светлите си дрехи и богат асортимент от красиви, страховити оръжия.

Корабите скоро щяха да се върнат при ариергарда в устието на Флорин, за да патрулират покрай бреговете от Илиум до Сурия, но пехотинците - повечето от войската на принц Галан Ашривер - щяха да се отправят към фронта.

Фронт, вече заровен под еднометров сняг. А не спираше да вали.

Застанал зад Алсбрук над един тесен планински проход в Еленови рога, Едион отправи свъсен поглед към натежалото небе.

Дебелата му пелерина се сливаше със сиво-бялата скала, а дълбоката й качулка скриваше златистите му коси. И го топлеше. Мнозина от воините на Галан никога през живота си не бяха зървали сняг заради умерения климат на Вендлин. Родът на Белия трън и по-малката им войска също не бяха привикнали на студ. Ето защо Едион заръча на Килиан, най-доверения му командир, да им осигури топли дрехи.

Идваха отдалеч, и то за да се бият за кралица, която не познаваха и в която може би дори не вярваха. Безпощадният студ щеше да сломи духа им и да породи недоволство с яростната скорост на ветровете, виещи между чукарите.

Нещо се мярна ненадейно от другата страна на прохода, привличайки вниманието на Едион просто защото го очакваше.

Нейните дрехи се сливаха по-добре с околната среда. Ала все пак кожухът на Лизандра беше от животно, отглеждано в тази планина.

Не че би й го казал, разбира се. Дори не я погледна, когато тръгнаха на разузнавателната си експедиция.

Елин очевидно имаше тайна работа в Елдрис и бе оставила на Галан и новите си съюзници бележка с лаконично обяснение за отсъствието си. Затова Лизандра ги придружаваше на тази мисия.

Почти два месеца поддържаха подобна заблуда, а още никой не беше забелязал, че истинската Огнена кралица я няма. Нито че двете с хамелеонката никога не се появяваха на едно и също място. И никой - нито Тихите асасини от Червената пустиня, нито Галан Ашривер, нито войските, които Ансел от Брайърклиф беше изпратила с армадата си, преди цялата й армия да се присъедини към тях, - не беше забелязал мъничките издайнически жестове, нетипични за Елин. Не забелязваха и белега на китката й, който не изчезваше, какъвто и облик да придобиеше Лизандра.

Тя старателно го прикриваше с ръкавици и дълги ръкави. А ако все пак се покажеше, лесно можеше да го помислят за спомен от оковите, които Елин бе носила.

Лизандра не пропускаше да наподоби и белезите й. Заедно със смеха й и пакостливата й усмивка. Наперената й походка и неподвижна стойка.

Едион едва издържаше да я гледа. Да говори с нея. Правеше го единствено за да подклажда заблудата. Да се преструва на неин предан братовчед и безстрашен командир, който щеше да отведе нея самата и Терасен към победата, колкото и непостижима да беше тя.

Ето защо играеше ролята си. Една от множеството други, които бе изпълнявал през живота си.

Заменеше ли обаче Лизандра златистата коса с тъмна, ашриверските очи - със смарагдови, той започваше да се държи така, сякаш не я познава. Понякога терасенският възел, татуиран на гърдите му с имената на кралицата му и на новоизлюпения им двор, преплетени в него, го прогаряше като дамга. Нейното име най-вече.

Довел я беше на тази мисия, за да улесни нещата. Да заложи на сигурно. И други животи освен неговия бяха поставени в риск и макар че можеше да повери разузнавателната експедиция на отряд от Легиона си, имаше нужда да участва по някакъв начин.

С новите си съюзници плаваха цял месец от Ейлве, заобикаляйки армадата на Морат край Рифтхолд, а през последните две седмици се придвижваха навътре в континента.

Почти не бе имало сражения. Само шепа скитащи отряди адарлански войници без Валги сред тях, с които се справиха бързо.

Едион се съмняваше Ераван да чака до пролетта. Не му се вярваше затишието да има нещо общо с времето. Преди няколко дни бе обсъдил въпроса с хората си, Дароу и другите лордове. Ераван вероятно изчакваше най-върлата зима, когато терасенската армия щеше да е най-трудноподвижна, а войниците на Едион - изтощени от дългите месеци сред снега, със сковани от студа тела. Дори победата на Елин през пролетта нямаше да го предотврати.

Да, засега можеха да купуват храна, одеяла и дрехи, но какво щяха да сторят, когато снегът отрежеше пътя на фургоните за доставка? Цялото злато на Ерилея не можеше да възпре бавното, непрестанно изцеждане на силите им от месеците в зимния лагер под господството на безпощадните терасенски стихии.

Дароу и останалите лордове не вярваха в теорията му, че Ераван ще атакува посред зима - дори когато Рен Алсбрук изрази съгласие с нея. Ераван не е глупак, настояваха те. Въпреки че разполагаше с въздушен легион от вещици, валгските пехотинци не можеха да вървят през триметров сняг. Затова решиха, че Ераван ще изчака до пролетта.

Едион обаче не желаеше да рискува. Същото важеше и за принц Галан, който си замълча по време на съвещанието, ала сетне намери Едион, за да изрази подкрепата си. Трябваше да държат войниците си стоплени и нахранени, раздвижени и готови за бой.

Ако сведенията на Рен се окажеха верни, тази разузнавателна мисия щеше да им е от голяма помощ.

Близо до него проскърца обтегната тетива на лък, макар че вятърът почти заглуши звука. Стрелата бе боядисана в бяло и почти се сливаше със снега, насочена със смъртоносна прецизност към отвора на прохода.

Едион срещна погледа на Рен Алсбрук. Младият лорд се беше скрил сред скалите с готов за стрелба лък. Загърнат в същите бяло-сиви кожи като тези на Едион, със светъл шал през устата, от Рен се виждаха само чифт тъмни очи и бледият му белег.

Едион му направи знак да изчака. Надникна бегло към хамелеонката от отсрещната страна на прохода и й даде същата заповед.

Нека враговете им ги доближат.

Скърцане на сняг и уморено дишане.

Точно навреме.

Едион зареди стрела в собствения си лък и се приведе върху скалния си пост.

Бяха шестима, както му беше докладвала разузнавачката на Рен, нахлувайки в шатрата му преди пет дни.

Дори не се бяха постарали да се облекат в цветовете на снега и скалата. Тъмните им парцаливи кожуси се открояваха като сигнални огньове сред ослепителната белота на Еленови рога. Но най-вече вонята им, носена от бурния вятър, говореше достатъчно на Едион за тях.

Валги. Не забелязваше нашийник върху никого от малката група, а и не мислеше, че под дебелите им ръкавици има пръстени. Явно и на демонските изчадия им достудяваше понякога. Или поне на простосмъртните им приемници.

Враговете проникваха все по-надълбоко в планинския проход. Стрелата на Рен не трепваше и на милиметър от целта си.

Преди да заемат позиции, Едион му бе наредил да остави един от тях жив.

За щастие, познали бяха, че Валгите ще изберат точно този проход - полузабравен заден вход към низините на Терасен. Тъй като беше толкова тесен, че само два коня можеха да минат едновременно, отдавна не се използваше от завоевателски армии и търговци, тръгнали да продават стоките си във вътрешността на континента, отвъд Еленови рога.

Едион не знаеше какво обитава онези земи, кой дръзваше да си изкарва хляба отвъд онези неясни граници. Не знаеше и защо тези войници навлизаха толкова навътре в планината.

Скоро обаче щеше да разбере.

Групата демони мина под тях, а Едион и Рен ги проследиха със стрелите си.

Чист изстрел право в черепа. Рен избра първата си мишена. Кимването на Едион бе едничкият сигнал, преди стрелата му да полети.

***

Черната кръв продължи да шурти в снега дори след края на битката.

Всичко свърши за броени минути. Едва няколко, след като стрелите на Рен и Едион попаднаха в целите си, а Лизандра скочи от поста си и разкъса още трима войници. Шестият - последният - оцеля, но със съдрани прасци.

Едион се устреми към стенещия демон. Снегът чернееше под надробените му крака, чиято плът се развяваше като кървави знамена на вятъра.

Лизандра седеше до главата му с почерняла муцуна и зелени очи, вперени в пребледнялото лице на мъжа. По гигантските й лапи проблясваха остри като игли нокти.

Зад тях Рен проверяваше останалите жертви за признаци на живот. Мечът му се надигаше и спускаше, обезглавявайки ги, преди леденият въздух да е вкочанил вратовете им.

- Предателска измет! - изсъска демонът срещу Едион с разкривено от омраза тясно лице.

Валгската смрад се надипли в ноздрите му, обгърна сетивата му като олио.

Едион извади ножа от хълбока си - дългия, страховит кинжал, подарък от Роуан Белия трън - и се усмихна мрачно.

- Ако си достатъчно умен, може бързичко да приключим.

Валгският войник се изплю върху наслоените му със сняг ботуши.

***

Над петстотин години замъкът Алсбрук се издигаше с гръб към Еленови рога и с Оуквалд в подножието си.

Крачейки напред-назад пред бумтящия огън в една от множеството му грамадни камини, Едион бе в състояние да преброи по сивите му камъни следите от всяка безмилостна зима. Камъни, натежали от славната история на замъка - години на чест и вярна служба, когато същите тези зали бяха ехтели от песни и воинска глъч, а после ги бяха сполетели протяжните, така протяжни години на тъга...

Рен седеше на оръфаното тапицирано кресло от едната страна на камината, впил взор в огъня с опрени на бедрата лакти. Пристигнали бяха късно миналата вечер и дори се чувстваше смазан от непосилния преход през заснежения Оуквалдски лес, за да може да се разходи из легендарния замък. А след работата, която бяха отметнали този следобед, едва ли щеше да намери достатъчно енергия и сега.

Възхитителната някога зала пустееше, осветена единствено от техния огън. Над тях избелели гоблени и знамена с гербовете на рода Алсбрук се полюшваха от течението, прокрадващо се между високите прозорци от едната страна. По таванските греди гнездяха всевъзможни птици, намерили укритие от смъртоносния студ отвъд древните стени на крепостта.

А сред тях един зеленоок сокол слушаше всяка дума.

- Ако Ераван търси начин да влезе в Терасен - каза накрая Рен, - планината би била глупаво решение. - Той надзърна свъсено към празните подноси от храната, която бяха погълнали преди минути. Мазна овнешка яхния и печени кореноплодни. Доста безвкусни, но поне бяха топли. - Тукашната земя не прощава. Би загубил безброй воини само заради суровия климат.

- Ераван не върши нищо без причина - отвърна Едион. - Най-лесният път към Терасен е през обработваемите земи, по северните пътища. Всички оттам очакват да нахлуе. Или откъм брега.

- Или и двете: по земя и по море.

Едион кимна. Ераван бе разпрострял мрежата си нашироко в стремежа си да потъпче съпротивата, надигнала се на континента. Изоставил беше фарса с адарланската империя - от Ейлве до северната граница на Адарлан, от бреговете на Големия океан до високата стена от планини, разделяща континента им на две, - сянката на валгския крал се разрастваше с всеки изминал ден. Едион се съмняваше Ераван да спре, преди да е сложил черни нашийници около вратовете на всеки един от тях.

А ако успееше да се сдобие с другите два Ключа на Уирда, отвореше ли Портата на Уирда, призовавайки валгски орди от собствения си свят и дори поробвайки армии от други светове, за да ги използва за завоеванията си... Вече нямаше начин да го спрат. Нито в този свят, нито в който и да било друг.

Единствената надежда да предотвратят подобен кошмар беше в ръцете на Дориан Хавилиард и Манон Черноклюна. Едион нямаше представа къде се губят толкова месеци, нито какво ги бе сполетяло. Ала това вероятно беше добър знак. За да оцелеят, трябваше да действат тайно.

- Затова и ми се струва неразумно от страна на Ераван да изпраща отряди за проучване на тесни планински проходи. - Едион почеса бузата си с набола брада. Предния ден бяха тръгнали преди съмване и бе предпочел да поспи още малко, вместо да се обръсне. - Звучи нелогично от стратегическа гледна точка. Вещиците летят, така че изпращането на пешеходни разузнавачи по мишите дупки е напълно безсмислено. Но ако набират информация за сухопътните армии... Прекарването на военни части през толкова тесни проходи може да отнеме месеци, и то при благоприятно време.

- Онзи демон не спря да се смее - поклати глава Рен. Дългата му до раменете черна коса се люшна наляво-надясно. - Какво пропускаме? Какво ни убягва?

Дълбокият белег, минаващ през лицето му, се открояваше още по-ясно на светлината от огъня - спомен от ужасите, които Рен бе преживял и които бяха погубили семейството му.

- Може да е заблуждаваща тактика. Вероятно цели да преместим войските си.

Едион опря ръка на полицата над камината и топлината от камъка се просмука в премръзналата му кожа.

През месеците, в които не беше с Гибелния легион, Рен и Килиан бяха подготвяли воините му, разполагайки ги дотолкова на юг от Оринт, доколкото Дароу им бе позволил - едва под подножието около южния край на Тералиската равнина.

В крайна сметка Рен предаде контрола на Едион, независимо че срещата му с Елин мина доста студено. Като снега, брулещ стените на замъка.

Лизандра изигра умело ролята си, пресъздавайки отлично гузната съвест и нервността на Елин. Оттогава разумно отбягваше всяко ситуация, в която Рен би подхванал разговор за миналото им. Не че той проявяваше особено желание да си бъбрят за годините преди падането на Терасен. Нито пък за събитията от миналата зима.

Едион се надяваше и Ераван да остане също толкова сляп за истината - че Носителката на огъня вече не беше сред тях. И не му се мислеше как ще постъпят войските на Терасен, осъзнаеха ли, че пламъците на Елин няма да ги бранят в битка.

- Може и да е истински ход, който просто имахме късмет да разкрием -размишляваше на глас Рен. - Но да рискуваме ли да прехвърляме част от войските към планинските проходи? Вече сме разположили отряди в Еленови рога, зад Оринт, както и по северните равнини отвъд.

Мъдър ход - да убеди Дароу да разположат част от Гибелния легион зад Оринт, в случай че Ераван тръгне на север по море и атакува оттам. Копелето бе способно на всичко.

- Не искам да разпръсквам Легиона - каза Едион, загледан в огъня. Пламъците му бяха толкова различни от тези на Елин. Сякаш се взираше в призраци в сравнение с живата магия на кралицата му. - А още нямаме достатъчно войски за странични мисии.

Дори след отчаяните, дръзки ходове на Елин съюзниците, които им беше спечелила, бледнееха пред могъществото на Морат. А и с цялото й злато не можеха да наемат повече - почти не бяха останали воини, които да привлекат към каузата си.

- Елин не изглеждаше особено притеснена, когато офейка към Елдрис - измърмори Рен.

За миг Едион се озова на ивица пропит с кръв пясък.

Желязна кутия. Майев я беше заключила в същински ковчег. И беше отплавала, единствено Мала знае накъде, заедно с онзи безсмъртен садист.

- Елин - провлачи небрежно той, макар че лъжата го задушаваше - си има свои планове, които ще ни разясни в подходящия момент.

Рен замълча. И въпреки че кралицата, която лордът си мислеше, че се е върнала, беше илюзия, Едион добави:

- Прави всичко в името на Терасен.

Наговорил й беше толкова ужасни неща онзи ден, когато Елин надви илкена. „Къде са съюзниците ни?“, беше я попитал. Още се мъчеше да си го прости. Всичко. Разполагаше само с един шанс да поправи грешката си, да изпълни заръките й и да спаси кралството.

Рен надникна към двата меча, които беше сложил върху древната маса зад тях.

- И все пак си тръгна.

Не говореше за Елдрис, а за преди десет години.

- Всички допускахме грешки през последното десетилетие.

Единствено боговете знаеха колко грехове имаше да изкупува Едион!

Рен се напрегна, сякаш споменът за собствените му действия го захапа ненадейно.

- Не съм й казал - пророни Едион, за да не го чуе соколът на тавана. - За онази пушалня за опиум в Рифтхолд.

За това, че Рен познаваше собственичката и бе посещавал заведението й многократно преди нощта, когато Едион и Каол го извлякоха оттам почти в несвяст, за да го скрият от хората на краля.

- Понякога си голям задник, знаеш ли? - отвърна дрезгаво Рен.

- Не бих го използвал срещу теб. - Едион не свали поглед от яростните му тъмни очи, подклаждайки могъществото в своите. - Онова, което се опитвах да ти кажа, преди да избухнеш - добави, когато Рен отвори уста, - беше, че Елин ти предложи място в двора си, без да познава тази част от миналото ти. - Някакъв мускул потрепна по челюстта на Рен. - Но дори да я познаваше, Рен, пак щеше да те покани.

Рен заби поглед в каменния под.

- Двор не съществува.

- Дароу може да го разправя колкото си ще, само че аз съм на друго мнение.

Едион се настани в креслото срещу това на Рен. Ако младият лорд действително подкрепяше Елин, също така и след като Елида Локан се завърна, а и Сол и Рави от Сурия вероятно щяха да застанат зад каузата й, то кралицата му получаваше три гласа в своя полза. Срещу четири против.

Не му се вярваше гласът на Лизандра, лейди Каравер, да се брои.

Хамелеонката не беше изявила желание да види земята, която щеше да й принадлежи, ако оцелееха след войната. Просто се превърна в сокол по време на прехода до крепостта и долетя дотук. След пристигането си не каза нищо, независимо че зелените й очи проблясваха.

Не, никой нямаше да признае Каравер за законна територия, докато Елин не възседнеше трона.

Докато не коронясаха Лизандра вместо нея, ако неговата Елин не се върнеше.

Щеше да се върне. Трябваше.

Вратата в далечния край на залата се отвори и последваха забързани леки стъпки. Той стана секунда преди радушното „Едион!“ да отекне мелодично между каменните стени.

Еванджелин сияеше от щастие, облечена от глава до пети в зелени вълнени дрехи, обточени с пухкава бяла кожа. Червеникавозлатистата й коса беше сплетена на две плитки. Като на планинските момичета от Терасен.

Широка усмивка разтягаше белезите й и Едион разтвори обятия миг преди тя да се хвърли в тях.

- Казаха, че си пристигнал късно снощи, но си заминал нанякъде по първи петли и се опасявах, че пак съм те изпуснала...

Едион я целуна по косата.

- Струваш ми се пораснала с цяла глава, откакто те видях за последно. Кехлибарените очи на Еванджелин прескочиха от него към Рен и обратно.

- Къде е...

Ярка светлина озари залата и Лизандра се появи.

Цялата сияеше. Сияеше, загръщайки голото си тяло с пелерината, оставена на един от столовете точно за тази цел. Еванджелин се хвърли в прегръдката й и захлипа от радост с разтреперани рамене. Лизандра се усмихна широко, топло, милвайки главата на момиченцето.

- Добре ли си?

В очите на всеки друг хамелеонката би изглеждала спокойна, ведра. Но Едион я познаваше - познаваше настроенията й, издайническите знаци на тялото й. Знаеше, че лекият трепет в думите й е доказателство за бурния поток под красивата повърхност.

- О, да! - отвърна Еванджелин и се откъсна от нея, за да се усмихне ослепително на Рен. - Двамата с лорд Муртауг ме доведоха тук веднага. Лапичка е с него, между другото. С Муртауг. Харесва го повече от мен, защото по цял ден й носи лакомства. Угоил я е като мързелива домашна котка.

Лизандра се разсмя, а Едион се поусмихна. Добре се бяха грижили за момиченцето.

Като че осъзнала същото, Лизандра каза приглушено на Рен:

- Благодаря.

Той се изчерви и стана.

- Реших, че тук ще е по-безопасно за нея, отколкото във военния лагер. Поне по-удобно.

- О, това място е приказно, Лизандра - изчурулика Еванджелин и се вкопчи с две ръце в ръката на Лизандра. - Муртауг дори ме заведе в Каравер един следобед още преди да завали сняг. Трябва да го видиш. Хълмове, реки и красиви дървета точно в подножието на планината. Стори ми се, че мярнах призрачен леопард високо сред скалите, но Муртауг заяви, че ми се е привидял. Ама аз се кълна, че беше истински, и дори по-голям от твоя! А къщата! Най-прекрасната, която някога съм виждала. Муртауг казва, че градинката в задния двор е пълна със зеленчуци и рози през лятото.

Едион не можа да понесе емоцията, изписана по лицето на Лизандра, докато Еванджелин й споделяше ентусиазирано плановете си за имението. Болезнения копнеж по живота, който вероятно щяха да й отнемат, преди да е съумяла да го вкуси.

Той се извърна към Рен, чийто поглед беше прикован в Лизандра. Както винаги, когато приемеше човешкия си облик.

Устоявайки на импулса да стисне челюсти, Едион каза:

- Значи признаваш Каравер за законна територия. Еванджелин продължи да бърбори ведро, но Лизандра плъзна очи към тях.

- Дароу не е господар на Алсбрук - отговори сбито Рен. Наистина. А и кой не би искал толкова красива съседка?

Когато въпросната съседка не живееше в Оринт в друга кожа, под друга корона, използвайки Едион за създаването на фалшив кралски род. Като жребец за разплод.

Лизандра пак кимна с благодарност и Рен се изчерви още повече. Сякаш не бяха клали Валги в снега цял ден. Сякаш не смърдяха още на валгска кръв.

Еванджелин подуши пелерината, с която се беше загърнала Лизандра, и направи физиономия.

- Миришеш ужасно. Всичките миришете ужасно.

- Колко некултурно - смъмри я хамелеонката, но се засмя. Еванджелин постави ръце на хълбоците си в жест, който бе виждал Елин да прави толкова пъти, че сърцето му се сви.

- Ти си ме учила да ти казвам, ако някога миришеш лошо. Особено дъхът ти.

Лизандра се усмихна, а Едион с мъка сдържа собствената си усмивка.

- Така е.

Еванджелин я хвана за ръката и я задърпа към коридора.

- Ще те приютя в моята стая. Имам си баня.

Лизандра стори крачка напред.

- Хубава стая за гост - подхвърли Едион на Рен и вирна вежди.

Сигурно една от най-хубавите, щом си имаше собствена баня.

Рен сведе глава.

- Беше на Роуз.

Най-голямата му сестра. Убита заедно с Рален - средната сестра от потомците на Алсбрук - в магическата академия, където учеха. Разположена прекалено близо до границата с Адарлан, академията се бе озовала точно на пътя на вражеската армия.

Дори преди магията да изчезне, нямаше как да се отбраняват срещу десетохилядна войска. Едион рядко си позволяваше да мисли за клането в Девелин, легендарното училище. Колко деца бе имало в него. И нито едно не беше оцеляло.

Рен беше близък и с двете си големи сестри, но най-вече с жизнерадостната Роуз.

- Тя би я харесала - добави Рен, посочвайки с брадичка към Еванджелин.

И малката беше белязана като Рен, осъзна Едион. Получил бе дългия белег през лицето си, докато бягал от секирата на екзекутора. Родителите му платили с живота си, за да могат да се измъкнат те двамата с Муртауг. Еванджелин се бе сдобила със своите белези от друг вид бягство, измъквайки се на косъм от живот, какъвто бе търпяла настойницата й.

Едион рядко се замисляше и по този въпрос.

Еванджелин продължаваше да тегли Лизандра към коридора, без да се вслушва в разговора им.

- Защо не ме събуди, като пристигна?

Едион не чу отговора на Лизандра, която най-сетне позволи да я отведат. Но не и преди очите й да срещнат неговите.

Опитала бе да говори с него през изминалите два месеца.

Много пъти. Десетки. Той я игнорираше. И накрая, когато стигнаха до бреговете на Терасен, тя се отказа.

Беше го излъгала. Мамила го беше толкова време, че Едион вече не знаеше кой момент между тях, кой разговор беше истински и кой - лъжа. Не искаше да знае. Не искаше да знае дали бе говорила от сърце, след като той така наивно й изля душата си.

Тогава още вярваше, че това ще е последният му лов; че ще има време с нея, време да й покаже всичко, което Терасен можеше да й предложи. Което той можеше да й предложи.

Лъжлива кучка?, беше я нарекъл. Изкрещял й го беше.

Вече разсъждаваше достатъчно ясно, за да се засрами от думите си. Ала гневът оставаше.

Предпазливият поглед на Лизандра сякаш го питаше: „Не можем ли поне в този рядък момент на щастие да говорим като приятели?“.

Едион просто се върна при камината, обръщайки гръб на смарагдовите й очи, на изящното й лице.

Отстъпваше я на Рен. Макар че само при мисълта му идеше да счупи нещо.

Лизандра и Еванджелин напуснаха залата и бодрият глас на момиченцето продължи да отеква по коридора.

Тежестта от разочарованието на хамелеонката остана след нея като призрачен допир.

Рен се покашля.

- Ще ми кажеш ли какво се случва между вас двамата?

Едион му стрелна безизразен поглед, от който всеки по-малодушен мъж би избягал.

- Вземи карти. Искам отново да проучим проходите.

Рен прояви благоразумието да му се подчини.

Едион забоде очи в огъня, толкова вял без искрящата магия на кралицата му.

Още колко ли време имаха, преди воят на вятъра пред замъка да бъде заглушен от рева на зверовете на Ераван?

***

Едион получи отговор още призори на следващия ден.

Седнал в единия край на дългата маса в тържествената зала, докато Лизандра и Еванджелин закусваха тихо в другия, той овладя разтрепераните си пръсти, за да отвори писмото, донесено преди броени секунди от вестоносеца. Рен и Муртауг, настанени от двете му страни, не посмяха да го разпитват, докато го четеше. Веднъж. Втори път.

Накрая Едион остави писмото. Вдиша дълбоко и отправи свъсен поглед към воднистата сивкава светлина, процеждаща се през прозорците високо на стената.

Погледът на Лизандра го притискаше от другия край на масата. Ала тя остана на мястото си.

- От Килиан е - обяви дрезгаво Едион. - Войските на Морат са акостирали при Елдрис.

Рен изруга. Муртауг запази мълчание. Едион остана седнал, тъй като не знаеше дали коленете ще го удържат.

- Унищожил е града. Превърнал го е в купища руини, без да пусне нито един войник.

Едион не можеше да си обясни защо Мрачният крал бе чакал толкова време.

- С кулите на вещиците? - попита Рен.

Едион му беше предал всичко, което Манон Черноклюна му разказа по време на прехода им през Каменните блата.

- Не пише. - Съмняваше се Ераван да е използвал кулите, защото огромните им размери налагаха превозване по суша, а разузнавачите на Едион щяха да забележат, ако някой пробваше да прекара трийсетметровите съоръжения през територията им. -Но взривовете са изравнили града със земята.

- Елин? - почти прошепна Муртауг.

- Добре е - излъга Едион. - Заминала е обратно за лагера в Оринт ден преди нападението.

Естествено, в писмото от Килиан не се споменаваше нищо за местонахождението й, но главният му командир предполагаше, че тъй като не бяха открили тялото й, нито пък враговете празнуваха победата си над нея, кралицата им бе смогнала да се измъкне.

Муртауг видимо се поотпусна в стола си, а Лапичка сложи златистата си глава върху бедрото му.

- Слава на Мала за огромната й милост!

- Не бързай да я прославяш. - Едион пъхна писмото в джоба на дебелата пелерина, която носеше заради хладното течение в залата. Изобщо нея прославяй, едва не добави. - На път към Елдрис войските на Морат са унищожили десет от бойните кораби на Вендлин край бреговете на Илиум, а останалите са отстъпили нагоре по Флорин заедно с нашите.

Муртауг потри челюст.

- Защо не са ги подгонили нагоре по реката?

- Кой знае? - По-късно щеше да мисли за това. - Ераван си е набелязал Елдрис и ето че го превзе. Явно възнамерява да изпраща войските си оттам. Ако никой не ги спре, ще достигнат Оринт за седмица.

- Трябва да се върнем в лагера - каза Рен с помръкнало лице. - Да изпратим флотата надолу по Флорин, за да атакува с Ролф по море. Ние ще ги нападнем по суша.

На Едион не му се искаше да им напомня, че не бяха чували нито дума от Ролф, освен смътните му доклади за издирването на разпилените мисенианци и легендарната им флота. Шансът Господаря на пиратите да им се притече на помощ бе толкова нищожен, колкото прословутото Вълчо племе в далечния край на Анаскаулската планина да се спусне към бойното поле. Или елфите, избягали от Терасен преди цяло десетилетие, да се завърнат от новия си дом и да се присъединят към силите на Едион.

Пресметливото спокойствие, ръководило Едион в множество битки и кланета, обгърна съзнанието му плътно като дебелата пелерина на раменете му. Сега бързината щеше да е най-важният им съюзник. Бързината и трезвата мисъл.

Трябва да удържите фронта - нареди му Роуан, преди да се разделят. - Спечели ни колкото можеш повече време.

Щеше да спази обещанието си.

Той плъзна поглед към хамелеонката и Еванджелин замлъкна. - Колко души можеш да пренесеш в облика си на уивърн?

2

Елида Локан си бе мечтала да отпътува към някое далечно място, където никой не знаеше за Адарлан и Терасен, толкова далечно, че Върнън никога да не я намери.

Не беше очаквала, че мечтата й наистина ще се сбъдне.

Застанала сред прашна древна уличка в също толкова прашен древен град в кралство на юг от Доранел, Елида се любуваше на обедната песен на камбаните, докато слънцето приличаше светлите каменни сгради, а сухият вятър метеше тесните улици между тях. Беше чула името на града поне три пъти, но още не можеше да го произнесе.

Не че имаше значение. Едва ли щяха да се задържат тук. Не се задържаха в нито един от градовете, през които минаваха, нито в горите, планините и низините. Прелитаха през кралствата по пътя си, следвайки безпощадното темпо на принц, който почти не си спомняше как да говори, камо ли да се храни.

Елида надзърна свъсено към похабените вещерски кожени дрехи, съдраната си сива пелерина и очуканите си ботуши, сетне надникна към двамата си спътници. Да, и тримата изглеждаха окаяно.

- Всеки момент - пророни Гавриел, вперил жълтеникавокафяви очи във входа на уличката.

Висока тъмна фигура се сливаше с оскъдните сенки под полурухналия свод, наблюдавайки зорко оживената улица.

Елида не задържа погледа си за дълго върху фигурата. През последните безкрайни седмици едва понасяше и него, и жестоката болка в гърдите си.

Стрелна смръщено Гавриел.

- Трябваше да спрем за обяд.

Той посочи с брадичка към вехтата торба, опряна до стената.

- В багажа ми има ябълка.

Елида проследи погледа му, въздъхна и взе раницата. Прерови дрехи, въжета, оръжия и какви ли не други вещи и накрая измъкна отвътре голяма червено-зелена ябълка. Последната от множеството, които бяха набрали от някаква градина в съседното кралство. Елида я предложи безмълвно на елфическия лорд.

Гавриел вдигна златиста вежда.

Тя, от своя страна, повтори жеста му.

- Чувам как къркори стомахът ти.

Гавриел се засмя, но й кимна, взе ябълката и я избърса в ръкава на светлия си жакет.

- Така си е.

Елида можеше да се закълне, че тъмната фигура в дъното на уличката се скова. Тя не й обърна внимание.

Гавриел отхапа от ябълката и кучешките му зъби просветнаха. Бащата на Едион Ашривер - приликата беше неоспорима, макар че се ограничаваше само до външния вид. През броените дни, които прекара с Едион, установи, че е точната противоположност на любезния, грижовен елф до нея.

След като Астерин и Веста ги оставиха на кораба, с който пристигнаха дотук, Елида се зачуди дали не е допуснала грешка, тръгвайки на път с трима безсмъртни елфи. Дали нямаше да я стъпчат като хлебарка.

Гавриел обаче се отнасяше мило с нея още от самото начало - следеше дали се е

нахранила, проверяваше дали има достатъчно одеяла в студените нощи и я учеше да язди конете, които бяха купили, защото дори глезенът й да беше здрав, нямаше начин да смогва на темпото им пеша. А в случаите, когато се налагаше да водят конете през неравни терени, Гавриел поддържаше крака й с магията си, нежна като топъл летен бриз до кожата й.

На Лоркан вече не го позволяваше.

Никога нямаше да забрави как Лоркан пълзи по корем след Майев, когато кралицата прекъсна кръвната му клетва. Как пълзи след Майев като отритнат любовник, като пребито куче, отчаяно за мъничка ласка от господаря си. Елин пострада жестоко, след като самият той предаде местоположението им на Майев, и въпреки всичко опита да я последва. През пясъка, все още напоен с кръвта на Елин.

Гавриел изяде половината ябълка и предложи другата на Елида.

- И ти трябва да хапнеш.

Тя погледна сините петна под очите на Гавриел. Несъмнено и под нейните имаше такива. Поне цикълът й дойде миналия месец, напук на изнурителния поход, изгорил всички хранителни запаси в тялото й.

Крайно унизителна случка. Да обясни на трима воини, вече надушили кръвта й, че се нуждае от санитарни материали. И да спира по-често.

Не им сподели за режещите болки в корема, гърба и бедрата си. Продължи да язди, свела глава. Знаеше, че ще спрат заради нея. Дори Роуан би спрял, за да й позволи да си почине. Но при всяко спиране Елида виждаше желязната кутия. Чуваше плясъка на камшика, лъснал от кръв. И писъците на Елин.

Предала се беше, за да не вземат Елида. Дори не се бе поколебала.

Именно тази мисъл не позволяваше на Елида да слезе от кобилата си. Гаврил и Роуан я улесниха с чистите парчета плат, очевидно откъснати от собствените им ризи. Дори нямаше представа кога са успели да ги разкъсат.

Елида отхапа от ябълката, наслаждавайки се на сладката й тръпчивост. Роуан остави няколко монети от привършващите им пари на един пън до градината, за да плати за взетите плодове.

Скоро щеше да им се наложи да крадат храната си. Или да продадат конете.

Иззад затворените прозорци етаж по-нагоре се разнесе приглушено блъскане, съпроводено от мъжки викове.

- Според теб ще ни провърви ли този път? - попита тихо Елида.

Гавриел вдигна поглед към сините кепенци с красива резба.

- Надявам се.

Късметът им наистина се поизчерпваше напоследък. Почти липсваше още от онзи проклет плаж в Ейлве, когато Роуан усети зова по връзката им с Елин - свещената връзка - и пое след него през океана. Ала щом достигнаха тези брегове след няколко кошмарни седмици в бурните води, дирята се изгуби.

Нямаше нито следа от армадата на Майев. Никой не бе виждал на някое от пристанищата „Славей“ кораба на кралицата. Никой не беше чувал да се е завърнала на престола си в Доранел.

Разполагаха единствено със слухове и ги следваха през планини, затрупани от сняг, през гъсти гори и пресъхнали равнини.

И така до предишното кралство, до предишния град с улиците му, гъмжащи от гуляйджии, излезли да празнуват Самхуин, да почетат боговете, когато воалът между световете бе най-тънък.

Нямаха представа, че боговете им бяха просто същества от друг свят, че цялата им помощ, цялата помощ, която Елида бе получила от приглушения гласец на рамото си, имаше една-едничка цел: да намерят начин да се върнат у дома. Пионки - това бяха и Елида, и Елин, и всички други за тях.

Потвърждаваше го пълното мълчание на Анийт от онзи ужасяващ ден в Ейлве. Само я побутваше леко в най-протяжните дни, сякаш за да й напомни за съществуването си. Че някой бди над нея.

Както и че успееха ли да открият Елин, младата кралица трябваше да плати с живота си на боговете. Стига Дориан Хавилиард и Манон Черноклюна да намереха третия, последен Ключ на Уирда. И ако младият крал не пожертваше себе си вместо Елин.

Затова Елида търпеше редките подсещания и нарочно не се замисляше що за същество проявява подобен интерес към нея. Към всички тях.

Отхвърляше тези разсъждения, докато претърсваха улиците на града, ослушвайки се къде можеше да е Майев. Слънцето бе залязло, а Роуан се озлобяваше все повече с всеки изминал час, в който не научаваха нищичко. Както във всички други градове преди това.

Елида ги беше накарала да продължат уличните обиколки с предупреждението да не се набиват на очи. Винаги когато Роуан покажеше зъбите си, му напомняше, че във всяко кралство, във всяка земя имаше кой да го види. А тръгнеше ли мълва, че група елфически воини тормозят местните в търсене на Майев, бързо щеше да стигне и до ушите на елфическата кралица.

Една нощ преди седмица, когато сред златистите хълмове отвъд стените на града припламваха лагерни огньове - Роуан най-сетне бе спрял да ръмжи при вида им, явно събуждаха у него някакъв болезнен спомен, - принцът се вцепени, минавайки покрай група елфически воини, излезли да пийнат. И впери в тях онзи студен, пресметлив поглед, който винаги подсказваше на Елида, че е наумил нещо. Малко след това ги вкара в една тъмна уличка и им разясни плана си със сурова безцеремонност.

Крясъците в сградата над тях се усилваха.

Когато пращенето на дърво се извиси над звъна на градските камбани, Елида подхвърли свъсено:

- Дали да не му помогнем?

Гавриел прокара татуирана ръка през златистите си коси. Имената на воините, загинали под негово командване, бе й обяснил миналата седмица, когато най-сетне дръзна да го попита какво е.

- Пр иключва.

Но дори Лоркан вече започваше да нервничи, забол нетърпелив поглед в прозореца над Елида и Гавриел.

Тъкмо когато песента на обедните камбани спря, кепенците се отвориха с трясък.

По-скоро изригнаха навън, защото двама елфи излетяха през тях.

Единият, тъмнокос и окървавен, крещеше, докато падаше.

Принц Роуан Белия трън мълчеше, летейки към земята с оголени зъби, вкопчил ръце в жертвата си.

Елида отстъпи встрани миг преди да се стоварят върху купчина дървени щайги, разпръсвайки трески из уличката.

Усети как един порив на вятъра попречи на широкоплещестия елф да се удари смъртоносно в земята. Роуан го измъкна от разбитите дъски, сключил пръсти около яката на синята му туника.

Не им трябваше мъртъв.

Гавриел извади нож, но остана до Елида, а Роуан блъсна непознатия в близката стена. По лицето на принца нямаше нито капка милост. Само студена омраза.

Хладнокръвен хищник. Готов на всичко да намери кралицата на сърцето си.

- Моля те! - изхриптя елфът на общия език.

Значи Роуан го беше открил. Не можеха да проследят Майев - това беше осъзнал на Самхуин. Но да се докопат до командирите й, разпръснати из множество кралства в служба на простосмъртни господари - това вече можеха.

Елфът, на когото Роуан се зъбеше с разкървавена устна, беше командир. Истински воин - от върха на широките си плещи до мускулестите си бедра. Въпреки това Роуан се извисяваше над него. Гавриел и Лоркан също. Сякаш дори сред елфи тримата бяха друга порода.

- Ето какво следва - каза със смъртоносно спокойствие Роуан на хлипащия командир. Стръвна усмивка изплува на лицето му и от разцепената му устна шурна нова кръв. - Първо ще строша краката ти и може би малка част от гръбнака ти, за да не можеш дори да пълзиш. - Той посочи с кървав пръст надолу по улицата. Към Лоркан. -Знаеш кой е това, нали?

Като че в отговор Лоркан се откъсна от свода и тръгна към тях. Командирът затрепери.

- Краката и гръбнакът ти ще се възстановят рано или късно - продължи Роуан, докато Лоркан крачеше заплашително към тях. - Ала онова, което Лоркан Салватер ще ти причини... - Той се изсмя гърлено, мрачно. - От него няма да се възстановиш, друже.

Командирът стрелна трескав поглед към Елида, към Гавриел.

Първия път - преди два дни - Елида не можа да гледа. Онзи командир не разполагаше с ценна информация, но като се имаше предвид в колко долнопробен бардак го бяха намерили, Елида не съжаляваше, че Роуан остави тялото му в единия край на мрачната уличка. Главата му захвърли в другия.

Само че днес, този път...

ГлеДай! Виж! - съскаше тъничко гласче в ухото й. - Слушай!

Елида потрепери въпреки горещината и жаркото слънце. Стисна зъби, заприщвайки всички думи, които се надигнаха в нея. Намерете си някого Друг. Намерете начин Да изковете Ключалката със собствените си сили. Да приемете съДбата си на заточеници в този свят, за Да не плащаме ние чужДи Дългове.

Но ако Анийт проговореше сега, след като месеци наред само я подсещаше за съществуването си... Елида преглътна гневния поток от думи. Както се очакваше от всички простосмъртни. Заради Елин можеше да се примири. Както Елин щеше да се примири със съдбата си накрая.

Гавриел наблюдаваше с мрачна, прагматична безмилостност командира, висящ от желязната хватка на Роуан.

- Кажи му каквото го интересува. Иначе само влошаваш положението си.

Лоркан почти ги достигаше. Около дългите му пръсти се виеше тъмен вятър.

По свирепото му лице нямаше и следа от елфа, когото бе опознала. Или поне елфа, който беше преди случката на онзи плаж. Не, това беше маската от първата им среща в Оуквалд. Безчувствена. Арогантна. Жестока.

Командирът зърна силата, трупаща се в ръката на Лоркан, но все пак се ухили подигравателно на Роуан, оголвайки окървавени зъби.

- Тя ще ви избие до крак. - Около едното му око вече се образуваше синина и клепачът му подпухваше. Роуан обгърна двама им в щит от вятър, изолирайки звука, и въздухът в ушите на Елида запулсира. - Майев ще избие всички предатели.

- Нека опита - отвърна кротко Роуан.

Гледай!, прошепна отново Анийт.

Този път, когато командирът закрещя, Елида не извърна очи.

И докато Роуан и Лоркан правеха онова, на което ги бяха учили, тя се чудеше дали Анийт я караше да гледа, за да й помогне - или за да й напомни на какво бяха способни боговете, ако не им се подчиняваш.

3

Еленови рога горяха заедно с Оуквалд.

От величествените древни дървета бяха останали само изпепелени трупове, а от небето като сняг се сипеше пепел.

Вятърът разнасяше живи въглени, сякаш й напомняше присмехулно как някога бяха подскачали като светулки по петите й, докато тичаше през ритуалните огньове на Белтейн.

Толкова много пламъци, горещината я задушаваше, въздухът прогаряше дробовете й.

Ти го направи ти го направи ти го направи, стенеха, ридаеха изтляващите с жално пращене дървета.

Светът се къпеше в огън. Огън, не мрак.

Някакво раздвижване сред дърветата привлече вниманието й.

Господаря на Севера галопираше към нея, обезумял от агония. Пушек извираше от бялата му козина, пламъци поглъщаха огромните му рога - ала не безсмъртният огън, горящ между тях на нейния магически символ, безсмъртният огън на свещените терасенски елени, на Мала, Носителката на огъня. А истински, стръвен огън.

Господаря на Севера профуча с грохотен тропот край нея. Целият гореше, гореше, гореше.

Тя посегна към него, невидима и незначителна, но гордият елен не спря трескавия си бяг. От гърлото му се лееше окаян рев.

Ужасяващ, несекващ рев. Сякаш някой раздираше сърцето на света.

Пред очите й еленът се хвърли към стената от пламъци между два горящи дъба. И повече не го видя.

***

Белият вълк я наблюдаваше отново.

Елин Ашривер Белия трън Галантиус плъзна покрит с желязо пръст по ръба на каменния олтар, върху който лежеше.

Такова движение й позволяваха оковите.

Този път Каирн я бе оставил тук. Не си беше направил труда да я премести в желязната кутия до близката стена.

Рядко облекчение. Да се събуди не в пълен мрак, а сред мъждукаща огнена светлина.

Пламъците в мангалите умираха, като че размахваха ръце във влажния студен въздух, полепващ по кожата й. По оскъдните места, непокрити с желязо.

Понечила бе да подръпне безшумно веригите. Не поддаваха. Обличаха я в още и още желязо. Вече имаше дори ръкавици. Не си спомняше кога са й ги сложили. Къде. Тогава съществуваше единствено кутията.

Задушаващият железен ковчег.

Безброй пъти го беше проверявала за слаби места. Преди да й пуснат онзи благовонен пушек, от който изпадаше в несвяст. Не знаеше колко време бе спала след това.

Като се свести върху олтара, пушека го нямаше.

И тя пак изпробва оковите си. Доколкото желязото позволяваше. Заопъва крака, лакти, ръце в безпощадната хватка на метала. Нямаше достатъчно свобода да се завърти. Да облекчи болката от веригите, впиващи се в плътта й. Протриващи я до кръв.

Дълбоките рани от камшика по гърба й бяха изчезнали. Въпреки че разсичаха кожата й чак до кост. Или бе сънувала и бичуването?

Често потъваше в спомените си, годините на обучение в Асасинската крепост. Уроците, когато я зарязваха окована във вериги в собствените й нечистотии, докато не намереше начин да се измъкне.

Но тогава знаеше, че го прави, за да се учи. А тук, в този сгърчен мрак, нищо не сработваше.

Драскането на металната й ръкавица по тъмния камък едва се чуваше покрай съскането на гаснещите мангали и тътена на реката отвън. Където и да ги държаха.

Нея и вълка.

Фенрис.

Той не беше овързан с вериги. За него не бяха потребни.

Майев му беше наредила да стои на място, да не мърда, и той се подчиняваше. Взираха се един в друг дълги, дълги минути.

Елин не разсъждаваше за болката, от която изпадаше в безсъзнание. Дори когато споменът за строшените кости караше крака й да подритва спазматично, дрънчейки с веригите.

Но не усещаше нищо, макар че трябваше да я раздира същинска агония. Не чувстваше дори леко неразположение в краката си. Опита да не си припомня как онзи елф - Каирн - ги разкъсва. Как бе крещяла, докато гласът й не секна.

Може и да е било просто сън. Един, отлъчил се от гигантската орда, която я преследваше в мрака. Горящ елен, препускащ през гората. Часовете мъки на този олтар, докато трошаха краката й с древни инструменти. Среброкос принц с ухание на дома й.

Размиваха се, преливаха се един в друг, и дори този момент, когато белият вълк лежеше до отсрещната стена, можеше да се окаже просто част от съновиденията й.

Елин наново прокара пръст по грапавия ръб на олтара.

Вълкът примигна насреща й - три пъти. Още през първите дни, месеци, години на пленничеството й бяха измислили таен знак помежду си. В рамките на броените мигове, в които смогваше да проговори, му шепнеше през почти невидимите дупки в железния ковчег.

Едно мигване за „да“. Две за „не“. Три за „Добре ли си?“. Четири за „Тук съм, с теб.“. Пет за „Това е реално, будна си.“.

Фенрис пак мигна три пъти. Добре ли си?

Елин преглътна буцата в гърлото си и отлепи език от небцето си. После мигна веднъж. Да.

Преброи шест мигвания.

Шест.

Явно си беше измислил нов знак. Лъжкиня... или нещо подобно. Тя обаче отказваше да приеме точно този знак.

Пак мигна веднъж. Да.

Тъмните му очи се впиха в нея. Беше видял всичко. Всеки момент на мъчение. Ако му беше позволено да се преобрази в човек, щеше да й разкаже кое е заблуда и кое -истина. Ако изобщо нещо се случваше действително.

Винаги когато се свестеше, по тялото й нямаше нито една рана. Нито болка. Загнездваше се единствено споменът за усмихнатото лице на Каирн, докато я режеше отново и отново.

Сигурно я беше оставил на олтара, защото възнамеряваше да се върне скоро.

Елин се размърда, обтягайки веригите, и ключалката на маската й се заби болезнено в тила й. Вятърът не беше докосвал бузите й, по-значителната част от кожата й - от... не знаеше откога.

Непокритите с желязо места от тялото й бяха обгърнати от бяла рокля без ръкави, стигаща до средата на бедрата й. Оставяйки краката и ръцете й голи за манипулациите на Каирн.

Спомняше си и дни, в които дори оскъдната рокля я нямаше, когато по корема й се плъзгаха ножове. Ала събудеше ли се, неизменно бе облечена. Недокосната. Неопетнена.

Фенрис наостри уши. Друг сигнал не й трябваше.

Ненавиждаше трепета, усукващ се около костите й всеки път, когато дочуеше лежерни стъпки отвъд желязната врата на квадратната си гробница. Едничкият вход към нея. Прозорци нямаше. Каменният коридор, който понякога успяваше да зърне отвъд вратата, също бе запречен. Само тътенът на водата проникваше на това място.

Усили се рязко, когато някой отключи и отвори желязната врата, чиито вехти панти изстенаха.

Елин възпря потръпването си, когато тъмнокосият елф закрачи към нея.

- Рано си се събудила. Явно не съм те уморил достатъчно.

Този глас. Мразеше го повече от всички други на света. Ласкав и студен.

Носеше воински одежди, но от колана около тънкия му кръст не висяха воински оръжия.

Каирн забеляза къде попаднаха очите й и потупа масивния чук, окачен на хълбока му.

- Май си нетърпелива да продължим.

Нямаше откъде да свика огън. Нито въгленче.

Той отиде до купчинката цепеници при единия мангал и сложи няколко в гаснещия огън, който се заусуква около дървото и запращя, обгръщайки го с алчни пръсти.

Магията й дори не потрепна в отговор. Всичко, което ядеше и пиеше през малкия отвор в маската си, бе подправено с желязо.

Първоначално отказваше да се храни. Само като вкуси желязото, изплю всичко.

Когато вече беше на ръба да умре от обезводняване, я насилиха да пие вода. Сетне я оставиха да гладува - докато гладът не я пречупи и не я накара да поглъща лакомо всичко, което й даваха, въпреки пронизващия вкус на желязото в него.

Рядко си позволяваше да мисли за онзи момент. За онази слабост. Колко се развълнува Каирн, щом я видя да яде, и как побесня, когато храната не постигна желания резултат.

Каирн зареди и другия мангал, после щракна с пръсти на Фенрис.

- Отиди да се облекчиш в коридора и веднага се върни.

Сякаш вдигнат от призрак, грамадният вълк напусна помещението.

Майев беше помислила дори за това: да даде на Каирн властта да заповядва на Фенрис кога да се храни, да пие вода и да пикае. Елин знаеше, че елфът умишлено забравя понякога. Вълчият вой от болка я достигаше дори в ковчега й.

Истински. Той беше истински.

Елфът пред нея, съвършен воин, но без капчица чест и душа, огледа тялото й.

- Как да си поиграем тази вечер, Елин?

Изтръпваше, чувайки името си от неговата уста.

Тя оголи зъби.

Бърз като змия, Каирн я сграбчи за гърлото толкова силно, че сигурно й остави синини.

- Колко гняв дори на такова място.

Никога нямаше да се откаже от гнева си. Докато потъваше в огненото море в себе си, докато пееше на мрака и пламъците, гневът й я водеше.

Пръстите му се впиха в гърлото й и тя не съумя да сдържи хриптенето, който се изтръгна от гръкляна й.

- Всичко това може да приключи с няколко невинни думички, принцесо - измърка Каирн, привеждайки се толкова близо до лицето й, че дъхът му погъделичка устата й. -Няколко думички и с теб ще се разделим завинаги.

Никога нямаше да ги изрече. Никога нямаше да положи кръвна клетва пред Майев.

Положеше ли я, отстъпваше на елфическата кралица всичко свидно, цялата си същност. Превръщаше се в нейна вечна робиня. И подписваше смъртната присъда на света им.

Каирн разхлаби хватката си около гърлото й и тя вдиша дълбоко. Но пръстите му се задържаха от дясната страна на шията й.

Елин знаеше кое място, кой белег опипва. Двата малки символа между шията и рамото й.

- Интересно - процеди Каирн.

Тя отдръпна глава и пак оголи зъби насреща му.

Той я удари.

Не по лицето - щеше да разбие кокалчетата си в желязната й маска. В незащитения корем.

Въздухът излетя от тялото й и тя напразно се помъчи да се свие на една страна, обтягайки веригите.

Фенрис се върна с тихи стъпки и зае мястото си до стената. В тъмните му очи просветнаха тревога и вълча ярост, съзирайки я да се бори за глътка въздух, напирайки да защити корема си с оковани крайници. Ала му беше позволено единствено да легне на пода.

Вълкът мигна четири пъти. Тук съм, с теб съм.

Каирн не забеляза. Не обърна внимание на мигването й в отговор, вперил насмешлив поглед в малките следи от ухапвания по шията й, запечатани завинаги със солта от топлите води в Залива на Черепа.

Белегът от Роуан. От вречения й.

Не си позволи да се замисля за него.

Каирн измъкна тежкия чук от колана си и го претегли в широките си длани.

- Ако Майев не ми беше забранила - подхвана вглъбено елфът, оглеждайки тялото й като художник празно платно, - и аз щях да забия зъби в плътта ти. Тогава щяхме да проверим колко са трайни белезите от Белия трън.

Ужас скова стомаха й. Знаеше в какво го превръщаха дългите часове тук. Сви пръсти, одирайки камъка, сякаш си представяше, че е лицето на Каирн.

Той хвана чука с една ръка.

- Е, ще трябва да се задоволя с това. - Плъзна свободната си ръка по торса й и тя се отдръпна от собственическия му допир, доколкото й позволиха веригите. Елфът се усмихна. - Колко бързо откликваш! - Той стисна леко едното й голо коляно. - По-рано започнахме от стъпалата. Този път ще е от по-високо.

Елин свика силите си. Пое няколко дълбоки глътки въздух, които щяха да я отведат надалеч оттук. От тялото й.

Нямаше да им позволи да пречупят волята й. Никога нямаше да положи кръвната клетва.

В името на Терасен, на народа си, който бе оставила да се мъчи десет дълги години. Поне това му дължеше.

Потъна надълбоко, и още по-надълбоко, като че можеше да се откъсне от неизбежното, да се скрие от него.

Чукът проблесна на светлината от огъня, издигайки се над коляното й. Каирн вдиша рязко с обзето от нетърпение и садистична наслада лице.

Фенрис мигна, и пак, и пак, и пак. Тук съм, с теб съм.

Това обаче не спря чука.

Нито писъка, който излетя от гърлото й.

4

- Този лагер е изоставен от месеци.

Манон наблюдаваше от една заснежена скала западните склонове на Белия зъб, сякаш погледът й стигаше чак до Пустошта.

Астерин клечеше на ръба на някакво полузаровено огнище и студеният вятър рошеше сплъстената козя кожа, преметната през раменете й.

Втората на Манон Черноклюна добави:

- Никой не е стъпвал тук от ранна есен.

И Манон подозираше същото. Сенките бяха забелязали мястото преди час, докато разучаваха терена напред; умело замаскираните следи откъм подветрената страна на скалистия връх бяха привлекли вниманието им. Тя самата навярно би прелетяла точно над тях.

Астерин се изправи и изтупа снега от коленете на кожения си панталон. Дори дебелата материя не успяваше да ги предпази от безмилостния студ. Затова и се бяха принудили да носят кожи от планински кози.

Добре се сливаха със снега, беше ги уверила Еда. През последните седмици Сянката дори бе отмила черното багрило, с което боядисваше луннобялата си коса. Същата като на Манон. Бриар остави своята черна с оправданието, че все пак едната от тях трябвало да разузнава нощем.

Манон надзърна към двете Сенки, крачещи предпазливо из лагера. Вече не Сенки, а двете лица на луната. Тъмното и светлото.

Една от множеството промени, настъпили във вещерския й отряд, легендарните Тринайсет.

Манон въздъхна и вятърът отнесе топлото облаче.

- Тук някъде са - прошепна Астерин, за да не я чуят другите от временното си убежище под една надвиснала скала.

- Три лагера - отвърна също толкова приглушено Манон. - Всички отдавна изоставени. Издирваме призраци.

Златистата коса на Астерин се измъкна от плитката и вятърът я задуха на запад. Към родината, която вероятно никога нямаше да видят.

- Лагерите са доказателство, че търсим същества от плът и кръв. Гислейн смята, че може да са останали от последния летен лов.

- Но също така може да са от планинските диваци - изтъкна Манон, макар и да не й се вярваше.

През последното столетие беше преследвала достатъчно вещици от Крочаните, за да разпознае огнищата им, спретнатите им лагери. Същото важеше за всички от Тринайсетте. Освен това по нареждане на Ераван заедно бяха преследвали и избили толкова много диваци от Белия зъб по-рано тази година, че познаваха отлично и техните навици.

Напръсканите със златисти точици черни очи на Астерин се отправиха към размития хоризонт.

- Ще ги намерим.

Скоро. Трябваше да открият поне шепа крочанки скоро. Манон знаеше, че имат начини да общуват, независимо че бяха толкова разпилени. Да извикат помощ.

Подкрепления.

Времето не беше на тяхна страна. Бяха изминали почти два месеца от онзи ден на плажа в Ейлве... откакто бе научила ужасната цена, която кралицата на Терасен трябваше да плати, за да възпре цялата тази лудост. Цената, която и друг с кръвта на Мала във вените си можеше да плати, ако се стигнеше дотам.

Манон се сдържа да не надникне през рамо към краля на Адарлан, който стоеше сред останалите Тринайсет и забавляваше Веста, призовавайки огън, вода и лед в свитата си длан. Скромно показно на страховита, чудновата магическа сила. Той оформи три малки вихрушки от стихиите и ги накара да танцуват една около друга, а Веста вирна впечатлено вежда. Манон бе забелязала как го гледа червенокосата вещица, как благоразумно се самоограничаваше да задоволи желанието си.

Тя самата не й бе заповядвала подобно нещо. На никоя от Тринайсетте не беше казала какъв й беше човешкият крал.

Никакъв, щеше да обясни. Свободен като нея. Измъчван от стаен гняв като нея. И също толкова притиснат от времето. Досега не бяха открили третия, последен Ключ на Уирда. Двата, които кралят носеше в джоба си, не ги водеха, а само излъчваха безподобната си смрад. Нямаха ни най-малка представа къде Ераван държеше последния ключ. А да го издирват в Морат или някоя от другите му крепости, беше равностойно на самоубийство.

Ето защо след седмици на безплодно търсене решиха да го оставят и да насочат вниманието си към крочанките. Кралят се възпротиви първоначално, но в крайна сметка склони. Съюзниците и приятелите му на север се нуждаеха от възможно най-много воини. А намериха ли крочанките... Манон нямаше да наруши обещанието си.

Може и да беше низвергната наследница на клана Черноклюни, може и да командваше едва дузина вещици, но все още държеше на думата си.

Затова щеше да намери крочанките. И да ги убеди да полетят към бойното поле с Тринайсетте. С нея. Последната жива кралица на Крочан.

Дори всички да потънеха право в прегръдката на Мрака.

Слънцето достигаше зенита си и отражението му в снега почти я заслепяваше.

Безразсъдно бе да се задържат. През изминалите месеци оцеляваха благодарение на силата и острия си ум. Защото, докато те издирваха крочанките, мнозина издирваха тях самите. Разузнавателни отряди на Жълтоногите и Синьокръвните най-вече.

Манон им беше заповядала да не атакуват първи, да не убиват. Изчезнеше ли някой патрулиращ отряд на Железни зъби, лесно щяха да определят местонахождението им. Макар че Дориан можеше да прекърши вратовете им, без дори да си помръдне пръста.

Жалко че не беше роден вещер. И все пак Манон на драго сърце приемаше толкова смъртоносен съюзник. Тринайсетте също.

- Какво ще кажеш на крочанките, като ги намерим? - попита Астерин.

Обмисляше го безброй пъти. Чудеше се дали крочанките знаеха коя е Лотиан Черноклюна, както и че бе обичала бащата на Манон - единствен по рода си крочански принц. Също и че родителите й си бяха мечтали, вярвали бяха, че ще създадат дете, способно да унищожи проклятието, тегнещо над Железни зъби, и да обедини клановете им.

Дете на мира, не на войната.

Ала тези думи бяха чужди на езика й. Обич. Мир.

Манон погали с пъхнат в ръкавицата пръст парчето червен плат, с което бе вързала крайчеца на плитката си. Късче от пелерината на доведената й сестра. Рианон.

Кръстена на последната вещерска кралица... чието лице Манон бе наследила.

- Вероятно ще ги помоля да не стрелят - отвърна Манон. Астерин се поусмихна.

- Имах предвид... дали ще им кажеш коя си?

Манон рядко избягваше каквото и да било. Рядко се страхуваше от нещо. Но да изрече тези думи, точно тези думи...

- Не знам - призна си. - Ще реша, ако стигнем дотам.

Белия демон. Така я наричаха крочанките. Оглавяваше списъка им със смъртни врагове. Вещица, която им бе наредено да убият при първа възможност. А това само по себе си подсказваше, че не знаят каква им е.

Полусестра й обаче се беше досетила някак. Преди Манон да пререже гърлото й.

Манон РоДопреДателката - така я наричаше баба й. Майка Черноклюна навярно бе тържествувала всеки път през изнизалото се столетие, когато Манон й носеше крочанско сърце.

Манон затвори очи, заслушана в глухата песен на вятъра.

Зад тях Абраксос изскимтя гладно. Да, всички гладуваха през изминалите дни.

- Ще те последваме навсякъде, Манон - пророни Астерин.

Манон се обърна към братовчедка си.

- Заслужавам ли тази чест?

Астерин стисна устни. Леката изпъкналост на носа й беше дело на Манон. Счупила го бе в онази зала в Омега, когато братовчедка й се сби с наглите Жълтоноги. Астерин нито веднъж не се оплака. Носеше спомена от удара на Манон като медал.

- Само ти можеш да решиш дали я заслужаваш, Манон.

Манон се замисли върху думите й, отправяйки взор към западния хоризонт. Може би щеше да заслужи честта, като ги върнеше в дом, който никога не бяха виждали.

Ако оцелееха в тази война, след всички ужаси, които се налагаше да преживеят в нея.

***

Не беше лесна задача да се промъкне покрай тринайсет спящи вещици и уивърните им.

Но Дориан Хавилиард ги изучаваше старателно - знаеше коя кога е на пост, коя спи най-дълбоко, коя би докладвала, ако го видеше да се отдалечава от огъня им, и коя би си замълчала. Изучаваше ги седмици наред още откакто му хрумна тази идея. Откакто се зароди планът му.

Бяха направили лагера си на тясната скала под укритието на някаква надвиснала канара, където намериха стари следи от крочанки. Уивърните ги ограждаха като стена с топлите си тела.

Дориан разполагаше с броени минути. Упражняваше се от седмици и редовно ставаше нощем - просто сънен мъж, недоволен, че трябваше да се сблъска със студеното време, за да се облекчи. Искаше вещиците да свикнат със среднощните му навици.

Манон най-вече.

Макар че не бяха обявили нищо официално, всяка вечер разгръщаха постелките си една до друга. Не че цял лагер с вещици предполагаше възможност за интимност с нея. За тази цел прибягваха до сковани от зимния мраз гори и заснежени планински проходи, търсейки с алчни ръце мъничкото кожа, която дръзваха да оголят на хапливия въздух.

Моментите на плътска близост бяха кратки, дивашки. Зъби, нокти и ръмжене. Не само от страна на Манон.

Ала след като цял ден бе скитал напразно - просто страж със знатно звание, - докато приятелите му проливаха кръв, за да спасят земите им, и той се нуждаеше от отдушник не по-малко от нея. Никога не споделяха мрачните си мисли. И това го устройваше.

Само че не знаеше в какво го превръщаше нещо такова...

Ако трябваше да е откровен, през повечето време не чувстваше почти нищо. Вече месеци, с изключение на онези откраднати, необуздани мигове с Манон. И когато тренираше с Тринайсетте, обладан от притаен гняв, който го караше да върти бясно меча, да се изправя, поваляха ли го.

Учеха го да борави с меч, с лък, с нож, да следва нечии дири - на всичко, което поискаше от тях. На портупея му освен Дамарис вече висеше и вещерски нож, подарък от Сорел, каменоликата Трета на Манон. Даде му го, когато преди две седмици най-накрая успя да я приклещи в здрава хватка.

А когато уроците приключеха и всички насядаха около скромния огън, който се осмеляваха да палят нощем, Дориан се чудеше дали вещиците надушват глождещото го неспокойство.

Дали надушват, че не отива да се облекчи в ледовитата нощ, минавайки между постелките им, а сетне и през тясната пролука между Нарин, небесносиния женски уивърн на Астерин, и Абраксос. Кимна на Веста, която стоеше на пост, и въпреки жестокия студ червенокосата вещица му хвърли палава усмивка, преди Дориан да свърне зад скалата, изчезвайки от погледа й.

Нарочно бе избрал нейното дежурене. Някои вещици от Тринайсетте никога не се усмихваха. Лин, която май още се двоумеше дали да не го разпори, за да разгледа вътрешностите му; Имоджен, която бе доста саможива и не се усмихваше на никого. Tea и Кая обикновено пазеха усмивките си една за друга, а когато Фалин и Фалон -зеленооките демонични близначки, както ги наричаха останалите - се усмихнеха, предстоеше същински хаос.

Всички те можеше и да го заподозрат в нещо, ако се забавеше. Веста обаче, която флиртуваше безсрамно с него, щеше да му даде малко повече време извън лагера. Вероятно от страх какво може да й причини Манон, ако я види да тръгва след него в тъмното.

Негодник - само един негодник би ги използвал така. Наблюдаваше ги, изучаваше ги най-подмолно, докато те рискуваха всичко, за да открият крочанките.

Но нямаше значение дали го е грижа. За тях. За него самия. Загрижеността не му беше помогнала досега. Нито пък на Сорша.

Пък и нямаше да е от никакво значение, щом се откажеше от всичко, за да затвори Портата на Уирда.

Дамарис тежеше върху хълбока му, ала напорът му не се усещаше на фона на двата предмета, пъхнати в джоба на дебелия му жакет. За щастие, бързо се бе научил да заглушава шепота им, другосветския им зов. През повечето време.

Никоя от вещиците не се поинтересува защо така лесно се отказа от издирването на третия Ключ. Дориан знаеше, че няма време за спорове. Затова си изгради план и остави вещиците, начело с Манон, да вярват, че се задоволява с ролята си на техен страж.

Като стигна до осеяната с камъни поляна, на която се беше натъкнал по-рано, преструвайки се, че отива да се поразходи из района, той бързо се приготви.

Не беше забравил нито едно от движенията на Елин в Залива на Черепа, когато размаза кръвта си по пода на стаята си в „Океанска роза“.

Само че той нямаше да призовава Елена със собствената си кръв.

Щом обагри снега в червено с нея и се увери, че вятърът продължава да носи мириса й настрана от вещерския лагер, Дориан извади Дамарис от ножницата и го заби в центъра на кръга от Знаци на Уирда.

После зачака.

Магията му бучеше непрестанно в тялото му. Той призова малък пламък, колкото да се стопли, да не умре от студ, докато минутите се нижеха.

Ледът беше първата проява на магията му и по тази причина бе допускал, че ще има най-голямо влечение към него. Или поне някакъв имунитет. Но нямаше нито едно от двете. И беше решил, ако доживееше друго горещо лято, никога да не се оплаква от жегата.

По време на седмиците на непреклонно, безполезно търсене подготвяше магията си, доколкото беше възможно. Никоя от вещиците не притежаваше магически способности освен Отдаването, което, бяха му обяснили, можело да се изпълни само веднъж - и то с опустошителен ефект. Но Тринайсетте наблюдаваха с интерес как Дориан упражнява уменията, усвоени от Роуан. Лед. Огън. Вода. Изцеляване. Вятър. Заради дебелия сняг събуждането на живот в замръзналата земя се оказваше непостижимо, но той все пак опитваше.

Единствената магия, която винаги се отзоваваше на повика му, си оставаше онази невидима мощ, способна да троши кости. Нея вещиците харесваха най-много. Главно защото го правеше основната им отбранителна сила срещу враговете. Смърт - това беше дарбата му. Само нея съумяваше да предложи на околните. В това отношение много си приличаше с баща си.

Пламъкът го обгръщаше - невидим и укрепващ.

От Елин нямаше ни вест, ни кост. Нито пък от Роуан и спътниците му. Никой не знаеше дали кралицата още е в плен на Майев.

Тя бе готова да се откаже от всичко, за да спаси Терасен, народа му. Дориан трябваше да е готов на същото. Елин определено имаше повече за губене. Вречен и съпруг, който я обичаше. Двор от приятели, които биха я последвали в ада. Кралство, очакващо завръщането й.

Той имаше само небелязан гроб на лечителка, която никой нямаше да помни, разбита империя и рухнал замък.

Дориан затвори очи за миг, прогонвайки спомена за избухващия замък, за баща си, протегнал ръце към него, молейки за прошка. Чудовище - онзи мъж беше същинско чудовище. Създал бе собствения си син, обсебен от валгски демон.

Какво говореше това за Дориан? Кръвта му беше червена, а валгският принц, обитавал тялото му, пируваше с душата му, караше го да извлича наслада от всички жестокости, които го принуждаваше да върши, докато носеше онзи проклет нашийник. Но значеше ли това, че е човек?

Дориан въздъхна и отвори очи.

В другия край на заснежената поляна стоеше мъж.

Дориан се поклони дълбоко.

- Гавин.

***

Първият крал на Адарлан имаше неговите очи.

По-скоро Дориан имаше очите на Гавин, наследени, въпреки че ги деляха хиляда години.

Останалата част от лицето на древния крал му беше чужда: дългата тъмнокестенява коса, грубите черти, сериозно стиснатите устни.

- Научил си знаците.

Дориан се изправи.

- Схватлив съм.

Гавин не се усмихна.

- Умението да призоваваш не бива да се използва лекомислено. Опасно е да ме викаш тук, млади кралю. Особено като се има предвид какво носиш.

Дориан потупа джоба на жакета си с двата Ключа на Уирда, игнорирайки причудливата, страховита сила, която докосна дланта му в отговор.

- Опасности дебнат отвсякъде в наши дни. - Той изопна рамене. - Нужна ми е помощта ти.

Гавин не отвърна. Погледът му се плъзна към Дамарис, забит в снега между знаците. Лична вещ на краля, както Елин бе използвала Окото на Елена, за да призове древната кралица.

- Поне добре си се грижил за меча ми. - Той вдигна очи към Дориан, режещи като острието на легендарното оръжие. - Но не мога да кажа същото за кралството ми.

Дориан сключи челюсти.

- Боя се, че го наследих в доста окаяно състояние от баща си.

- Беше принц на Адарлан дълго преди да станеш крал.

Магията на Дориан се вледени, стана по-студена от нощта около него.

- Тогава приеми, че опитвам да изкупя вината си за дългогодишните си провали.

Гавин задържа погледа му за момент, който сякаш продължи цяла вечност. Истински крал - такъв беше мъжът пред него. Крал не само по титла, но и по дух. Нямаше много като него, откакто го бяха погребали под основите на замъка му на брега на Ейвъри.

Дориан устоя на тежестта на този поглед. Позволи на краля да види какво му бе останало от него - светлата ивица около собствената му шия.

Накрая Гавин мигна веднъж - единственият знак, че му разрешава да продължи.

Дориан преглътна.

- Къде е третият Ключ?

Гавин се вцепени.

- Забранено ми е да казвам.

- Забранено ти е... или не искаш?

Вероятно трябваше да му говори на колене, почтително. Колко легенди за Гавин бе чел като дете? Колко пъти бе тичал из замъка, преструвайки се на краля, който сега стоеше пред него?

Дориан извади Амулета на Оринт от жакета си и хапещият вятър го разлюля. Тиха призрачна песен зазвуча от златистосиния медальон - песен, изпята на несъществуващи езици.

- Бранън Галантиус се опълчил на боговете, скривайки Ключа тук с предупреждение към Елин. Поне ми дай насока.

Образът на Гавин започна да се размива по краищата, но остана пред него. Нямаше много време. И двамата нямаха.

- Бранън Галантиус беше безочливо копеле. Знам до какво води намесата в божиите работи. До нищо хубаво.

- Не боговете са отговорни за всичко това, а съпругата ти.

Гавин оголи зъби. И въпреки че говореше с мъртвец, Дориан долови, че магията му се приготвя за отбрана.

- Вречената ми - озъби се Гавин - ще плати цената. Вречената ми ще изчезне завинаги, ако някой събере всички Ключове. Знаеш ли какво е чувството, млади кралю? Да разполагаш с цяла вечност и да я изтръгнат от ръцете ти?

Дориан не благоволи да отговори.

- Не искаш да намеря третия Ключ, защото това ще погуби Елена.

Гавин замълча.

- Безброй хора ще умрат, ако не върнем Ключовете в портата - изръмжа Дориан и пъхна Амулета на Оринт обратно в жакета си, без да обръща внимание на странния импулс, който запрати към костите му. - Не вярвам да си чак такъв егоист.

Гавин продължаваше да мълчи, докато вятърът брулеше тъмната му коса. Очите му обаче просветнаха, макар и едва забележимо.

- Къде е? - пророни Дориан. Имаше броени минути, преди Веста да се престраши да го потърси. - Кажи ми къде е третият Ключ?

- И ти ще платиш с живота си. Ако намериш Ключовете и изковеш Ключалката. И твоята душа ще вземат. Нито зрънце от теб няма да продължи в Отвъдното.

- И бездруго никого не го е грижа.

Него, самия, със сигурност... Пък и заслужаваше такъв край заради всичките си провали. Всичките си злодеяния.

Гавин впи изпитателен поглед в него. Дориан не трепна под тежестта му. Воин, оцелял във втората война на Ераван.

- Елена помогна на Елин - продължи Дориан. Дъхът му излизаше на бели облачета в пространството помежду им. - Не се страхуваше, независимо че знаеше каква съдба я очаква. Нито пък Елин, която няма да има нито дълъг живот със своя вречен, нито вечност с него в Отвъдното. - Също като мен. - Сърцето му заблъска в гърдите, разбуждайки отново магията му. - А ти се боиш. Искаш да избягаш.

Зъбите на Гавин просветнаха в мрака.

- Можете да надвиете Ераван и без да затваряте портата.

- Кажи ми как и ще намеря начин да го сторя.

Но Гавин отново се умълча, стиснал ръце в юмруци до тялото си.

Дориан изсумтя:

- Ако знаеше, отдавна щеше да е направено. - Гавин поклати глава, но Дориан не се отказа: - Приятелите ти загинаха в бой с ордите на Ераван. Помогни ми да спася моите от същата съдба. За някои от тях дори може да е късно.

Стомахът му се преобърна при мисълта.

Дали Каол беше стигнал невредим до Южния континент? Може би беше по-добре, ако приятелят му не се върнеше изобщо, ако останеше на безопасно място в Антика. Макар че Каол никога не би постъпил така.

Дориан надникна към скалата, зад която беше свърнал. Не разполагаше с още много време.

- Ами Адарлан? - попита Гавин. - Готов си да го оставиш без крал? - Въпросът говореше достатъчно за мнението му относно Холин. - Така ли ще изкупиш вината си за годините на бездействие като адарлански принц?

Дориан пое с достойнство словесния удар - беше абсолютната истина, нанесен от мъжа, служил на безименния й бог.

- Има ли значение?

- Адарлан беше моята гордост.

- Вече не я заслужава - озъби му се Дориан. - От много, много време насам. Може би дори заслужава да рухне.

Гавин килна глава.

- Думи на безразсъдно, самонадеяно момче. Да не смяташ, че само ти си преживял загуба?

- Но твоят страх от загуба те кара да избереш една жена пред съдбата на целия свят.

- Ако ти имаше този избор - любимата ти или Ерилея, - различно ли щеше да постъпиш?

Сорша или светът. Толкова празен въпрос. Макар че огънят в него поутихна, Дориан се осмели да каже:

- Самозалъгваш се за пътя пред себе си, а уж си служил на бога на истината. - Каол му беше казал какво са открили в катакомбите под каналите на Рифтхолд тази пролет. Забравеният костен храм, където Гавин бе написал изповедта си, преди да умре. - Той как би определил ролята на Елена във всичко това?

- Всевиждащия няма нищо общо с онези безгръбначни твари - изръмжа Гавин.

Дориан можеше да се закълне, че през прохода изсвистя прашен, сух като кост вятър.

- Какво е тогава?

- Изключено ли е да съществуват много богове от много различни места? Едни от този свят, други - от чужд?

- Това е дискусия за друг път - процеди Дориан. - Когато не сме във война. - Той си пое дълбока глътка въздух. И още една. - Моля те! - Пророни после. - Моля те, помогни ми да спася приятелите си. Да надвия злото.

Само това му беше останало - тази мисия.

Гавин отново впери проницателен поглед в него. Дориан устоя на напора му. Остави го да прочете истината, изписана върху душата му.

Болка забули лицето на краля. Болка и разкаяние.

- Ключът е в Морат - каза накрая Гавин.

Устата на Дориан пресъхна.

- Къде в Морат?

- Не знам. - Дориан му повярва. Суровият ужас в очите на краля потвърждаваше отговора му. Той кимна към Дамарис. - Онзи меч не е просто украса. Позволи му да те води, ако не вярваш на собствените си инстинкти.

- Вярно ли е, че казва истината?

- Благословен е от Всевиждащия, след като положих клетва пред него. - Гавин сви рамене. Почти първичен жест, сякаш не беше напускал пустошта на Адарлан, където се бе издигнал от военачалник до крал. - Въпреки това ще трябва да се научиш сам да различаваш истината от лъжата.

- Но Дамарис ще ми помогне да намеря Ключа в Морат?

Да проникне в крепостта на Ераван, където създаваха онези проклети нашийници... Гавин стисна устни.

- Не мога да ти кажа. Но пък ще ти заявя едно: не тръгвай още към Морат. Не и докато не си готов.

- Готов съм.

Глупава лъжа. Гавин светкавично я разпозна. Дориан едва се сдържа да не докосне шията си, неизличимата светла ивица върху кожата си.

- Морат не е обикновена крепост - допълни Гавин. - Морат е ад и наказва дръзки младежи като теб. - Дориан се скова, но Гавин не спря дотук: - Ще разбереш, когато действително си готов. Останете в този лагер, ако успееш да убедиш спътниците си. Пътят ще ви намери тук.

Образът на Гавин се разми още повече, а лицето му помътня. Дориан пристъпи напред.

- Аз човек ли съм?

Сапфирените очи на краля омекнаха - едва забележимо.

- Не съм аз този, който трябва да отговори на подобен въпрос.

Сетне изчезна.

5

Командирът от уличката твърдеше, че последната му заповед била спусната от Доранел.

Никой от тях не знаеше дали да му се довери.

Седнал пред малък огън насред прашно поле до един запуснат град и с вече измити от кръвта ръце, Лоркан Салватер наново премисляше същия въпрос.

Дали не бяха пропуснали най-простия вариант? През цялото това време Майев да е била в Доранел, скрита от поданиците си?

Само че онзи командир беше лъжлив проклетник. Изплю се в лицето на Лоркан, преди той да го довърши.

Другият командир, когото бяха намерили днес след седмица издирване край близкото пристанище, каза, че получавал заповеди от далечно кралство, което бяха претърсили преди три седмици. В обратната посока на Доранел.

Лоркан побутна пръстта с крак.

Откакто този следобед командирът ги прати в противоположна посока, на никого не му се говореше по въпроса.

- Доранел е крепостта на Майев - каза накрая Елида и увереният й глас изпълни тягостното мълчание помежду им. - Колкото и просто да звучи, най-логично е да заведе Елин там.

Белия трън продължи да се взира в огъня. Даже не беше измил кръвта от тъмносивия си жакет.

- Дори за Майев е невъзможно да я укрие за дълго в Доранел - обади се Лоркан. -Вече щяхме да сме чули нещо.

Не помнеше кога за последно бе говорил с жената.

Но Елида не избяга, докато изтезаваха командирите на Майев. Да, стряскаше се в най-неприятните моменти, но изслуша всяка дума, която двамата с Роуан изтръгнаха от тях. Сигурно беше виждала по-страшни неща в Морат - и това го вбесяваше. Вбесяваше го, че садистичният й чичо още беше сред живите.

Тази мисия обаче трябваше да почака. Докато намереха Елин. Или онова, което бе останало от нея.

Очите на Елида се вледениха, когато каза:

- Майев успя да скрие Гавриел и Фенрис от Роуан в Залива на Черепа. И някак измъкна незабелязано цялата си флота.

Лоркан не отвърна. Елида продължи с непоколебим поглед:

- Майев знае, че Доранел е най-логичният вариант, онзи, който вероятно бихме отхвърлили, защото е прекалено очевиден. Очаквала е да решим, че ще отведе Елин в най-далечния край на Ерилея, а не обратно у дома.

- Майев лесно би призовала цяла армия - добави Гавриел и татуираното му гърло подскочи. - Което би затруднило спасителната ни операция.

Лоркан се въздържа да му каже да си затваря устата. Забелязал беше колко често Гавриел се стреми да помогне на Елида, да говори с нея. Да, донякъде му беше благодарен за това, защото момичето не приемаше помощ от него.

Хелас да го прокълне, дори не посмя сам да й даде нарязаната си риза, когато й дойде цикълът, а я прати по Белия трън и Гавриел. Заплаши да ги одере живи, ако й кажат, че е негова, а Елида не надуши мириса му по плата с човешкото си обоняние.

Лоркан не знаеше защо си прави труда. Още помнеше какво му заяви онзи ден на плажа.

Дано прекараш остатъка от жалкия си, безсмъртен живот в страДание. И сам. Дано живееш с разкаяние и вина в сърцето и никога да не намериш покой.

Клетвата й действително го застигна. До последната думичка.

Прекършил беше нещо. Нещо безценно. За пръв път съжаляваше за своя постъпка.

Дори прекъснатата кръвна клетва, отворила огромна дупка в душата му, не можеше да се мери с онази, която чувстваше в гърдите си, когато погледнеше Елида.

Беше му предложила дом в Перант, съзнавайки, че ще живее в позор сред собствения си народ. Дом с нея.

Но не прекъснатата кръвна клетва я бе накара да отмени предложението си, а едно предателство, толкова голямо, че не знаеше как да изкупи вината си за него.

Къде е Елин? Къде е съпругата ми?

Съпругата на Белия трън - и негова вречена. Само общата им мисия, безкрайното й издирване пречеше на Лоркан да се хвърли в черната яма, от която знаеше, че няма да излезе.

Може би, ако я намереха, ако имаше какво да се спаси от нея след издевателствата на Каирн, щеше да се помири някак със себе си. Да се научи да живее със... съществото, в което се беше превърнал. Дори да му отнемеше още петстотин години.

Не си позволяваше да се замисля, че Елида ще е просто пепел дотогава. Подобна идея караше оскъдната вечеря от стар хляб и твърдо сирене да се преобръща в стомаха му.

Глупак - беше безсмъртен наивен глупак, задето тръгна по този път с нея, задето забравяше, че дори Елида да му простеше, я чакаше краткият живот на простосмъртна.

Накрая Лоркан каза:

- Възможно е и Майев да е отишла при акадианците, както заяви последният командир. Тя отдавна поддържа връзки с кралството им. - Тримата с Белия трън и Гавриел бяха воювали по онези пясъчни земи. Повече никога не желаеше да стъпва там. - Армиите им ще я бранят.

Защото единствено армии можеха да попречат на Белия трън да стигне до вречената си.

Той надзърна към принца, който изглеждаше така, сякаш изобщо не слуша разговора им. На Лоркан не му се щеше да си представя, че скоро на Белия трън можеше да му се наложи да добави татуировка и от другата страна на лицето си.

- Командирът от днес беше много по-услужлив - каза Лоркан на принца, до когото се сражаваше от векове, който до тази пролет беше също толкова коравосърдечно копеле, колкото него самия. - Само го заплаши и той пропя. Онзи, който каза, че Майев била в Доранел, ни зяпаше с насмешка докрай.

- Аз мисля, че е в Доранел - намеси се Елида. - Онзи ден Анийт ми прошепна да слушам. Другите два пъти си мълчеше.

- Да, може да се вземе под внимание - подхвърли Лоркан и очите на Елида просветнаха от раздразнение. - Но боговете никога не дават толкова ясни напътствия.

- И това от елфа, изпълняващ повелите на бог, който му казва дали да бяга, или да се бие - озъби му се тя.

Лоркан не я удостои с поглед, игнорирайки истината в думите й. Не беше чувал гласа на Хелас още от Каменните блата. Сякаш дори богът на смъртта се отвращаваше от него.

- Границата с Акадия е на три дни езда оттук. До столицата й ще трябва да яздим още толкова. Доранел е на две седмици път, и то ако не почиваме.

А времето не беше на тяхна страна. Ключовете на Уирда, Ераван, войната, която несъмнено избухваше на континента на Елида - всяко забавяне струваше скъпо. А и какво ли преживяваше кралицата на Терасен всеки един ден?

Елида отвори уста, но Лоркан й отне думата.

- Пък и като пристигнем в крепостта на Майев изтощени и гладни... Няма да имаме шанс срещу нея. Освен това може да скрие Елин с магията си, да направи така, че да не я видим дори да стоим до нея.

Ноздрите на Елида се разшириха от гняв, но той пак обърна очи към Роуан.

- Ти решаваш, принце.

Вече не беше само принц, но и консорт на терасенската кралица.

Белия трън най-сетне вдигна глава. И когато зелените му очи го намериха, Лоркан устоя на натиска им, на вроденото могъщество в тях. От дълго време чакаше Роуан да изпълни отмъщението, което му се полагаше, да нанесе смъртоносния удар. Надяваше се. Ала ударът не идваше.

- Стигнахме толкова на юг - поде с дълбок глас Роуан. - По-добре да отидем до Акадия, отколкото да рискуваме да бием целия път до Доранел и да се окаже, че сме грешили.

И разговорът приключи.

Елида само стрелна кръвнишки Лоркан и стана, обяснявайки с половин уста, че ще иде да се облекчи, преди да си легне. Крачеше стабилно през сухата трева -благодарение на шината, която Гавриел държеше около глезена й.

Вероятно неговата магия й помагаше. Докосваше кожата й.

Стъпките й заглъхнаха и почти се изгубиха. Обикновено отиваше по-далеч от необходимото, за да не я чуват. Лоркан й даде няколко минути и се устреми в тъмното след нея.

Срещна я, когато вече се връщаше, и тя спря на върха на едно малко хълмче, просто издатина от пръст сред полето.

- Какво искаш?

Лоркан стигна до основата на хълмчето и чак тогава спря.

- Акадия е по-разумният избор.

- И Роуан така реши. Сигурно си много доволен.

Тя понечи да мине покрай него, но той препречи пътя й. Елида наклони врат назад, за да го погледне в лицето, но Лоркан никога не се бе чувствал толкова дребен. И нисък.

- Не настоях да тръгнем към Акадия, за да те ядосам - подхвана накрая.

- Не ме интересува.

Тя пак опита да го заобиколи, но той ловко й попречи.

- Не исках... - Думите го задушаваха. - Не исках да стане така.

Елида се засмя тихичко, злобно.

- Разбира се. Защо би желал великолепната ти кралица да прекъсне кръвната клетва?

- Не ме е грижа за това. - Казваше истината. Никога не бе говорил по-откровено. -Вълнува ме единствено да оправя нещата.

Тя сбърчи устна.

- Може би щях да ти повярвам, ако не те бях видяла да пълзиш по корем след Майев.

Лоркан примигна, толкова смаян от омразата в думите й, че в този момент я пусна да мине покрай него. Елида дори не погледна назад.

Не и докато той не каза:

- Не пълзях след Майев.

Тя спря рязко и косата й се люшна напред. После надникна бавно през рамо. Недосегаема и студена като звездите над тях.

- Пълзях... - Той преглътна. - Пълзях след Елин.

Лоркан пропъди от съзнанието си спомена за кървавия пясък, за писъците на кралицата, за сетните й умолителни думи към Елида. Прогони ги и каза:

- Когато Майев развали клетвата, не можех да помръдна, едва дишах.

Изпитал бе такава агония, че не можеше да си представи какво би било сам да развали клетвата, без да са му заповядали. Болка като тази не те пускаше лесно.

Клетвата можеше да се разтяга почти до скъсване. Вон, последният воин от кадъра им, несъмнено още скиташе из пустошта на Севера в търсене на Лоркан - достатъчно доказателство, че ограниченията на кръвната клетва можеха да се заобикалят. Но да я разруши по своя воля, да намери начин да скъса нишката, беше като да се хвърли в прегръдката на смъртта.

През изминалите месеци се чудеше дали да не стори точно така.

Той пак преглътна.

- Помъчих се да стигна до нея. До Елин. До желязната кутия. - После добави толкова приглушено, че само Елида можеше да го чуе: - Заклевам се.

Думата му беше единствената разменна монета, с която бе готов да търгува. Беше й го казал веднъж през онези седмици по време на дългия им път. Само че в очите й не просветна никаква искра, подсказваща, че си е спомнила.

Елида просто се обърна и закрачи към лагера. Лоркан остана на мястото си.

Той беше виновен. Той им беше навлякъл всичко това.

Чак когато Елида стигна до лагерния им огън, Лоркан пое след нея, наближавайки осветения кръг тъкмо навреме, за да я види как сяда гневно до Гавриел, стиснала плътно устни.

Пумата й прошепна:

- Не те лъже.

Лоркан сключи челюсти и дори не опита да прикрие стъпките си. Щом слухът му беше достатъчно остър да улови всяка дума от разговора им, Гавриел определено знаеше, че ги наближава. Но поне проумяваше, че не е добра идея да се бърка в работите им.

Въпреки това Лоркан огледа лицето на Елида, очаквайки отговора й.

Тя обаче игнорира и двама им с Пумата и на Лоркан му се прииска изобщо да не беше продумвал.

***

Принц Роуан Белия трън Галантиус, консорт, съпруг и вречен на кралицата на Терасен, знаеше, че сънува.

Знаеше, защото я виждаше.

Наоколо имаше само мрак. И вятър. И огромна, зейнала бездна помежду им.

Пропаст без дъно, пукнатина в света. Но откъм дълбините й се носеше шепот.

Тя стоеше с гръб към него и косата й се развяваше като златиста завеса. Беше по-дълга от последния път, когато я бе зърнал.

Роуан понечи да прелети над бездната. Ала магията му не се подчини. Заключен в елфическото си тяло, неспособно да прескочи толкова широка пропаст, му оставаше единствено да я гледа, да вдишва аромата й - жасмин, върбинка и пукащи живи въглени, - носен от вятъра. Вятър, който не му шепнеше тайни и не му пееше песни.

Вятърът на смъртта, на студа, на нищото.

Елин.

Тук нямаше глас, но някак изрече името й. Запрати го отвъд празнината помежду им.

Тя бавно се обърна към него.

Беше нейното лице - или онова, което то щеше да представлява след няколко години. След Обезсмъртяването й.

Но не по-зрелите й черти го лишиха от дъх.

А как държеше ръка върху облия си корем.

Докато гледаше Роуан с развени коси, зад гърба й изникнаха четири малки фигури.

Роуан падна на колене.

Най-високата беше на момиче със златиста коса и борово-зелени очи, със сериозно, гордо изражение като на майка си. Момчето до нея, почти с нейния ръст, му се усмихна топло; ашриверските му очи сияеха под гъстата му сребриста коса. Другото момче, среброкосо и зеленооко, беше същински близнак на Роуан. А най-малкото момиченце, вкопчило ръце в крака на майка си... Фино, среброкосо детенце със сини очи, наследени от род, който не познаваше.

Деца. Неговите деца. Техните деца.

И още едно на път да се роди след броени седмици.

Семейството му.

Семейството, което можеше да има, бъдещето, което можеше да има. Най-красивото нещо на света.

Елин.

Децата им се притиснаха по-плътно до нея и най-голямото момиче надникна предупредително към Елин.

Тогава и Роуан го усети. Смъртоносен, мощен черен вятър летеше към тях.

Той се помъчи да им изкрещи. Да стане, да намери излаз към семейството си.

Ала черният вятър връхлиташе неумолимо, разрушавайки всичко по пътя си.

Още се взираха в Роуан, когато помете и тях.

И завеща единствено прах и сенки след себе си.

***

Роуан се събуди с разтуптяно сърце. Тялото му ревеше да действа, да се бие.

Но тук нямаше с кого, с какво да се бие. Не и тук, насред прашното поле под звездите. Сън. Пак същият сън.

Той потри лицето си и се надигна върху постелката си. Конете дремеха и нямаше признак за опасност. Гавриел стоеше на пост в облика си на пума отвъд обсега на огъня и очите му просветваха в мрака. Елида и Лоркан спяха дълбоко.

Роуан огледа позициите на звездите. Само няколко часа до съмване.

После отправи взор към Акадия - към онази земя на шубраци и пясък.

Докато Елида и Лоркан обсъждаха накъде да тръгнат, той също претегляше вариантите си. Да отлети сам към Доранел, рискувайки да загуби ценни дни в мисия с неясен резултат.

Ако Вон беше с тях, ако беше свободен, можеше да го изпрати в образа му на орел рибар до Доранел, а те да продължат към Акадия.

Роуан пак се размисли. Ако насилеше магията си, ако впрегнеше ветровете, двете седмици път до Доранел вероятно можеха да се вземат за дни. Но ако случайно намереше Елин... Беше водил достатъчно битки, за да знае, че щеше да му е нужна силата на Лоркан и Гавриел. Както и че можеше да застраши живота на Елин, ако опиташе да я освободи без тяхна помощ. С други думи - налагаше се да долети обратно при тях и после заедно да тръгнат на север с тяхното агонизиращо бавно темпо.

А Акадия бе толкова близо, че най-разумният избор беше да претърсят първо нея. Да проверят твърдението на последния командир. И ако в Акадия научеха, че трябва да се върнат в Доранел, щяха да се върнат в Доранел. Заедно.

Въпреки че този план си противоречеше с всеки негов инстинкт като вречен на Елин. Неин съпруг. Въпреки че всеки ден, всеки час, който тя прекарваше в лапите на Майев, вероятно й носеше повече страдания, отколкото му се искаше да си представи.

Затова потегляха към Акадия. До няколко дни щяха да навлязат в равнините, а после и в далечните сухи хълмове отвъд тях. Почнеха ли зимните дъждове, полетата щяха да се покрият с тучна зеленина - но след жаркото лято земята още беше кафява, с цвят на овес и някак пресъхнала.

Задължително трябваше да се запасят с вода на следващата река. Достатъчно и за конете. Може и да нямаха много храна, но равнините бяха пълни с дивеч. Хилави зайци и други дребни козинести твари, живеещи по дупки в напуканата земя. Точно типът храна, каквато Елин дори не би вкусила.

Забелязал раздвижването в лагера им, Гавриел се насочи към него, стъпвайки на големите си, меки лапи, безшумни дори върху сухата трева. Жълтеникавокафявите му очи примигнаха въпросително.

Роуан поклати глава, проумял недоумението му.

- Поспи. Аз ще стоя на пост.

Гавриел килна глава в жест, който Роуан познаваше. Добре ли си?

Странно - още му беше необичайно да работи с Пумата и Лоркан, и то без клетвата към Майев да ги задължава. Да знае, че са с него по своя воля.

Нямаше никаква представа кое бе онова, което ги подтикваше към нещо такова сега.

Вместо да отговори на безмълвния въпрос на Гавриел, Роуан вторачи поглед в гаснещия огън.

- Почини си, докато все още можеш.

Гавриел се подчини и тръгна към постелката си, разполагайки се върху нея с котешка въздишка.

Роуан потисна чувството си на вина. Натоварваше ги прекалено. И все пак те не се оплакваха, не го караха да забави изтощителното темпо.

Не долавяше обаче нищо по връзката от онзи ден на плажа. Нищо.

Елин не беше мъртва, защото връзката още съществуваше, но... мълчеше.

Опитваше да си го обясни през дългите часове на път, по време на постовете си. Дори когато трябваше да спи.

Не усети болка по връзката онзи ден в Ейлве. А беше усетил, когато Дориан Хавилиард я наръга в стъкления дворец, почувствал бе как връзката - която тогава глупаво помисли за съюза каранам помежду им - се обтяга почти до скъсване, защото Елин беше стигнала опасно близо до смъртта.

Но онзи ден на плажа, когато Майев я нападна, а после накара Каирн да я бичува...

Роуан стисна челюсти толкова здраво, че го заболя, а стомахът му се сви. Надникна към Голдрин, положен на постелката до него.

Предпазливо премести оръжието пред себе си и загледа рубина в центъра на дръжката му. Като че гореше на светлината от огъня.

Елин бе усетила стрелата, която го прониза по време на боя му с Манон при храма на Темис. С достатъчна сила, за да осъзнае веднага, че двамата са вречени.

Ала той не почувства нищо онзи ден на плажа.

Нещо му подсказваше причината. Навярно Майев заглушаваше връзката помежду им. Влязла бе в главата му, заблуждавайки го, че Лирия е негова вречена, подлъгвайки дори инстинктите му на елф. Затова не би я затруднило да потисне силата между двама им с Елин, да му попречи да долови в каква опасност е изпаднала, а сега - и да я открие.

Трябваше да се досети. За Елин. Не биваше да чака уивърните и другите. Трябваше веднага да отлети към плажа, без да губи ценни минути.

Вречената му.

И за това трябваше да се досети. Макар че гневът и скръбта го бяха превърнали в окаяно копеле, трябваше да почувства коя е, каква му е още от мига, когато я ухапа в Мъглив рид, неспособен да устои на копнежа си да я направи своя. Когато кръвта й попадна върху езика му и му запя, а вкусът остана месеци наред, без да му дава мира.

Вместо това двамата постоянно се караха. И той го позволяваше, потънал в ярост и лед. Тя вилнееше не по-малко от него, изстрелваше толкова грозни, невъобразими обиди насреща му, че той се отнасяше с нея като с всички други непокорни елфи под негово командване. Онези ранни дни още го преследваха. Независимо че не се съмняваше, че ако някога споменеше караниците им дори с капка срам, Елин щеше да го нарече глупак.

Не знаеше какво да стори с татуировката, която се спускаше от лицето му, шията му и надолу по ръката му. Нагледно доказателство за лъжливата му загуба и слепотата му.

Обикнал беше Лирия - в това поне нямаше лъжа. И вината го изяждаше жив, но вече разбираше защо Лирия се страхуваше толкова от него през първите месеци, защо му бе толкова трудно да я ухажва въпреки фалшивата връзка. Лирия беше нежна, кротка, мила жена. Различен вид сила, да, но не и такава, която сам би избрал да има до себе си.

Мразеше се, задето разсъждаваше така.

И изгаряше от гняв, като се замислеше какво са му откраднали. И на него, и на Лирия. Елин беше негова, а той неин още от самото начало. Дори преди това. А Майев си бе наумила да ги прекърши, да прекърши нея, за да постигне целта си.

Нямаше да й се размине безнаказано. Нямаше да забрави, че Лирия, нищо че не беше истинската му вречена, носеше детето му, когато Майев изпрати вражеските сили към дома му в планината. Никога нямаше да й го прости.

Ще те убия!, беше се заканила Елин, като чу какво му е причинила Майев. Как безмилостно го е манипулирала, как го е съкрушила - как е убила Лирия. Елида му беше предала всяка дума от разговора им. Ще те убия!

Роуан продължи да се взира в горящото сърце на рубина.

Молеше се тази жар, тази свирепост да не е била потъпкана.

Знаеше колко дни са минали, на кого бе поверила изтезанията Майев. Знаеше, че шансът не е на страната на Елин. Той самият бе прекарал две седмици окован на масата на свой враг. Още носеше белега на ръката си от едно от по-изобретателните му устройства за мъчение.

Трябваше да побързат.

Роуан се приведе напред и отпусна чело върху дръжката на Голдрин. Металът излъчваше топлина, сякаш още пазеше пламъка на носителката си.

Не беше стъпвал в Акадия от онази ужасна война. И макар че бе завоювал победа с елфическите си и простосмъртни воини, нямаше никакво желание да се връща.

Но тръгваха към Акадия.

И ако намереше Елин, ако я освободеше... Той възпря тези мисли.

И онези за другата истина, пред която щяха да се изправят, за другото бреме...

Кажи на Роуан, че съжалявам, задето го излъгах. Но времето ни и бездруго е било назаем. Дори преди днешния ден знаех, че е така, но въпреки това ми се искаше да ни бе отредено повече.

Той отказваше да го приеме - че Елин ще е цената за края на всичко, за спасението на света.

Роуан плъзна очи по балдахина от звезди, разстилащ се над него.

Всички други съзвездия се придвижваха по небосклона, но Господаря на Севера си оставаше на едно място. Безсмъртната звезда между роговете му сочеше към дома. Към Терасен.

Кажи му, че трябва да се бори. Трябва да спаси Терасен и да не забравя клетвата си пред мен.

Времето не беше техен съюзник. Не и докато Майев беше жива, не и докато на континента им пак се развихряше война. Ала той нямаше намерение да се връща без Елин... въпреки прощалната й молба, въпреки клетвата, която бе положил на сватбения им ден - да брани и управлява Терасен.

И му кажи, че... че съм му благодарна, задето извървя с мен тъмния път обратно към светлината.

За него беше чест. Още от самото начало беше най-голямата чест в живота му на безсмъртен.

Живот, който тя щеше да сподели с него - по един или друг начин. Той нямаше да позволи друго.

Роуан се закле безмълвно пред звездите.

И Господаря на Севера като че ли проблесна в отговор.

6

Зимните ветрове, връхлитащи откъм буйните вълни, смразиха Каол Уестфол още в мига, в който излезе от каютата си. Влажният студ се просмукваше чак до костите му дори през дебелата му синя пелерина и докато оглеждаше бушуващите води, му се струваше, че гъстата облачна покривка няма да се разсее скоро. Зимата нахлуваше в континента, неумолимо като легионите на Морат.

Хладовитото утро не разкриваше нищо друго, освен свирепото море и всички моряци и войници, които стоически водеха кораба на север. Зад тях и от двете им страни плаваше половината флота на хагана. Другата половина остана при Южния континент, където се събираше армадата на могъщата империя. Ако времето беше благосклонно, щяха да пристигнат до няколко седмици.

Каол изпрати молитва по соления, вледеняващ вятър. Защото дори многочислената флота зад него и онези хиляда рукини, които тъкмо отлитаха от корабите си за сутрешен лов над вълните, можеше да се окажат недостатъчни срещу могъществото на Морат.

А подкрепленията можеше да не пристигнат навреме, за да постигне армията им някакъв резултат.

След три седмици плаване още нямаха почти никакви вести за войската, която приятелите му бяха събрали и навярно водеха към Терасен, а страняха от брега, за да не се натъкнат на вражески кораби - или уивърни. Ала това щеше да се промени днес.

Нечия фина, топла ръка се пъхна в свивката на лакътя му и глава със златистокестенява коса се отпусна на рамото му.

- Тук е страшно студено - пророни Ирен, гледайки смръщено брулените от вятъра вълни.

Каол я целуна по главата.

- Студът калява характера.

Тя се засмя и вятърът грабна облачето пара, напуснало устата й.

- Думи на истински северняк.

Каол преметна ръка през раменете й и я придърпа към себе си.

- Не те ли топля достатъчно напоследък, съпруго?

Ирен се изчерви и го сръчка с лакът в ребрата.

- Грубиянин!

Беше минал повече от месец, а още се дивеше на тази дума: съпруга. Дивеше се на жената до себе си, изцелила пропуканата му, уморена душа.

Гръбнакът му беше по-маловажен. През дългите дни на борда упражняваше бойните си способности - на кон, с бастуна или от инвалидната количка в случаите, когато силата на Ирен се изцедеше дотолкова, че връзката помежду им изтънееше и травмата му пак се проявеше.

Гръбнакът му не беше излекуван - не истински. Никога нямаше да е като едно време. Беше платил с него, за да спаси живота си, след като една валгска принцеса го изпрати до прага на смъртта. Но цената не му се струваше чак толкова висока.

Количката и контузията никога не му бяха тежали. Нямаше да го допусне и сега.

Само че другата част от сделката с богинята, направлявала Ирен през целия й живот, отвела я до бреговете на Антика, а сега обратно на родния им континент... тази част го плашеше до смърт.

Ако той умреше, Ирен умираше с него.

За да му влива тя лечебната си сила, помагайки му да върви, когато не беше прекалено изтощена, трябваше да преплетат животите си.

Затова, паднеше ли Каол в битката срещу Морат... не губеше единствено собствения си живот.

- Прекалено си умислен - вдигна смръщен поглед към него Ирен. - Какво има?

Каол посочи с брадичка към кораба, плаващ най-близо до техния. Двата рука на кърмата му, един златист и един червеникавокафяв, стояха нащрек. И Кадара, и Салки вече бяха оседлани, макар че ездачите им липсваха.

- Не мога да преценя дали насочваш вниманието ми към руките, или към факта, че Несрин и Сартак са достатъчно умни да поостанат в леглото си в такава сутрин.

КъДето трябваше Да сме и ние, добавиха хапливо очите й.

Този път Каол я сръчка с лакът.

- Нека не забравяме, че ти беше тази, която ме събуди сутринта.

Той я целуна по шията, сякаш за да й напомни как точно го беше събудила. И какво правиха цял час след това.

Само топлата й копринена кожа до устните му беше достатъчна да сгрее премръзналите му кости.

- Може да се върнем в леглото, ако искаш - прошепна й.

Ирен издаде тих, пресеклив звук, от който му се прииска да плъзне ръце по увитото й в дебелата завивка тяло. Въпреки че времето ги притискаше, гонеше ги на север, той с удоволствие изследваше всичките й звуци - и с още по-голямо удоволствие ги изтръгваше от нея.

Сега обаче отдръпна глава от шията й, за да махне отново към руките.

- Съвсем скоро отлитат на разузнавателна мисия. - Можеше да се обзаложи, че Несрин и новият официален наследник на хагана в момента трупаха дрехи и оръжия по телата си. - Стигнахме достатъчно на север и трябва да разберем къде е най-удачно да пуснем котва.

За да решат къде точно да акостират с армадата и възможно най-скоро да потеглят по суша.

Ако Рифтхолд още беше в ръцете на Ераван и легионите на Железни зъби, не би било разумно да навлязат с армадата си нагоре по Ейвъри и оттам да тръгнат пеша на север към Терасен. Но валгският крал можеше да е разположил войски навсякъде по пътя им. Да не говорим за флотата на кралица Майев, която изчезна след битката й с Елин и, за щастие, потъна в неизвестност.

Според изчисленията на капитана им наближаваха границата между Фенхароу и Адарлан. Ето защо трябваше да измислят накъде да продължат. Възможно най-бързо.

Вече бяха загубили доста ценно време, заобикаляйки Мъртвите острови, и то независимо от новината, че отново принадлежат на капитан Ролф. В Морат вероятно знаеха какъв е маршрутът им, но нямаше нужда да обявяват на врага точното си местонахождение.

Необходимостта от спазване на потайността им костваше скъпо: никой не можеше да ги извести къде се намира Дориан. Дали е тръгнал на север с Елин и флотата, която тя беше събрала от няколко кралства. Каол се молеше кралят му да е постъпил тъкмо така и да е невредим.

Ирен надникна към двата рука на близкия кораб.

- Колко разузнавачи ще изпратят?

- Само тях двамата.

Очите на Ирен просветнаха предупредително.

- Така ще са по-незабележими. - Каол посочи към небето. - Пък и гъстите облаци са идеални за целта. - Тревогата се задържа по лицето й, затова той добави: - Рано или късно, ще трябва да се впуснем във войната, Ирен.

Колко ли животи отнемаше Ераван през всеки един от дните, в които отлагаха битката?

- Знам. - Тя стисна сребърния медальон на шията си. Подарък от него, майсторски гравиран с планини и морета. Ирен още пазеше вътре бележката, която Елин Галантиус й бе оставила преди години. По онова време съпругата му бе работила като барманка в забравено от боговете пристанищно градче, а кралицата беше живяла като асасин под друго име. - Просто... Знам, че е глупаво, но не очаквах да се случи толкова светкавично.

Той самият не беше склонен да нарече няколкото седмици по море „светкавично“, но я разбираше.

- Следващите дни ще са най-дългите.

Ирен се сгуши в него и преметна ръка през кръста му.

- Трябва да проверя провизиите. Ще накарам Борте да ме заведе с рука си до кораба на Хасар.

Аркас, рукът на свирепата ездачка, още дремеше на кърмата.

- Май ще трябва да почакаш.

През последните седмици и двамата се бяха научили да не безпокоят нито рука, нито ездачката му, докато спяха. Само боговете можеха да им помогнат, ако Борте и Елин се срещнеха някога.

Ирен се усмихна и обгърна лицето му с длани. Бистрите й очи се впиха в неговите.

- Обичам те - промълви тя.

Каол сведе чело и го опря в нейното.

- Напомни ми го, като нагазим до колене в полузамръзналата кал.

Тя изсумтя, но не се откъсна от него. Нито той от нея.

Останаха така, чело до чело, душа до душа, сред бесните вълни и хапещия вятър, и зачакаха новини от руките.

***

Беше забравила проклетия студ в Севера.

Несрин Фалик не се бе чувствала толкова премръзнала дори докато живееше сред рукините в планината Таван.

А зимата още не беше настъпила.

Салки поне не показваше признаци студът да му влияе зле, докато летеше над облаците и морето. Вероятно защото Кадара летеше до него, нетрепваща под напора на свирепия вятър.

Рукът й много се беше привързал към златистата птица на Сартак и неизменно я гледаше с огромно уважение. Но същото можеше да се каже за нея самата и ездача на Кадара.

Несрин отмести очи от виещите се сиви облаци и погледна към рукина от лявата си страна.

Остриганата му коса беше пораснала - макар и не много. Достатъчно да я сплете, за да не я брули вятърът.

Усетил вниманието й, наследникът на хаганата й направи знак с ръце: Всичко наред ли е?

Несрин се изчерви въпреки студа, но смогна да оформи несръчен отговор с премръзналите си пръсти. Чисто е.

Срамежлива ученичка. Така се чувстваше край принца, въпреки че през последните седмици споделяха едно легло и въпреки обещанията му за бъдещето им...

Да властва с него. Като бъдеща императрица на хаганата.

Налудничава мисъл, разбира се. Да се облича като майка му в пищна, красива роба, с изкусни украшения по главата... Не, повече й подхождаха кожените одежди на рукините, тежестта на стоманата, а не на бижутата. Беше му го казвала. Множество пъти.

Той й отвръщаше със смях. И с уверението, че може да се разхожда гола из двореца, ако така й харесваше. Изобщо не го интересуваше с какво щеше да е облечена - ако изобщо беше облечена.

Но идеята все пак й се виждаше нелепа. А принцът като че ли я възприемаше като единствения вариант за бъдещето им. Заложил беше короната си на това, заявявайки на баща си, че ако тронът налагаше раздялата му с нея, щеше да му обърне гръб. Хаганът все пак му беше предложил титулуването като официален наследник.

Братята и сестрите му не изглеждаха ядосани от този факт, макар и цял живот да бяха преследвали същата титла. Дори Хасар, която плаваше с тях, се въздържа от типичните си язвителни коментари. Несрин не знаеше дали Кашин, Аргун и Дува - и тримата още в Антика, макар че Кашин бе обещал скоро да отплава с останалата част от флотата на баща си - одобряваха избора на хагана.

Нещо изникна от дясната й страна и тя насочи Салки към него.

Фалкан Енар, хамелеон и търговец, поел ролята на рукински шпионин, летеше с облика на сокол тази сутрин, възползвайки се от завидната скорост на птицата, за да ги предвожда. Явно беше видял нещо, защото направи рязък вираж и прелетя покрай тях, после отново се спусна към вътрешността на континента. Като че им казваше да го последват.

Все още имаше възможност да плават до Терасен, но в зависимост от онова, което откриеха днес по брега. А дали Лизандра щеше да ги чака там, жива и здрава, това беше съвсем друг въпрос.

Фалкан се беше заклел да й прехвърли цялото си богатство, всичките си имоти, и то още преди да научи, че не само е оцеляла като дете, но и че е наследила дарбата на семейството му. Странно семейство от Пустошта, разпръснало се из континента. Брат му например се беше задържал в Адарлан колкото да участва в зачеването на Лизандра и да зареже майка й.

Но Фалкан не говореше по въпроса още откакто напуснаха Таван. Вместо това се бе посветил на каузата и помагаше всячески: главно с разузнаване. Ала скоро щяха да им потрябват и другите му умения, подобно на битката с паяците каранкуи сред Дагулските възвишения.

Армията, която днес водеха със себе си, навярно се равняваше по значимост на информацията, която бяха узнали онзи ден - че Майев не е елфическа кралица, а валгска натрапница. Древна валгска кралица, проникнала тайно в Доранел още в незапомнени времена, нахлувайки в съзнанията на двете местни кралици сестри, за да ги убеди, че имат трета, по-голяма сестра.

Вероятно това нямаше да им послужи в настоящата война. А можеше и да я тласне в желаната посока. Знанието, че друг враг ги дебне в гръб. И че Майев е избягала в Ерилея, за да се изплъзне на валгския крал, за когото се омъжила и чиито двама братя изтръгнали Ключовете на Уирда от портата, издирвайки я в кой знае колко светове.

При странен обрат на съдбата тримата валгски крале проникнали в този свят и не могли да си тръгнат, без дори да подозират, че търсената от тях кралица се крие на трона в Доранел. От тримата бе останал само Ераван - а не Оркус, съпругът на Майев. Какво ли би платил той да научи коя е всъщност?

Този въпрос обаче щеше да послужи на други. Други щяха да намерят начин да го използват.

Фалкан се устреми надолу през облаците и Несрин го последва.

Студен, мъглив въздух заби нокти в кожата й, но тя се приведе напред и позволи на Салки да следва Фалкан без заповед от нейна страна. Първо се озоваха в море от гъсти облаци, а сетне...

Бели скали стърчаха от сивите вълни, а отвъд тях се ширеха сухите треви на най-северните равнини на Фенхароу.

Фалкан се понесе към брега, летейки по-бавно, за да ги изчака.

Кадара лесно ги настигна и всички се втурнаха мълчаливо към проясняващия се бряг.

Тревата по полетата не беше изсъхнала от зимния студ. Беше изгорена. А голите дървета се извисяваха като огромни въглени.

На хоризонта стълбове пушек почерняха зимното небе. Твърде много и твърде големи, за да са от последните посеви, които земеделците изгаряха при подготовка на почвата за нови.

Несрин направи знак на Сартак. Ще отида да погледна по-отблизо.

Принцът й отвърна: Навлез в облаците, но не се спускай под тях.

Тя кимна и двамата с рука й се гмурнаха в тънкия долен слой на облачната покривка. През дупки в нея се виждаше овъглената земя отдолу.

Цели села и чифлици вече ги нямаше. Сякаш откъм морето бе връхлетяла опустошителна сила, помитайки всичко по пътя си.

Ала край брега не се бе намирала армада. Напротив - армията се оказваше сухопътна.

Без да се показват от крехкия облачен воал, Несрин и Сартак прекосиха земята.

Сърцето й препускаше все по-бързо и по-бързо с всяка левга обгорена, олисяла площ. От вражеска армия и протичащи в момента битки нямаше и помен.

Опожарили бяха крайбрежието за свое собствено садистично удовлетворение.

Несрин се ориентира в пространството, взимайки под внимание отличителните белези на пейзажа. Тъкмо бяха прекосили границата на Фенхароу и Адарлан се простираше на север.

Но към вътрешността на континента с всяка следваща левга пред погледите им се избистряше страховита армия. Ширеше се с километри, чернееше и се гърчеше на хоризонта.

Най-могъщите сили на Морат. Или ужасяваща част от тях, изпратена да сее страх и унищожение преди последната вълна.

Сартак й сигнализира. Отряд войници под нас.

Несрин надникна към далечната земя под крилото на Салки и видя група войници в тъмни брони, крачещи през гората - малка частица от гъмжилото напред. Може би изпратени да довършат оцелелите.

Тя стисна челюсти и каза на принца: Да вървим!

Не обратно към корабите. А към шестимата войници, току-що устремили се да настигнат армията си.

Несрин и Салки се понесоха надолу. Сартак се стрелна главоломно от лявата им страна.

Войниците дори не успяха да изкрещят, преди да им се нахвърлят.

***

Лейди Ирен Уестфол, някога Ирен Тауърс, вече около шест пъти беше прегледала провизиите. Всички кораби бяха напълно заредени, но в този на принцеса Хасар, личната придружителка на Върховната лечителка, се превозваха най-ценните отвари и мехлеми. Повечето бяха изработени преди отплаването им от Антика, но Ирен и другите лечителни, тръгнали с армията, дълги часове ги забъркваха и на борда.

Ирен стъпи по-стабилно в смътно осветения трюм, за да уравновеси тялото си, устоявайки на клатенето от бурните вълни, и затвори капака на сандъка с мехлеми, вписвайки бройката им в списъка си.

- Същата бройка като отпреди два дни - изграчи старчески глас откъм стълбите. Хафиза, Върховната лечителна, седеше на едно от дървените стъпала, отпуснала ръце върху загърнатите си с дебела вълнена пола кльощави колене. - Какво очакваш да им се случи, Ирен?

Ирен отметна плитката си през рамо.

- Исках да се уверя, че съм ги преброила правилно.

- За пореден път.

Ирен прибра пергаментовия лист в джоба си и грабна дебелата си пелерина от сандъка, върху който я беше метнала.

- Когато излезем на бойното поле, инвентаризирането на провизиите ни...

- Ще е жизненоважно, да, но и невъзможно. Щом излезем на бойното поле, момиче, ще е същински късмет, ако откриеш някоя от тези кутийки сред цялата суматоха.

- Именно това се мъча да избегна.

Върховната лечителка въздъхна състрадателно.

- Много хора ще умрат, Ирен. Ще ги сполети отвратителна, болезнена смърт и дори ние с теб няма да съумеем да ги спасим.

Ирен преглътна.

- Знам.

Ако не побързаха, ако не акостираха скоро, за да разберат накъде е потеглила армията на хагана, колко ли още войници щяха да загинат?

Всезнаещият поглед на старицата не напусна лицето й. Открай време, още от първата им среща, Хафиза излъчваше спокойствие, утеха. Коремът й се сви, като си я представи на кървавото бойно поле. Макар че тъкмо за това идваха, за това се обучаваха.

Нищо обаче не ги беше подготвило за Валгите, обсебили човешките си приемници като паразити. Валгите, които биха изтребили лечителките веднага, ако научеха какво са наумили.

Какво бе намислила Ирен на всеки един Валг по пътя си.

- Мехлемите са готови, Ирен. - Хафиза се надигна от стъпалото с болезнен стон и оправи реверите на плътния си вълнен жакет с кройка и бродерии, подобаващи на клана Дарган. Подарък от последното посещение на Върховната лечителка в степите, когато бе взела и Ирен със себе си. - Преброени са. Не ни останаха материали, за да приготвим повече. Като стигнем сушата, ще преценим какво можем да използваме оттам.

Ирен притисна пелерината към гърдите си.

- Все нещо трябва да правя.

Върховната лечителка потупа парапета.

- Скоро ще има какво, Ирен. Съвсем скоро.

После Хафиза тръгна надолу по стълбището, оставяйки Ирен сама в трюма сред сандъците.

Тя не сподели с Върховната лечителка, че не знае още колко дълго ще им е от помощ - рано беше. Не бе споменала нито дума за съмнението си пред никого, дори пред Каол.

Ирен плъзна ръка по корема си и я задържа там.

7

Морат. Последният ключ беше в Морат.

Мисълта тежеше на Дориан цяла нощ и не му даваше да мигне. Когато най-сетне успя да задреме, се събуди с ръка на шията, посегнала да хване нашийник, който вече не бе там.

Трябваше да намери начин да отиде. Да стигне до Ключа.

Защото Манон със сигурност нямаше да се съгласи да го съпроводи. Макар че именно тя подхвърли варианта Дориан да заеме мястото на Елин в изковаването на Ключалката.

Тринайсетте едва се бяха измъкнали от Морат - ето защо и не бързаха да се върнат. А и вече приемаха издирването на крочанките за най-важната си мисия. Пък и Ераван можеше да ги усети още преди да припарят до крепостта му.

Гавин го бе уверил, че правилният път ще го намери тук, в този лагер. Но как да убеди Тринайсетте да се задържат, при положение че и инстинктите им, и времето ги притискаха да продължат напред? Подобна задача можеше да се окаже също толкова непостижима, колкото и откриването на третия Ключ на Уирда.

Със сивкавата светлина на зората лагерът им започна да се разбужда и Дориан се отказа от съня. Като стана, Манон вече беше събрала багажа си и стоеше с Астерин и Сорел до уивърните им. Точно това трио трябваше да убеди да поостане в лагера -някак.

Вече заели позиции до входа на планинския проход, другите уивърни се подготвяха за предстоящия полет в непоносимия студ.

Поредният ден, загубен в търсене на вещици, които не искаха да бъдат намерени. И едва ли щяха да участват във войната.

- Тръгваме след пет минути - понесе се над лагера каменистият глас на Сорел.

Явно убеждаването щеше да почака. Можеше единствено да ги забави.

За не повече от три минути вещиците угасиха огъня, закачиха оръжията си по местата им, вързаха навитите постелки по седлата си и се погрижиха за биологичните си нужди преди началото на дългия полет.

Дориан закачи Дамарис на кръста си и тръгна към Манон. Вещицата стоеше с типичната си свръхестествена непоклатимост, красива дори сред наветия сняг, преметнала сплъстена козя кожа през раменете си. Като я доближи, очите й срещнаха неговите в светкавица от изгоряло злато.

Астерин му се усмихна игриво.

- Добро утро, Ваше Величество!

Дориан й кимна.

- Къде ще скитаме днес? - попита той, въпреки че съзнаваше, че небрежните му думи не звучат достоверно.

- Тъкмо го обсъждахме - отговори Сорел с каменно, но и прямо изражение на лице.

Зад тях Веста изруга един от каишите на седлото си, който се беше разкопчал. Дориан не посмя да надникне към нея, за да се увери, че невидимите ръце на магията му са си свършили работата.

- Вече претърсихме земите на север - каза Астерин. - Предлагам да продължим на юг, чак до края на Белия зъб, а сетне ще се върнем.

- Може изобщо да не са в планината - оспори Сорел. - Миналите десетилетия ги ловяхме из низините.

Манон ги слушаше с хладна и невъзмутима физиономия. Като всяка сутрин. Претегляше думите им, вслушваше се в песента на вятъра.

Дисагите на Имоджен тупнаха на земята. Вещицата изсъска и слезе от уивърна си да ги вземе. Дориан не беше убеден колко време може да ги задържи в лагера с тези дребни пакости. Със сигурност не безкрайно.

- По равен терен сме много по-лесна мишена - напомни им Астерин. - И враговете ни, и крочанките ще ни видят, преди ние да ги забележим.

- Поне ще е по-топло - измърмори Сорел. - В Ейлве ще е същинско лято в сравнение с планината.

Изглежда, че дори безсмъртните вещици със стомана във вените се уморяваха от безмилостния студ.

Но да стигнат толкова на юг, чак до Ейлве, при положение че бяха така близо до Морат... Манон като че ли се замисли върху същото. Очите й се стрелнаха към жакета му. Към Ключовете вътре, като че долавяше пулсиращия им шепот, допира им със силата му. Единственото, което стоеше между Ераван и господството му над цяла Ерилея. Затова нямаше да му позволи да ги занесе дори на сто километра от Морат.

Дориан задържа спокойната, приветлива маска на лицето си, отпуснал ръка върху ефеса на Дамарис.

- И в този лагер няма никакви улики за посоката, в която са поели оттук?

Знаеше, че нямат представа, но все пак изчака отговора им, мъчейки се да не стиска твърде силно дръжката на Дамарис.

- Не - почти изръмжа Манон.

Дамарис откликна с леко затопляне на метала си. На какво ли се беше надявал? Да извибрира утвърдително, да чуе гласа му в съзнанието си?

Е, безспорно не таеше надежда за точно такава почти неуловима топлина.

Топлина за истината... и вероятно изстиване за лъжите. Но... поне Гавин му беше казал истината за меча. Не биваше да се усъмнява в него, като се имаше предвид кой бог почиташе.

Впивайки в очите му безпощадния си, хищнически поглед, Манон даде заповед да потеглят. На север.

В обратната посока на Морат. Дориан отвори уста да отвърне нещо, да забави отпътуването им някак. Ала не му хрумваше нищо, освен да прекърши крилото на някой уивърн...

Вещиците се извърнаха към уивърните си. Дориан щеше да лети с някоя от тях по следващата отсечка от безкрайното търсене. Абраксос обаче изрева и се втурна озъбен към Манон.

Тя се завъртя мълниеносно, но магията на Дориан се промуши още по-бързо към невидимия враг.

От снега зад нея се надигна грамадна бяла мечка.

Зъбите й проблеснаха на утринната светлина и тя замахна с гигантска лапа. Манон залегна и се превъртя на една страна, а Дориан запрати към звяра магическа стена от вятър и лед.

Мечката отлетя назад и се стовари тромаво върху леда. Само че мигновено се изправи и препусна към Манон. Непоколебимо към Манон.

Дориан запрати невидими ръце да възпрат животното. Когато туловището му се сблъска с неговата магия сред фонтан от сняг, проблесна ярка светлина.

Познаваше тази светлина. Хамелеон.

Но не Лизандра излезе от сливащата се със снега кожа на мечката.

Не, съществото, което излезе от мечката, беше кошмарно.

Паяк. Колосален стигийски паяк, голям колкото кон и черен като нощта.

Множеството му очи се присвиха към Манон и щипците му загракаха.

- Черноклюна - изсъска чудовището.

***

Стигийският паяк я беше намерил някак. След толкова месеци, след хилядите левги, които Манон бе пропътувала по небе, суша и вода, паякът, от когото бе откраднала коприната, за да подсили крилете на Абраксос, я беше открил.

Ала не бе очаквал да се натъкне на нея, докато е в компанията на Тринайсетте. И на могъщия крал на Адарлан.

Манон извади Ветросеч, докато Дориан държеше страшилището с магията си, и то без видим напън. Силата му нарастваше с всеки изминал ден.

Тринайсетте обградиха паяка с лъснали под ослепителното слънце оръжия. Уивърните образуваха стена от кожа и нокти зад тях.

Манон стори няколко крачки към тракащите щипци.

- Далеч си от планината Рун, сестро. - Изсъска паякът. - Въпреки това лесно те намерих.

- Познаваш ли тази твар? - попита Астерин, заставайки до Манон.

Манон сбърчи уста в свирепа усмивка.

- Да, тя ми осигури паяковата коприна за крилете на Абраксос.

- Ти я открадна - озъби се паякът - и ме блъсна заедно с тъкачите ми от една скала...

- Как е възможно да променяш облика си? - недоумяваше Дориан, приковал паяка с мощта си, докато вървеше към свободната страна на Манон, стискайки с една ръка ефеса на древния си меч. - В легендите не се споменава да имате такива способности.

По лицето му сияеше искрено любопитство. Е, вероятно бялата линия през златистата кожа на шията му беше доказателство, че си е имал работа с доста по-гибелни твари. А връзката помежду им говореше, че не се страхува нито от болка, нито от смърт.

Полезна черта за всяка вещица. Но за простосмъртен? Навярно това щеше да го убие някой ден.

А може би не му липсваше страх, а по-скоро... каквото там простосмъртните смятаха за най-важно за душите си. Изтръгнато от него от собствения му баща. С помощта на валгския демон.

- Продадох коприната си срещу две десетилетия от живота на един млад търговец - процеди презрително чудовището. - Хамелеонството му, или поне част от него, се изля в мен заедно с жизнената му сила. - Всичките очи на женския паяк се присвиха към Манон. - Той си плати цената.

- Убий я и да приключваме! - обади се Астерин.

Паякът се отдръпна, доколкото му позволяваха невидимите окови на краля.

- Не предполагах, че сестрите ни са станали толкова малодушни, че им е потребна магия, за да ни колят като прасета.

Манон разпери Ветросеч, обмисляйки между кой чифт очи на паяка да забие острието му.

- Да проверим ли дали цвилиш като прасе, когато те пронижат?

- Страхливка - изплю паякът. - Освободи ме и ще си разчистим сметките по стария начин.

Манон се замисли. После сви рамене.

- Ще го направя възможно най-безболезнено. Приеми, че така изплащам дълга си към теб.

Тя вдиша и се приготви за удара...

- Чакай - прошепна паякът. - Чакай!

- От обиди до умоляване... - подхвърли Астерин. - Кой е безгръбначният сега?

Паякът не обърна внимание на Втората й. Вместо това бездънните му очи сякаш погълнаха първо Манон, а сетне и Дориан.

- Знаете ли какво надига глава в Юга? Що за ужаси се сбират там?

- Нищо ново не ни казваш - изсумтя Веста.

- Как смятате, че ви намерих аз? - попита паякът. Манон застина. - Толкова свои вещи сте зарязали в Морат. С мириса ви по тях.

Щом паякът ги беше открил толкова лесно, трябваше да се махат оттук. Веднага.

Съществото изсъска:

- Да ви кажа ли какво видях на някакви си осемдесет километра южно оттук? Кого видях, а, Черноклюна? - Манон се вцепени. - Крочанките. - Отговори си сякаш на себе си паякът с дълбока, стръвна въздишка.

Манон примигна. Само веднъж. Тринайсетте също бяха замръзнали. Астерин попита:

- Видяла си крочанките?

Паякът кимна с огромната си глава и въздъхна наново.

- За мен вкусът на крочанките е нещо като лятното вино за вас. Като шоколада, каквото и да е това.

- Къде? - настоя Манон.

Паякът произнесе името на непознато място.

- Ще ви покажа къде е - додаде. - Ще ви заведа.

- Може да е капан - предупреди Сорел.

- Не е - заяви Дориан, вкопчил ръка в дръжката на меча си. Манон забеляза бистрия му поглед, изопнатите му рамене. Безпощадното му изражение, но и любопитството, с което бе наклонил главата си. - Да проверим дали казва истината, после ще решим съдбата й.

- Какво?! - учуди се Манон.

Тринайсетте запристъпваха нервно от крак на крак, недоволни, че можеше да им откажат убийството.

Дориан посочи с брадичка към треперещия паяк.

- Нея убивай. Още не. Може да знае и друго, освен къде да намерим крочанките. Паякът изсъска.

- Не ми трябва милостта на някакъв хлапак...

- Милостта на крал - поправи я студено Дориан - и те съветвам да си мълчиш, за да я получиш.

Манон рядко чуваше точно този негов глас, тона, който изпращаше ледена тръпка през кръвта и костите й. Гласа на крал.

Дориан обаче не беше неин крал. Не беше водачът на Тринайсетте.

- Ако я оставим жива, ще ни продаде на онзи, който плати най-много в замяна.

Сапфирените очи на Дориан пламнаха и ръката му се стегна още по-плътно около дръжката на меча. Манон се напрегна под тежестта на пресметливия му, хладен поглед. Доказателство за умния хищник, дебнещ под красивото лице на краля. Той просто каза на паяка:

- Струва ми се, че си овладяла хамелеонството за броени месеци.

***

Пътят ще те намери тук, уверил го беше Гавин.

Пътят към Морат. Не истински път, не маршрут, а това.

Кошмарната твар се умълча за секунда, преди да отговори:

- Дарованията ни са причудливи и кръвожадни. Храним се не само с живота ви, но и със силите ви, ако имате такива. След освобождаването на магията се научих да използвам способностите, които ми предаде хамелеонът.

Дамарис се стопли в ръката му. Истина. Паякът говореше единствено истината. А това... Начин да проникнат в Морат, но като нещо съвършено друго. В чужда кожа.

Може би човешка робиня като Елида Локан. Като някого, чието присъствие би останало незабелязано.

Суровата му сила се приспособяваше към всяка форма на магия, срещната досега. Огън, лед, изцеляване. Дали не можеше да се научи и на хамелеонство?

- Имаш ли си име? - обърна се Дориан към паяка.

- Крал без корона желае да узнае името на нищожество като мен - пророни тя, впивайки бездънен поглед в него. - Не би могъл да го произнесеш на вашия език, така че... наричай ме просто Сирен.

Манон изскърца със зъби.

- Няма значение как ще те наричаме, защото скоро ще умреш.

Дориан я стрелна косо.

- Рун е част от моето кралство. Ето защо Сирен е моя поданица. Смятам, че това ми дава правото да реша дали ще умре, или ще живее.

- Животът и на двама ви зависи от благоволението на моето сестринство! - скастри го Манон. - Отстъпи!

Той й се подсмихна.

- Така ли?

Вятър, по-студен от планинския въздух, профуча през прохода.

Дориан бе способен да избие всички, да изтръгне въздуха от дробовете им или да строши вратовете им. Можеше да ги избие вкупом с уивърните. Идея като тази издълба поредната кухина в него. Поредната дупка. Дали баща му и Елин се плашеха понякога от собствената си сила?

- Вземи я с нас. Нека я разпитаме по-обстойно в следващия ни лагер.

- Искаш да водим това нещо с нас? - изръмжа Манон.

В отговор паякът се превърна в светлокожа, тъмнокоса жена. Дребна и незабележителна, с изключение на плашещо черните й очи. Не беше красива, но притежаваше онази смъртоносна, древна притегателна сила, която дори новият й облик не можеше да скрие. И беше чисто гола. Жената потрепери и потри с длани фините си рамене.

- Този облик ще е удобен ли за дълъг път?

Манон не отчете въпроса й.

- А когато се преобрази нощем и ни разкъса на парчета?

Дориан само килна глава и по върховете на пръстите му затанцува лед.

- Няма да посмее.

Сирен вдиша дълбоко.

- Рядка магическа дарба. - Погледът й се изпълни със стръвен глад. - Но и крал като теб се среща рядко.

Дориан се смръщи ненавистно.

Манон надникна към Астерин. Втората й я гледаше предупредително, стиснала здраво устни. Сорел, застанала на няколко крачки зад нея, наблюдаваше кръвожадно паяка, но бе пуснала дръжката на меча си.

Без да чакат сигнал, Тринайсетте се насочиха към уивърните си. Сирен се вторачи в тях с потресаващи, бездушни очи, примигващи от време на време. Зъбите й затракаха.

Манон наклони глава към Дориан.

- Днес си... различен.

Той сви рамене.

- Ако си търсиш някого, който да топли леглото ти нощем, но да свежда глава пред всяка твоя дума и да ти се подчинява сляпо, търси другаде.

Тя премести поглед към светлата ивица около шията му.

- Още не съм убедена, малки принце - изсъска, - че не трябва да я убия веднага.

- И какво би те убедило, малка вещице?

Дори не понечи да прикрие интимното обещание в думите си, нито острия им тон.

Един мускул заигра по челюстта на Манон. Същества от легендите - с това се бе обградил. Вещиците, паякът... Все едно беше герой от някоя от книгите, които бе дал на Елин миналата есен. Само дето героите от легендите нямаха подобни празни ями в себе си.

Сирен надзърна смръщено към босите си крака в снега и ръцете й се поразшаваха до тялото, сякаш се мъчеше да изтрака с щипците, които бе имала допреди малко.

Дориан възпря обземащия го ужас. Истинско самоубийство беше да се промъкне в Морат - макар и след като научеше нужното от това същество.

Тежкият поглед на Манон пак се застопори върху него, а той дори не трепна. Не трепна и от думите й, когато вещицата каза:

- Щом толкова не цениш живота си, че си готов да се довериш на тази твар, така да бъде, вземи я с нас. - Предизвикателство да погледне не към Морат или паяка, а навътре в себе си. Очите й улавяха онова, което глождеше кухите му гърди, навярно защото подобен звяр глождеше и нея. - Скоро ще разберем дали е казала истината за крочанките.

Сирен не лъжеше. Дамарис се бе стоплил в ръката му, докато тя говореше.

А когато намереха крочанките, когато Тринайсетте насочеха вниманието си към тях, той щеше да научи от паяка това, което очакваше.

Манон се обърна към сестрите си, осезаемо нетърпеливи да потеглят на път.

- Отлитаме. Възможно е да стигнем до крочанките по смрачаване.

- А после? - попита Астерин, единствената сред вещиците, на която бе разрешено да задава въпроси.

Манон тръгна към Абраксос и Дориан я последва, подхвърляйки на Сирен някаква резервна пелерина, докато я теглеше след себе си с магия.

- После действаме - отвърна уклончиво Манон.

И за пръв път не срещна ничий поглед. Просто отправи очи на юг.

Вещицата също си имаше своите тайни. Но дали и те бяха мрачни като неговите?

8

Елин се свести сред чернота. Прихлупена, сключена чернота.

Като размърда ръце, блъсна лактите си в двете страни на кутията и дрънченето на веригите отекна в малкото пространство. Ако опънеше леко крака, босите й ходила щяха да докоснат долния край.

Вдигна оковани ръце към масивната желязна стена на броени сантиметри над лицето й. Проследи с пръсти завъртулките и слънцата, гравирани по нея. Дори от вътрешната страна - по нареждане на Майев. За да не забравя Елин, че тази кутия е изработена специално за нея дълго преди да се роди.

Но... докосваше хладния, груб метал с голи пръсти.

Каирн беше свалил железните ръкавици. Или бе забравил да й ги сложи след последните си издевателства. След като ги беше държал над открития мангал, докато металът не се нажежи до червено около ръцете й и тя не запищя...

Елин долепи длани до металния капак и натисна.

Строшената ръка, парчетата кост, стърчащи от кожата й - нямаше и следа от тях.

Или изобщо не се беше случило. Макар че й се бе сторило напълно реално.

Повече от другите спомени, които я притискаха, настояваха да ги припознае. Да ги приеме.

Елин натисна желязото с длани, напрягайки мускули.

Капакът дори не помръдна.

Опита отново. Това, че имаше сили да го прави, се дължеше на другите услуги, които лечителите на Майев предлагаха: поддържаха мускулите й, за да не атрофират, докато лежеше в желязната кутия.

Сподавено скимтене отекна в тясното пространство. Предупреждение.

Елин свали ръце тъкмо когато ключалката изскърца и вратата се отвори със стон.

Стъпките на Каирн бяха по-забързани този път. Нервни.

- Облекчи се в коридора и изчакай до тази врата - подхвърли злобно на Фенрис.

Стъпките спряха и Елин се приготви. Разнесе се стържене на метал и в кутията й се изля светлина от огън. Тя примигна, ала не помръдна.

Закачили бяха оковите й за самата кутия. Научи го по не лекия начин.

Без да каже нищо, Каирн откопча веригите от металните стени.

Най-опасният момент за него - точно преди да я окове на олтара. Въпреки че ръцете и краката й бяха вързани, не смееше да рискува.

И днес не рискува, нищо че не си даде труда да й сложи железните ръкавици.

Сигурно се бяха разтопили в огъня на мангала заедно с кожата й.

Каирн я вдигна, а на вратата тихомълком се появиха шепа стражи. По лицата им не се изписа възмущение, като видяха какво й е причинявал.

Елин ги познаваше отпреди. От един окървавен плаж.

- Варик - обади се Каирн и един от стражите пристъпи напред.

Фенрис стоеше до него, висок като пони. Варик беше опрял меч в гърлото му.

Каирн хвана веригите й и я дръпна към гърдите си, повеждайки я към стражите и вълка.

- Пробваш ли нещо, той умира.

Елин не му каза, че не й се вярваше да има сили за каквото и да било, камо ли да

избяга.

Тялото й натежа внезапно.

Не се съпротивлява, когато нахлузиха черен чувал на главата й, докато минаваха през сводестата врата. Нито когато поеха по коридора. Въпреки това броеше стъпките и завоите.

Не я интересуваше дали Каирн се е досетил да прибави няколко излишни, за да я заблуди. Пак ги броеше, заслушана в тътена на реката, засилващ се с всяка крачка. Фината мъгла охлаждаше голата й кожа и правеше хлъзгави камъните под краката й.

Накрая стигнаха до открито пространство. Не го виждаше, но влажните му пръсти погалиха плътта й, нашепвайки за простора, ширнал се пред нея.

Бягай. Сега.

Думите бяха далечна песен.

И все пак не се съмняваше, че мечът на стража още е опрян в гърлото на Фенрис, както и че ще пролее кръвта му. Магията на Майев държеше Фенрис здраво -възпираше странната му дарба да прескача на кратки разстояния, сякаш минаваше от стая в стая.

Елин отдавна беше загубила надежда, че приятелят й ще намери начин да използва силата си, да я отнесе надалеч оттук. Не й се виждаше възможно магически да си върне способността, ако мечът го пронижеше.

Но ако тя послушаше този глас, ако побегнеше, струваше ли си да плати с живота му?

- Обмисляш го, нали? - изсъска Каирн в ухото й. Елин усети усмивката му дори през черния чувал на главата си. - Дали си струва да платиш за бягството си с живота на вълка. - Смях на любовник. - Опитай. Провери докъде ще стигнеш. Остават ни няколко минути ходене.

Тя не му обърна внимание. Нито на гласа, шепнещ бягай, бягай, бягай.

Продължиха да вървят. Краката й трепереха все повече с всяка следваща стъпка.

Това подсказваше от колко дълго я държаха тук. От колко дълго не й позволяваха да се движи, въпреки че лечителите поддържаха мускулите й живи.

Каирн я поведе нагоре по вито стълбище, от което се задъха. Мъглата бавно отстъпваше място на прохладен нощен въздух, пропит с благоухание на цветя.

Цветята продължаваха да съществуват. В този свят, в този ад... някъде цъфтяха цветя.

Ревът на водата заглъхваше зад тях, стихваше до далечен ромон, докато накрая не го замени ведро бълбукане. Фонтани. Студени, гладки плочки посрещнаха стъпалата й и дори през торбата на главата си видя златистите вълнички на танцуващ огън. Фенери.

Въздухът се сгъсти, стана неподвижен. Вътрешен двор може би.

Светкавици от болка пробягваха по бедрата й, по прасците й, предупреждаваха я да забави темпото, да си почине.

Въздухът на открито пак зейна като пропаст около нея, отново заехтя буйна вода.

Каирн спря и я издърпа към исполинското си тяло, докато оръжията му не се впиха във веригите й, в кожата й. Другите стражи също спряха сред шумолене на дрехи. Ноктите на Фенрис затракаха по камък - нарочно ги беше извадил, за да й покаже, че още е с нея.

Елин осъзна защо го прави в мига, в който женски глас, едновременно млад и стар, бодър и бездушен, измърка:

- Свали чувала от главата й, Каирн.

Платът пред очите й изчезна и Елин примигна няколко пъти, за да се ориентира.

И преди беше идвала тук.

Стояла бе на тази широка веранда с внушителен изглед към реката и водопадите, минавала бе през древния каменен град, който вече знаеше, че се издига зад нея.

Заставала беше на същото това място пред тъмнокосата кралица, разположена на каменния си престол върху висок подиум. Ситни капчици като мъгла обгръщаха въздуха около нея, а на облегалката й бе кацнала бяла сова.

Този път в краката й лежеше само един вълк. Черен като нощта, черен като очите на кралицата, които се съсредоточиха с мрачно удовлетворение върху Елин.

Майев позволи на Елин да се огледа. Да види всичко.

Тъмнолилавата й рокля проблясваше като мъглата около нея и дългият й шлейф се разстилаше по стъпалата на подиума. Разстилаше се към...

Зървайки онова, което блещука в дъното на стъпалата, Елин застина.

Червените устни на Майев се извиха в усмивка и тя махна с бяла като слонова кост ръка.

- Ако обичаш, Каирн!

Елфът веднага повлече Елин към подножието на стъпалата. Където парчета натрошено стъкло бяха подредени в кръг. Спря я на сантиметри от първото.

Майев махна на черния вълк в краката си и той се изправи, взе нещо от широката странична облегалка на престола и тръгна към Каирн.

- Сметнах, че поне трябва да уважим титлата ти - отбеляза Майев с усмивка на паяк. Елин забеляза какво даде вълкът на стража до Каирн. - Сложи си я! - Нареди кралицата.

Древна корона лъщеше в ръцете на елфа. Изработена от сребро и перли с формата на вдигнати криле, които се срещаха над островръхия й център, обточен с дълги късове чист диамант, короната сияеше, сякаш уловила сноп лунни лъчи, докато стражът я поставяше на главата й.

Ужасяващата, неочаквана тежест на хладния метал се впи в скалпа й. Беше много по-тежка, отколкото изглеждаше, навярно със сърцевина от масивно желязо.

Просто друг вид окова. Още от едно време.

Елин едва се сдържа да не бутне проклетото нещо от главата си.

- Короната на Маб - обяви Майев. - А сега на истинската й кръвна наследница.

Елин не й отвърна. Само впери поглед в кръга от натрошено стъкло.

- А, това ли? - подхвърли Майев. - Мисля, че знаеш какво ти предстои, Елин Дивия огън.

Елин мълчеше.

Майев кимна.

Каирн я блъсна напред право към стъклата.

Острите парчета нарязаха босите й стъпала, новата й кожа изпищя от болка.

Елин вдиша рязко през зъби, потискайки вика си, а Каирн я бутна на колене.

Дъхът излетя от дробовете й при сблъсъка със земята. С всяко стъкло, вклинило се надълбоко в плътта й.

Трябваше да диша. Дишането беше ключово, жизненоважно.

Тя изтръгна съзнанието си от всичко това, прогони го и се съсредоточи да вдишва и издишва. Като прилива и отлива на морето.

Топла локва се разля под коленете, прасците и глезените й и медният мирис на кръвта се смеси с мъглата.

Тялото й започна да се тресе, дъхът й се насече и в гърлото й се надигна писък.

Елин прехапа долната си устна и кучешките й зъби я пронизаха.

Нямаше да изпищи. Още не.

Дишай - дишай.

Прехапа се по-силно и устата й се обля в кръв.

- Жалко, че си нямаме публика - каза Майев. Гласът й идваше едновременно отдалеч, но и от прекалено близо. - Елин, Носителката на огъня, най-сетне с полагащата й се корона на елфическа кралица. Коленичила в моите крака.

Тялото й пак се разтресе, и то толкова мощно, че парчетата стъкло намериха нови ъгли, нови начини да пронижат кожата й.

Все повече и повече се отдалечаваше от себе си. Всяка глътка въздух я теглеше навътре в морето, към място, където думите, чувствата и болката се превръщаха в далечен бряг.

Майев щракна с пръсти.

- Фенрис.

Вълкът мина покрай Елин и седна до трона. Първо обаче надникна към черния. Едва забележимо.

Черният отвърна на погледа му с безизразни, студени очи. Това накара Майев да заповяда:

- Конал, вече може да кажеш на близнака си каквото имаш да му казваш.

Проблесна ярка светлина.

Елин вдиша през носа, издиша през устата; и отново, и отново. Почти не отчете присъствието на красивия тъмнокос елф, който вече стоеше на мястото на вълка. С бронзова кожа като брата си близнак, но без онази дивост, без пакостливия блясък в очите. Облечен бе в дрехи на воин, черни, за разлика от обичайното сиво на Фенрис. Върху хълбоците му висеше по един боен нож.

Белият вълк вдигна очи към близнака си, прикован неподвижно от невидимата магия.

- Говори свободно, Конал - каза Майев все така усмихната. Совата, кацнала на облегалката на трона й, наблюдаваше събитията със сериозни, нетрепващи очи. - И нека брат ти знае, че тези думи са лично твои, че не аз командвам езика ти.

Нечий ботуш побутна Елин в гръбнака - лек тласък напред. Към стъклата.

Колкото и да дишаше, не можеше да се отдалечи достатъчно, за да озапти приглушения стон, който се изниза от гърлото й.

Мразеше го - мразеше този звук, колкото мразеше кралицата пред себе си и садиста зад гърба си. Ала той все пак излезе на бял свят, мъчно доловим сред грохота на водопадите.

Фенрис стрелна тъмни очи към нея. Мигна четири пъти.

Тя не съумя да му отвърне. Пръстите й се свиваха и разпъваха в скута й.

- Сам си го навлече - каза Конал на Фенрис, отново привличайки вниманието на брат си. Гласът му беше леден като на Майев. - Това ли искаше да постигнеш с дързостта и безразсъдството си? - Фенрис не отговори. - Не благоволи да оставиш поне малка част и на мен. Положи кръвната клетва не за да служиш на кралицата ни, а за да не те надмина поне в едно нещо в живота ти.

Фенрис оголи зъби, макар че очите му притъмняха от тъга.

Поредната прогаряща вълна обля коленете на Елин, бедрата й. Тя затвори очи.

Щеше да понесе агонията, да я надвие.

Народът й страдаше от цяло десетилетие. Най-вероятно страдаше и сега. В негово име щеше да се справи. Да прегърне болката. Да я надживее.

Гърленият глас на Конал се носеше покрай нея:

- Ти си позор за рода ни, за кралството. Продаде се на чужда кралица, и защо? Помолих те да се владееш, когато те изпратиха да търсиш Лоркан. Да постъпиш разумно. А ти директно се изплю в лицето ми.

Фенрис изръмжа и явно звукът беше нещо като таен език помежду им, защото Конал изсумтя:

- Да напусна? И защо ми е да напускам? Заради това? - Дори със затворени очи Елин знаеше, че сочи нея. - Не, Фенрис. Няма да напусна. Нито пък ти.

Дълбоко скимтене прониза влажния въздух.

- Достатъчно, Конал - намеси се Майев и отново проблесна светлина, която проникна дори в мрака зад клепачите на Елин.

А тя продължаваше да диша, диша, диша.

- Знаеш колко бързо може де приключи всичко, Елин - каза Майев. Елин не отвори очи. - Кажи ми къде си скрила Ключовете на Уирда, положи кръвната клетва... Няма значение в какъв ред.

Елин отвори очи. Разпери окованите си ръце пред себе си.

И удостои Майев с вулгарен жест, по-мръсен и гнусен от всеки друг, който бе използвала досега.

Усмивката на Майев се стегна - едва забележимо.

- Каирн.

Преди да смогне да си поеме дъх, две груби ръце блъснаха раменете й. Натиснаха я надолу.

Този път не успя да потисне писъка си.

Този път пропадна в огнена яма от агония, чиито пламъци плъзнаха нагоре по краката й, по гръбнака й.

О, богове... о, богове...

Някъде отдалеч ръмженето на Фенрис проряза писъка й, а сетне Майев подхвърли напевно:

- Чудесно, Каирн.

Натискът върху раменете й изчезна.

Елин се приведе над коленете си. Пълни дробове - трябваше да напълни дробовете си с въздух.

Ала не можеше. Съумяваше да поеме единствено плитки, насечени глътки.

Погледът й се замъгли и кървавата локва около нея заплува пред очите й.

Понеси болката, надживей я...

- Тази сутрин шпионите ми ме зарадваха с интересна вест - провлачи небрежно Майев. - Че в момента твоя милост се подвизава в Терасен, където подготвя за война скромната си армийка. Ти, принц Роуан и двамата ми изпаднали в немилост воини. Заедно с обичайния ти антураж.

Елин не подозираше, че го е запазила толкова време.

Онова мъничко късче надежда, наивно и жалко. Късчето надежда, че той ще дойде за нея.

Все пак му бе казала да не идва. Да закриля Терасен. Уредила беше всичко необходимо да отбранява кралството й срещу набезите на Морат.

- Полезно е да си имаш хамелеонка, която да се представя за теб - продължи някак вглъбено Майев. - Но се чудя още колко ли ще удържи заблудата, щом кралицата няма как да изпепели легионите на Морат с невижданата си дарба. След колко ли време съюзниците, които си свикала, ще започнат да разпитват защо Носителката на огъня не гори.

Не лъжеше. Всички подробности, планът й с Лизандра... Щом Майев знаеше тях, значи, не лъжеше и за другото. Но дали пък просто не гадаеше? Да... да, но...

Роуан беше тръгнал с тях. Всички бяха заминали към Севера. И вече бяха в Терасен.

Малко успокоение. Малко успокоение, но...

Стъкълцата около нея лъщукаха сред озарената от лунна светлина мъгла, а кръвта й се стичаше на гъсти струйки край тях.

- Аз не желая да залича този свят, както си е наумил да стори Ераван - каза Майев, сякаш бяха просто приятелки, седнали на раздумка в някоя от по-изтънчените чайни на Рифтхолд. Ако изобщо бяха останали подобни след нападението на Железни зъби. -Ерилея си ми харесва такава, каквато е. Открай време.

Стъклата, кръвта, верандата и лунната светлина се размиваха пред погледа й.

- Водила съм много войни. Пращала съм свои воини да се бият в тях, да им слагат край. Знам колко са опустошителни. Между другото, стъклото под коленете ти е от една от тези войни. От стъклените планини в Юга. Някога бяха пясъчни дюни, но драконите ги превърнаха в стъкло с огнения си дъх по време на един древен, кървав сблъсък. - Тя изхъмка ведро. - Някои твърдят, че това било най-твърдото стъкло на света. Най-нечупливото. Реших, че с твоята огнедишаща дарба вероятно ще оцениш произхода му.

Майев изцъка с език и Каирн пак опря ръце в раменете й.

И натисна.

По-силно и по-силно. Богове, богове, богове... Никой бог нямаше да й се притече на помощ. Писъците й отекнаха между скалите и водата.

Сама. Беше напълно сама. Нямаше смисъл да моли белия вълк за помощ.

Жестоките ръце се отдръпнаха от раменете й.

С пареща в гърлото й жлъчка Елин наново се преви над коленете си.

Понеси болката; надживей я...

Майев просто продължи:

- Драконите не оцеляха в тази война. И повече никога не полетяха.

Устните й се извиха в самодоволна усмивка - явно тя беше отговорна за това.

Тя беше изловила и изтребила някои от другите носители на огъня.

Незнайно защо Елин изпита скръб по тези същества, изчезнали преди несметни векове. Същества, които повече никой нямаше да види. Превзе я невъобразима тъга. Но защо, при положение че собствената й кръв ридаеше в агония?

Майев се извърна към Конал, който все още бе в елфически облик до трона й, вперил гневен взор в брат си.

- Време е за вечеря.

Елин остана коленичила в парчетата стъкло, докато пренасяха храна и питиета. Докато Майев вечеряше със сирене и грозде, наблюдавайки я усмихнато.

Тялото й вече трепереше неудържимо, почти вкочанено от болка.

А съзнанието й потъваше надълбоко... и все по-надълбоко.

Нямаше значение дали Роуан ще дойде. Дали останалите са изпълнили желанието й да се борят за Терасен.

Тя щеше да го брани по свой собствен начин. Възможно най-дълго. Поне това дължеше на Терасен. И никога нямаше да изплати напълно дълга си.

Някъде отдалеч започнаха да ехтят думи, да се мержелеят спомени. Тя им позволи да я повлекат, да я изтръгнат от тялото й.

СеДеше До баща си на няколкото стъпала, спускащи се към откритата тренировъчна площадка в замъка.

Мястото приличаше по-скоро на храм, отколкото на бойна арена, ограДено с рухнали от прироДните стихии светли колони, вековни свиДетели на възхоДа на най-могъщите терасенски воини. Толкова късно през летния слеДобеД площаДката пустееше, обляна от златиста светлина.

Рое Галантиус прокара ръка по тъмния метал на кръглия си щит, белязан от отДавна погубени врагове.

- Някой Ден - поДхвана той, Докато ръката й прослеДяваше еДна от Дългите Драскотини по Древната повърхност - ще наслеДиш този щит. Както аз го наслеДих и прачичо ти преДи мен.

Още беше заДъхана от тренировката, приключила току-що. Само с него - както й беше обещал. ЕДин час, който отДеляше за нея веДнъж сеДмично.

Баща й опря щита в стъпалото поД тях и сблъсъкът на метал с камък отекна в обутите й със санДали стъпала. Тежеше почти колкото нея, а той го носеше с лекота, сякаш беше проДължение на ръката му.

-И ти - проДължи баща й, - като много Други велики жени и мъже от роДа ни, ще браниш с него кралството ни. - Тя вДигна очи към лицето му, красиво и небелязано от бръчки. Тържествено и кралско. - Това е твоята съДба, еДинственият ти Дълг. - Той стисна с еДна ръка ръба на щита, а с Другата потупа метала, за Да поДчертае Думите си. - Да закриляш нароДа си, Елин. Да го отбраняваш.

Тя кимна, макар и Да не разбираше за какво й говори. А баща й я целуна по челото, като че се наДяваше никога Да не й се наложи.

Каирн отново я натисна към стъклото.

Но не й беше останал глас да изкрещи.

- Започва да ми омръзва - каза Майев, забравила сребърния поднос с храна. Приведе се напред в трона, а совата зад нея разтръска криле. - Да не би да си въобразяваш, Елин Галантиус, че не съм готова да прибягна до нужните жертви, за да постигна целта си?

Елин не помнеше как се говори. И дума не беше продумала тук.

- Нека ти демонстрирам - изопна гръб Майев.

Очите на Фенрис просветнаха предупредително.

Майев махна с бялата си ръка на Конал, застинал до трона й. Където и бе останал, след като пренесе храна на кралицата си.

- Действай!

Той извади единия нож от колана си. И пристъпи към Фенрис.

Не.

Думата прокънтя студено в нея. Дори устните й я оформиха беззвучно, когато обтегна рязко веригите си, запращайки жилки течен огън по краката си.

Конал стори още една крачка.

Парчетата стъкло скърцаха и пращяха под нея. Не, не...

Конал спря над Фенрис с разтреперана ръка. Фенрис само му изръмжа.

Конал вдигна ножа във въздуха помежду им.

Елин не можеше да скочи на крака. Оковите и стъклото не й позволяваха. Не можеше да направи нищо, нищо...

Каирн я хвана за врата, впивайки безмилостно пръсти в плътта й, и пак я натисна към плувналите в кръв стъкла. Дрезгав, пресеклив писък излетя от устните й.

Фенрис. Едничката й връзка с живота, с тази реалност...

Острието на Конал проблесна. Беше им се притекъл на помощ в Мъглив рид. Опълчил се бе на Майев; може би щеше да го направи и сега, може би ненавистните му думи бяха просто заблуда...

Ножът полетя надолу.

Не към Фенрис.

А към собственото му сърце.

Фенрис опита да се спусне към него. Със зейнала в глух рев паст се мъчеше да скочи към брат си, който се строполи върху плочките на верандата. И под тялото му се разля локва кръв.

Сякаш уплашена, совата върху трона на Майев плесна веднъж с криле. Дълбокият смях на Каирн прокънтя покрай главата на Елин.

Наистина. Всичко това се случваше наистина. Нямаше друг начин.

Нещо студено и мазно се надигна в нея. Ръцете й се отпуснаха от двете страни на тялото й. Светлината напусна тъмните очи на Конал, чиято черна коса се разстилаше около главата му като огледален образ на изтичащата му кръв.

Фенрис трепереше. Вероятно и тя самата.

- Поквари нещо, което ми принадлежеше, Елин Галантиус - отсече Майев. - И сега трябва да бъде пречистено.

Фенрис скимтеше, все още мъчейки се да пропълзи до мъртвия си брат на земята. Елфите умееха да изцеляват телата си, може би сърцето на Конал щеше да се затвори...

Гърдите му се надигнаха от хриплива, повърхностна глътка въздух.

И не помръднаха повече.

Воят на Фенрис разсече нощта.

Каирн я пусна и Елин се стовари на длани и китки върху стъклата.

Остана така, почти просната върху острите парчета. Короната се килна от главата й и заподскача по пода, разпръсквайки драконско стъкло по пътя си. Сетне се търкулна в рязък завой по верандата. Чак до каменния парапет.

И падна в ехтящата, омразна река отдолу.

- Няма кой да ти помогне - гласът на Майев беше празен като черното пространство между звездите. - Никой няма да дойде за теб.

Пръстите на Елин се свиха сред парчетата древно стъкло.

- Помисли върху това. Помисли си за тази нощ, Елин. - Майев щракна с пръсти. -Пр иключихме.

Каирн сграбчи веригите й.

Краката й се подкосиха, по стъпалата й се отвориха нови рани. Тя почти не ги усети -почти не ги усети в морето от ярост и огън, закътано навътре, навътре в нея.

Ала когато Каирн я вдигна с безжалостно груби ръце, тя атакува.

Два удара.

С първия заби дълго парче стъкло от едната страна на шията му. Той залитна назад и изруга, пръскайки кръв от дълбоката рана.

Елин се завъртя на място сред резливите късове и хвърли парчето, озовало се в другата й ръка. Право към Майев.

Стъклената стрела я пропусна на косъм, одрасквайки светлата й буза, преди да издрънчи в каменната облегалка зад нея. Совата отгоре изпищя.

Варварски ръце я докопаха. Каирн крещеше като обезумял - Ах, ти малка кучко! - ала Елин не го чуваше. Защото по бузата на Майев шурна тънка струйка кръв.

Черна кръв. Тъмна като нощта.

Тъмна като очите, които кралицата впери в нея, вдигайки ръка към лицето си.

Краката на Елин омекнаха и тя не оказа съпротива, когато стражите я повлякоха назад.

Като примигна, кръвта стана червена. Мирисът й - металически като този на нейната собствена.

Оптична измама. Халюцинация, поредният сън...

Майев загледа аленото петно върху бледите си пръсти.

Ониксовочерен вятър връхлетя Елин, уви се около шията й. И я притисна толкова помитащо, че всичко изчезна.

9

Каирн я окова за олтара и я остави.

Фенрис се появи дълго след като тя се свести.

Кръвта й още течеше покрай парчетата стъкло, които Каирн беше сложил в краката й.

Този път не вълк влезе в каменната стая, а елф.

Стъпките на Фенрис й говореха достатъчно дори преди да съзре мъртвилото в очите му, бледността на златистата му кожа. Продължи да се взира в нищото даже след като спря пред олтара.

Лишена от всякакви думи, несигурна дали гърлото й изобщо би проработило, Елин мигна три пъти. Добре ли си?

Той й отвърна с две мигвания. Не.

По бузите му още личаха дири от солени сълзи.

Тя протегна разтреперан пръст към него и веригите й издрънчаха.

Фенрис пъхна безмълвно ръка в нейната.

Съжалявам, оформи Елин с устни, макар че Фенрис едва ли ги виждаше през цепката на желязната й маска.

Той стисна ръката й.

Сивият му жакет беше разкопчан отгоре и разкриваше малко от мускулестите му гърди. Сякаш не си бе направил труда да го закопчае в бързината да си тръгне.

Стомахът й се преобърна. Онова, което несъмнено го бе накарала да стори, докато тялото на мъртвия му брат близнак още лежеше на верандата...

- Не знаех, че ме е мразил толкова - програчи Фенрис.

Елин се вкопчи в ръката му.

Той притвори очи и пое треперлива глътка въздух.

- Майев ме пусна само колкото да извадя стъклото от краката ти. После... после трябва да се върна там.

Фенрис посочи с брадичка към стената, където обикновено седеше. Понечи да прегледа краката й, но тя пак го стисна за ръката и мигна два пъти. Не.

Искаше й се да остане в този свой облик още малко, да по-скърби като елф, не като вълк. И тя да послуша още мъничко приятелския му глас, да почувства приятелския допир...

Елин заплака.

Не съумя да се сдържи. Не и след като сълзите рукнаха. Мразеше ги, мразеше насечения си дъх, спазмите на тялото си, запращащи светкавици от болка надолу по краката и стъпалата й.

- Ще ги извадя - каза Фенрис, а тя нямаше сили да му обясни, че не плаче заради стъклата, заради плътта, разсечена до кост.

Той не идваше за нея. Не идваше да я спаси.

Трябваше да се радва за това. Да изпита облекчение. Да, отдъхна си за него. Но... но...

Фенрис извади пинсети от кутията с инструменти, оставена от Каирн.

- Ще побързам.

Елин прехапа устната си толкова здраво, че вероятно й пусна кръв, и извърна главата си настрани. Първото парче стъкло излезе от коляното й. Плътта и сухожилията около прободеното място се разкъсаха наново.

Обонянието й долавяше повече сол, отколкото кръв и тя осъзна, че Фенрис плаче. Мирисът на сълзите им изпълни миниатюрното помещение.

Никой от двама им не пророни и дума.

10

В света вече имаше само ледена кал, червена и черна кръв и студено небе, пронизвано от воплите на умиращите.

През последните месеци Лизандра бе научила, че войната не е подредено, добре организирано събитие. Състоеше се предимно от хаос и болка, а не от внушителни героични дуели. От смъртоносния замах на острите й нокти и кървави парчета плът между зъбите й; от грохотен сблъсък на очукани щитове и окървавени мечове. Всички брони светкавично се обливаха в червено и ако противниковите не бяха толкова тъмни, Лизандра не знаеше как би различавала приятел от враг.

Но удържаха фронта. Поне това беше добре.

Щит до щит, рамо до рамо в заснеженото поле, превърнало се в кална яма, посрещаха легиона, който Ераван беше изпратил в Елдрис.

Едион избра бойното поле, часа, стратегията. Другите настояваха да атакуват веднага, но той позволи на моратската армия да нахлуе достатъчно навътре в континента - точно там, където я искаше. Мястото бе не по-маловажно от числеността, поне така твърдеше той.

Не пред Лизандра, разбира се. В последно време не я удостояваше и с дума.

Сега обаче не беше моментът да мисли за това. Да страда.

Съюзниците и войниците им вярваха, че Елин Галантиус пътува към тях, което позволяваше на Лизандра да се придържа към облика си на призрачен леопард. Рен Алсбрук бе поръчал да изработят броня, покриваща гърдите, двете страни и хълбоците на звяра. Достатъчно лека, за да не й пречи, но и достатъчно корава да понесе трите удара, които не бе успяла да предотврати - стрела към ребрата и два смъртоносни замаха на вражески мечове.

Малки рани щипеха по тялото й. Кръв сплъстяваше козината по лапите й от клането на фронтовата линия и газенето по паднали мечове и строшени стрели.

Ала заедно с Гибелния легион посрещаха непоклатимо войската, изпратена срещу тях.

Едва петхилядна.

„Едва“ й се струваше неуместна дума, но Едион и другите пълководци бяха използвали именно нея.

Почти незначителна армия, като се имаше предвид пълната мощ на Морат, но достатъчно голяма да представлява заплаха.

За тях, помисли си Лизандра, спускайки се между двама воини от Гибелния легион, за да разкъса най-близкия валгски войник.

Беше вдигнал меча си, готов да удари воина пред себе си. С този ъгъл на главата дори не забеляза връхлитащата смърт, докато челюстите й не се сключиха около изложената му на показ шия.

След дългите часове в боя се бе превърнало в инстинкт да стиска със зъби, да разкъсва плътта като презрял плод.

Още преди войникът да падне на земята, Лизандра скочи към следващия, изплювайки гръкляна му в калта, оставяйки на легиона зад себе си да обезглави трупа му. Колко далечен й се струваше вече куртизанският живот в Рифтхолд. Но въпреки цялата смърт наоколо не можеше да каже, че й липсва.

Някъде отзад Едион раздаваше заповеди на левия фланг. Щом узнаха колко малобройна армия изпраща Ераван, позволиха на част от Гибелния легион да почине и попълниха редиците с войници на терасенските лордове и на принц Галан Ашривер и кралица Ансел от Пустошта - и двамата очакваха подкрепления.

Нямаше нужда да споделят, че разполагат с батальон от елфически войници, изпратени от принц Ендимион и принцеса Селен от рода на Белия трън, нито че Тихите асасини от Червената пустиня също бяха сред тях. Тази приятна изненада щеше да им послужи идеално в подходящия момент, заявил бе Едион на бързото военно съвещание, което проведоха след завръщането си в лагера. Останала без дъх, Лизандра, която бе пренесла без почивка трима им с Рен и Муртауг от Алсбрук до Оринт, почти не изслуша дискусията. Едион, от своя страна, естествено, надви.

Печелеше всички дебати благодарение на желязната си воля и твърдоглавието.

Лизандра не смееше да надникне назад, където той тъпчеше в калта рамо до рамо с хората си. Рен водеше десния фланг - този на Лизандра. Галан и Ансел бяха поели левия, в който се биеха Рави и Сол от Сурия.

Не смееше да погледне и чии мечове още се размахваха в далечината.

Щяха да броят мъртъвците след битката.

От враговете не оставаха мнозина. Най-много хиляда войници. Тези зад нея ги превъзхождаха значително по численост.

Ето защо Лизандра продължи да убива, макар че кръвта на враговете им имаше вкус на развалено вино.

***

Спечелиха битката, но Едион си даваше сметка, че победата срещу петхилядна армия навярно е мимолетен триумф в сравнение с цялото множество на Морат.

Бойната треска още не ги беше напуснала - затова и Едион се озова във военната си шатра час след погубването на последния Валг, приведен над покритата с карти маса заедно с Рен Алсбрук и Рави и Сол от Сурия.

Нямаше представа къде се е дянала Лизандра. Оцеляла беше, което му стигаше.

Още не бяха измили кръвта и калта, полепнали толкова плътно по шлемовете и бронята им, че проникваха дори под метала. Оръжията им лежаха захвърлени до входа на шатрата. Всичко трябваше да се изчисти. Но това можеше да почака.

- Вие какви загуби претърпяхте? - попита той Рави и Сол.

Двамата руси братя управляваха заедно Сурия, въпреки че Сол беше неин официален господар. За пръв път влизаха във война, макар и връстници на Едион, но се представиха добре. Войниците им също.

Адарлан беше екзекутирал баща им преди десетилетие, а майка им бе оцеляла във войните и адарланската окупация в резултат на хитростта си и на факта, че процъфтяващият й пристанищен град се оказваше прекалено ценен за имперската търговия, за да го опустошат.

Сол явно беше наследил нейната уравновесеност и находчивостта й.

Вироглавият, безразсъден Рави по-скоро приличаше на покойния им баща.

Но зад сините си като ледници очи и двамата хранеха неподозирана огнена омраза към Адарлан.

Сол, чието лице беше опръскано с кал, въздъхна през носа си. Аристократичен нос, отбелязвал си бе наум Едион още докато бяха деца. Лордът открай време беше повече учен, отколкото воин, но изглежда, че суровите години го бяха школували по отношение на доста съществени неща.

- Не много, слава на боговете! Най-много двеста воини.

През изтеклите седмици Едион се беше уверил, че кроткият му глас е просто заблуда. Навярно оръжие само по себе си, за да го възприемат околните като добродушен и слаб. За да прикрива острия си ум и още по-изострените си инстинкти.

- А твоят фланг? - обърна се Едион към Рен.

Рен прокара ръка през тъмната си коса, отронвайки люспи изсъхнала кал.

- Едва ли повече от сто и петдесет.

Едион кимна. Значително по-добре, отколкото бе очаквал. Удържали бяха фронта благодарение на воините от Гибелния легион, които бе разпръснал сред тях. Валгите се постараха да запазят редиците си, но щом се проля първата човешка кръв, ги обхвана бойна ярост и мълниеносно загубиха контрол независимо от крясъците на командирите си.

Бяха само обикновени валгски войници, без нито един принц сред тях. Едион обаче знаеше, че това не е повод за радост.

Знаеше, че петхилядната войска, която Ераван бе изпратил да нападне в засада корабите на Галан Ашривер край Илиум, а после да се отправи към Елдрис, бе просто част от тактиката му за изтощаване на противника. Войска без илкени, вещици и Копои на Уирда.

Въпреки това трудно ги изтребиха. Биеха се по-неуморно от повечето човеци.

Рави погледна картата.

- Да се оттеглим ли към Оринт? Или да тръгнем към границата?

- Дароу ни нареди да отидем в Оринт, ако оцелеем - измери го смръщено Сол, несъмнено защото във въпроса на брат му ясно си пролича накъде желае да поеме.

Дароу, твърде стар, за да се сражава, беше останал в резервния лагер на трийсетина километра преди техния. Следващата отбранителна линия, в случай че петхилядната войска някак успееше да потъпче една от най-могъщите армии на Терасен. Дароу със сигурност бе разбрал за победата им и вероятно се готвеше да замине за столицата.

Едион погледна Рен.

- Според теб дядо ти може ли да убеди Дароу и другите лордове да продължат на юг?

Сякаш съветът водеше войната. Пълен абсурд. Да защитава пред лордовете всяко свое решение, всеки избор на бойно поле. Да ги убеждава в правотата си.

Като че войските не се бяха събрали заради кралицата си, заради призива на Елин. Като че Гибелният легион би служил другиму.

Рен въздъхна към високия таван на шатрата. Просторно, необзаведено помещение. Не бяха разполагали нито с времето, нито със средствата да го превърнат в истинска военна шатра, задоволявайки се с креват, няколко мангала и голямата маса. И медна вана зад завесата в дъното. Веднага щом приключеше срещата, щеше да намери някого, който да му я напълни.

Ако Елин беше тук, щеше да му стопли водата за секунда. Гърдите му натежаха.

Ако Елин беше тук, с един огнен дъх щеше да изпепели петте хиляди вражески войници, които те се измъчиха да убиват днес.

Никой от лордовете около него не попита къде е кралицата. Защо я нямаше на бойното поле. Може би не смееха.

- Ако преместим армията на юг без разрешението на Дароу и другите лордове -подхвана Рен, - ще го нарекат държавна измяна.

- Държавна измяна, при положение че спасяваме проклетото кралство? - възмути се Рави.

- Дароу и другите се биха в предишната война - напомни Сол на брат си.

- И я загубиха - парира го Рави. - Тежко. - Той кимна към Едион. - Ти беше в Тералис. Видял си касапницата с очите си.

Господарите на Сурия не признаваха Дароу и другите лордове, предвождали терасенската войска в онази последна, обречена битка. Техните грешки бяха довели до смъртта на повечето членове на двора им, на приятелите им. Не ги интересуваше, че числеността на вражеската армия още в самото начало бе решила съдбата им.

- Трябва да се отправим на юг - продължи Рави. - Да струпаме силите си по границата и да не допускаме Морат толкова близо до Оринт.

- Така съюзниците ни от Юга няма да пътуват толкова много, за да се присъединят към нас - подкрепи го Рен.

- Галан Ашривер и Ансел от Пустошта ще отидат там, където ние им кажем. Елфите и асасините също - добави Рави. - Останалите войски на Ансел се придвижват на север. Може да ги пресрещнем. Може дори да им заповядаме да атакуват от запад, докато ние нападаме от север.

Логичен ход, който Едион вече беше премислил. Но първо се налагаше да убеди Дароу... Още на следващия ден щеше да замине за другия лагер с надеждата да го хване, преди да се е върнал в столицата. Сега трябваше да се погрижи за ранените.

Дароу обаче нямаше намерение да чака до сутринта.

- Генерал Ашривер - прозвуча мъжки глас отвън, млад и спокоен.

Едион изсумтя в отговор и, естествено, не Дароу влезе в шатрата, а висок, тъмнокос, сивоок мъж. Без броня, макар че под оплисканите му в кал черни дрехи личеше мускулесто тяло на боец. Той прекоси помещението с напета походка, поклони се и връчи на Едион писмо.

Отгоре с почерка на Дароу беше написано името му.

- Лорд Дароу ви призовава да тръгнете с него утре - обяви вестоносецът, посочвайки с брадичка към запечатаното писмо. - Заедно с армията.

- Какъв е смисълът от писмо - промърмори Рави, - щом му казваш какво пише вътре? Вестоносецът му се усмихна.

- И аз попитах същото, милорд.

- Тогава се учудвам, че още работиш за него - рече Едион.

- Не работя за него - поправи го вестоносецът. - Просто... му съдействам.

Едион отвори писмото, което наистина съдържаше заповедта на Дароу.

- Трябва да си летял, за да стигнеш дотук толкова бързо - каза той на вестоносеца. -Написано е преди битката тази сутрин.

Младият мъж се подсмихна.

- Получих две писма. Едното трябваше да ви предам в случай на победа, другото - в случай на загуба.

Доста дързък отговор. Едион се учудваше, че толкова самонадеян младеж би служил на Дароу.

- Как се казваш?

- Нокс Оуен. - Вестоносецът се поклони дълбоко. - От Перант.

- Чувал съм за теб - обади се Рен, оглеждайки мъжа сякаш с нови очи. - Крадец си.

- Бивш крадец - намигна му Нокс. - Настоящ бунтовник и най-доверен вестоносец на лорд Дароу.

Един опитен крадец, способен да се промъква незабелязано навсякъде, наистина би се справял добре като вестоносец.

Едион обаче не се интересуваше на какво беше способен.

- Предполагам, че нямаш намерение да се връщаш тази вечер. - Мъжът поклати глава. Едион въздъхна. - Съзнава ли Дароу, че хората ми са капнали от умора и победата далеч не беше лека?

- О, разбира се - потвърди Нокс и вирна тъмни вежди с типичния си смътен сарказъм.

- Тогава му кажи той да дойде при нас - намеси се Рави, - вместо да ни принуждава да разкарваме цяла армия до него.

- Срещата е просто оправдание - обади се тихо Сол. Едион кимна. Рави сбърчи неразбиращо вежди и по-големият му брат поясни: - Иска да се увери, че няма да...

Не довърши изречението си, осъзнал, че крадецът го слушаше. Нокс на свой ред се усмихна, сякаш въпреки това бе схванал идеята му.

Дароу искаше да се увери, че няма да поведат армията си на юг. Със заповедта си да тръгнат към него още на следващия ден ги възпираше, преди да са поели в друга посока.

Рави изсумтя, най-сетне проумял какво се опитваше да каже брат му.

Едион и Рен се спогледаха. Лорд Алсбрук се намръщи, но кимна.

- Нощувай до огъня, край който те приемат, Нокс Оуен - каза Едион на вестоносеца. - Заминаваме призори.

***

Едион тръгна да търси Килиан, за да му предаде заповедта.

Палатките представляваха лабиринт от изтощени войници, озвучен от стоновете на ранените.

Спираше тук-там да поздравява мъжете, да потупа някого по рамото, да предложи утешителна дума на друг. Някои щяха да преживеят нощта. Мнозина нямаше.

Спираше и при чужди огньове. Да поздрави войници от Терасен, Пустошта и Вендлин за храбрия бой. На няколко места дори поседна да сподели пивото и храната им.

Рое го беше научил как да се държи с хората си така, че да искат да го следват, да умрат за него. И по-важното - да ги възприема като хора, като човеци със семейства и приятели, които рискуваха не по-малко от него в боя. Въпреки жестоката умора не му тежеше да им благодари за куража, за мечовете.

Но отнемаше време. Докато стигне до палатката на Килиан, слънцето вече бе залязло и калният лагер тънеше в дълбоки сенки сред огньовете.

Елган, един от капитаните на Гибелния легион, го тупна по рамото, като минаваше покрай него. На обраслото му в прошарена брада лице бе изписана мрачна усмивка.

- Не лош първи ден, кутре - каза с дълбок глас Елган.

Наричаше го така още от първите му дни в редиците на легиона и беше един от мъжете тук, които се отнасяха към него не като към принца, загубил кралството, а като воин, посветил се на отбраната му. Голяма част от бойното си обучение дължеше именно на Елган. Както и живота си, като се имаше предвид колко пъти мъдростта и светкавичният меч на по-възрастния мъж го бяха спасявали.

Едион се усмихна на застаряващия капитан.

- Сражава се добре за дядка.

Дъщеря му беше родила момче миналата зима.

Елган изръмжа:

- Ще ми се да видя дали ти ще въртиш меча така, като ме настигнеш, момко.

Сетне се отправи към лагерния огън, около който се бяха събрали още шепа по-възрастни командири и капитани. Щом забелязаха, че Едион ги гледа, вдигнаха чаши за поздрав.

Едион просто кимна и продължи.

- Едион.

Щеше да познае този глас дори да беше сляп.

Лизандра изникна иззад една палатка с чисто лице, макар че дрехите й бяха окаляни.

Той спря. Чак сега усещаше тежестта на мръсотията и кръвта по себе си.

- Какво?

Тя не обърна внимание на тона му.

- Мога да отлетя до Дароу още тази вечер. Да му предам посланието ти.

- Иска да придвижим армията обратно към него, а после към Оринт - обясни Едион и понечи да продължи към палатката на Килиан. - Незабавно.

Лизандра препречи пътя му.

- Мога до отида при него и да му кажа, че армията се нуждае от почивка.

- Това опит да си върнеш благоволението ми ли е?

Беше твърде уморен да говори със заобикалки.

Смарагдовите й очи изстинаха като зимната нощ.

- Не давам пукната пара за благоволението ти. Интересува ме само това, че е глупаво някой да изтощава допълнително армията с прищевките си.

- Откъде знаеш какво сме си говорили в шатрата ми?

Досети се за отговора още докато изричаше въпроса. Присъствала беше в облика на някоя дребна, незабележима твар. Именно затова множество кралства и дворове изтребваха хамелеоните. Бяха неповторими шпиони и асасини.

Тя скръсти ръце.

- Ако не искаш да присъствам на военните ти съвещания, просто кажи.

Едион огледа лицето й, скованата й стойка. Умората й тегнеше като камък, златистата й кожа бледнееше, а очите й изглеждаха измъчени. Нямаше представа къде е отседнала в лагера.

Дали изобщо разполагаше с палатка.

За миг го прониза чувство на вина.

- Кога ще се завърне кралицата ни?

Тя стисна устни.

- Тази вечер, ако сметнеш за разумно.

- Пропуснала е битката и идва единствено да събере лаврите за славната победа? Едва ли на войниците ще им хареса.

- Тогава просто кажи къде и кога.

- И ще ми се подчиниш сляпо, както се подчиняваше на кралицата ни?

- Не се подчинявам на мъже - изръмжа тя. - Ала и не съм толкова глупава да си въобразявам, че знам повече за армиите и войниците от теб. И гордостта ми не е лесно ранима.

Едион пристъпи напред.

- А моята е, така ли?

- Направих каквото трябваше заради нея, заради кралството ни. Погледни войниците, твоите войници; погледни колко съюзници събрахме и ми кажи, че ако знаеха истината, пак щяха да се бият за нас.

- Гибелният легион се би дори когато я смятахме за мъртва. И този път нямаше да е различно.

- Може да е заради съюзниците ни. Заради народа на Терасен. - Тя не отстъпи нито за секунда. - Но щом искаш, наказвай ме до края на живота си. Хиляда години, ако се Обезсмъртиш.

Гавриел му беше баща, така че имаше известна вероятност. Не му се разсъждаваше по въпроса. Общуваше с елфическите лордове и войниците им само колкото се налагаше. А и те не търсеха контакт с него. Но поне не му се присмиваха за полуелфическия произход; като че ли изобщо не ги вълнуваше каква кръв тече във вените му, ако успяваше да ги задържи живи.

- И бездруго имаме достатъчно врагове - продължи Лизандра. - Но ако държиш да ме превърнеш в един от своите, добре. Не съжалявам за постъпката си и никога няма да съжалявам.

- Хубаво.

Друго не му хрумна да каже.

Тя впи проницателен поглед в него. Сякаш претегляше мъжа, криещ се зад бронята.

- Беше истинско, Едион - заяви накрая. - Всичко. Не ме е грижа дали ми вярваш. Но за мен беше истинско.

Нямаше сили да я слуша.

- Имам среща - излъга той и я заобиколи. - Пропълзи някъде другаде.

В очите й просветна болка, но тя бързо я скри. Съвестта веднага го жегна.

Въпреки това се насочи към палатката на Килиан. Лизандра не го последва.

***

Чувстваше се като кръгла глупачка.

Кръгла глупачка, задето изобщо си беше отворила устата и сега нещо рухваше лека-полека в гърдите й.

Останала й беше достатъчно гордост, за да не му се моли. Да не се чуди дали влиза в палатката на Килиан за среща, или за да си напомни за щедростта на живота след толкова много убийства днес. Да не дава воля на паренето в дъното на очите си.

Вместо това се отправи към удобната палатка, която Сол от Сурия й беше осигурил до своята. Мил, остроумен мъж, който не проявяваше никакъв интерес към жени. Рави, по-малкият брат, я оглеждаше като всички други мъже. Все пак спазваше почтително разстояние и говореше с нея, а не с гърдите й, ето защо харесваше и него. Нямаше против да спи в тяхната част на лагера.

Дори го възприемаше като чест. Някога влизаше в леглата на лордовете и изпълняваше всяко тяхно желание с усмивка, а сега се биеше рамо до рамо с тях. И самата тя имаше благородническа титла, призната от лордовете на Сурия и Алсбрук, макар и Дароу да плюеше на нея.

Мисълта вероятно би я изпълнила с радост, ако битката не я бе изцедила толкова, че пътят до палатката й се струваше безкраен. Ако принцът генерал не беше сломил така духа й.

Всяка стъпка изискваше нечовешки усилия, а калта засмукваше ботушите й.

Свърна по някаква пътека между палатките. Тук вече не се развяваха смарагдовозелените знамена с бял елен на Гибелния легион, а тюркоазените с две сребристи риби на Сурия. До нейната палатка, до леглото й имаше едва петнайсетина метра. Войниците знаеха коя е, какво представлява. Никой от тях, посмееше ли да задържи очи върху нея, не й подвикваше, както правеха мъжете от Рифтхолд.

Лизандра се довлече до палатката си и с уморена въздишка мина през крилата на входа й, устремявайки се директно към леглото.

Студен, празен сън я надви още преди да смогне да събуе ботушите си.

11

- Сигурни ли сте? - попита Каол с разтуптяно сърце и опря ръка на бюрото в общата им каюта с Ирен, посочвайки с другата си ръка картата, която Несрин и Сартак бяха разтворили пред тях.

- Войниците, които разпитахме, бяха тръгнали към сборния пункт - обясни Сартак от отсрещната страна на бюрото, още облечен в рукинските си кожени дрехи за летене. - Бяха толкова изостанали от другите, че им бяха необходими насоки.

Каол потри челюст.

- Разбрахте ли приблизителната бройка на армията?

- Десет хиляди - отговори Несрин, облегната на близката стена. - Но няма следа от легиони на Железни зъби. Само пехотинци и около хиляда кавалеристи.

- Поне доколкото сте видели от въздуха - обади се принцеса Хасар, усуквайки крайчеца на дългата си тъмна плитка. - Кой знае какво се укрива сред редиците им...

Колко валгски демони - беше онова, което не доизказа принцесата. От всички деца на хагана Хасар бе приела най-лично обсебването на принцеса Дува и убийството на сестра им Тумелун. Присъединила се бе към армадата им, за да отмъсти и за двете си сестри, както и за да стори всичко по силите си подобни трагедии да не се разиграват повече. Ако тази война не беше толкова отчаяна, Каол бе склонен да плати солидна сума, за да види как Хасар разкъсва валгски кожи.

- Войниците не разкриха такава информация - призна Сартак. - Само дестинацията си.

Ирен преплете пръсти с тези на Каол и ги стисна. Не съзнаваше колко студена и разтреперана е ръката му, докато топлината на съпругата му не се просмука в нея.

Защото целта на вражеската армия, стичаща се на север... Аниел.

- Баща ти не се е преклонил пред Морат - продължи вглъбено Хасар, отмятайки дебелата си плитка през рамото на бродирания си небесносин жакет. - Явно това не се е понравило на Ераван, щом изпраща такава армия да го стъпче.

Каол преглътна сухо.

- Но Ераван вече опустоши Рифтхолд. - Той посочи столицата на океанския бряг и провлачи пръст по Ейвъри към вътрешността на континента. - Завладял е повечето земи по течението на реката. Защо не изпрати вещиците? Защо не тръгне с кораби по Ейвъри? Защо му е да придвижва цяла армия чак до брега, а сетне обратно?

- За да разчисти пътя на другите - пророни Ирен през стиснати устни. - За да сее още страх.

Каол въздъхна.

- В Терасен. Ераван иска да покаже на Терасен какво се задава, че не бърза за никъде и може да праща унищожителните си войски по произволни парчета земя.

- Аниел има ли армия? - поинтересува се Сартак с нетрепващ тъмен поглед.

Каол се изправи и сви ръка в юмрук, сякаш така можеше да удържи ужаса, разстилащ се в стомаха му. Налагаше се да побързат.

- Не и такава, способна да се справи с десет хиляди войници. Крепостта може и да устои на обсадата, но само известно време, пък и няма да побере всички жители на града.

Единствено приближените на баща му.

Спусна се мълчание и Каол знаеше, че всички чакат той да проговори, да зададе въпроса. Презираше всяка дума, която излизаше от устата му.

- Струва ли си да вдигнем войската и да се притечем на помощ на Аниел?

Защото беше прекалено рисковано да плават по Ейвъри, на чието устие се намираше Рифтхолд. Трябваше да намерят място, където да акостират, и да продължат по суша. През равнините, река Акантус, Оуквалд и чак до подножието на Белия зъб. Дни езда - а само боговете знаеха колко време щеше да отнеме на цяла пешеходна армия.

- Възможно е Аниел да го няма вече, докато стигнем дотам - каза Хасар с повече състрадание, отколкото обикновено си правеше труда да влага. Достатъчно, че Каол да възпре молбата си да тръгнат веДнага. - Ако южната половина на Адарлан е неспасяема, може да акостираме край Меах. - Тя посочи града в северната част на кралството. - Да се придвижваме в близост до границата и да ги пресрещнем.

- Или да се отправим директно към Терасен и да стигнем по Флорин до прага на Оринт - предложи умислено Сартак.

- Не знаем какво ще ни чака и на двете места - обади се тихо Несрин и спокойният й глас изпълни помещението. В някои отношения беше съвсем различна жена от онази, която бе тръгнала с него към Южния континент. - Меах може да е превзет, а и Терасен може да е под обсада. Ще загубим ценни дни, ако пратим разузнавачи на север. Ако изобщо се върнат.

Каол вдиша дълбоко, мъчейки се да укроти сърцето си. Нямаше никаква представа къде се намира Дориан, дали е заминал с Елин към Терасен. Войниците, които Несрин и Сартак бяха разпитвали, също не знаеха. Какво ли бе решил приятелят му? Почти чуваше как Дориан го скастря, задето изобщо се двоумеше, как му заповядва да спре да се чуди накъде би тръгнал и да потегля към Аниел.

- Аниел е близо до Ферианската падина - каза Хасар, - която също е в ръцете на Морат и служи за аванпост на Железни зъби и уивърните им. Отведем ли силите си толкова навътре в континента, може не само да се сблъскаме с вражеската армия, настъпваща към Аниел, но и цял отряд вещици да ни атакуват в гръб. - Тя срещна погледа на Каол с лице, непоклатимо като думите й. - Можем ли да очакваме някаква изгода от спасяването на града?

- Това е неговият дом - каза Ирен с приглушен, но не и колеблив глас. Не свеждаше брадичка дори в присъствието на благородници. - Според мен не се нуждаем от друго доказателство, за да го защитим.

Каол стисна ръката й в знак на безмълвна благодарност. Дориан би казал същото.

Сартак наново прегледа картата.

- Ейвъри се разделя в близост до Аниел - промълви, плъзвайки пръст по реката. -Единият ръкав се отклонява на юг към Сребърното езеро и Аниел, а другият - на север, покрай Ферианската падина и планината Рун и стига почти до границата на Терасен.

- И сама мога да разчитам карти, братко - изръмжа му Хасар.

Сартак не я удостои с внимание, а вдигна очи към Каол. Нова искра озаряваше кротките им дълбини.

- Можем да стигнем до Аниел, без да доближаваме Ейвъри. По суша. А когато обезопасим града, тръгваме на север покрай реката.

Несрин се отблъсна от стената и застана до принца.

- През Ферианската падина? Така ще се натъкнем на вещиците.

Сартак й се усмихна половинчато.

- Тогава е добре, че си имаме руки.

Хасар се приведе над картата.

- Ако си проправим път през Ферианската падина, има шанс да стигнем чак до Терасен по суша. - Тя поклати глава. - Но тогава пък... какво ще правим с армадата?

- Тя ще изчака флотата на Кашин - каза Сартак. - Взимаме пехотинците, дарганската кавалерия и руките, а те остават да чакат другата част от армията, за да я изпратят насам.

Надежда стопли гърдите на Каол.

- Добре, но да не забравяме, че сме на една седмица път зад вражеската армия -напомни им Несрин.

Наистина - нямаше начин да ги настигнат навреме. А подобно забавяне можеше да коства безброй животи.

- Трябва да предупредим Аниел - каза Каол. - Да им осигурим време за подготовка.

Сартак кимна.

- По въздух мога да съм там до няколко дни.

- Не - отсече Каол и Ирен вирна въпросително вежда. - Ако ми дадеш един рук с ездача му, ще ида лично. Ти остани и подготви рукините за полет. По възможност още утре. Най-много до два дни. - Той посочи Хасар. - Акостирай и поведи войските по суша. И то колкото се може по-скоро.

Ирен го стрелна тревожно, проумяла какво и кой щеше да го посрещне в Аниел. Завръщане, каквото никога не си бе представял, не и при такива обстоятелства.

- Идвам с теб - заяви жена му.

Той отново стисна ръката й, сякаш за да й каже: „Изобщо не ме изненадваш“.

Ирен стисна неговата в отговор.

Сартак и Хасар кимнаха, а Несрин отвори уста да възрази, но накрая кимна на свой ред.

Щяха да тръгнат вечерта под прикритието на мрака. По-късно щеше да търси Дориан. Ирен прехапа устна, несъмнено обмисляйки какво трябваше да вземат, какво щеше да обясни на другите лечителки.

Каол се молеше да са достатъчно бързи, както и да прецени какво да каже на баща си след потъпканата клетва, след всичко, случило се помежду им. И още по-важно - какво да каже на майка си и на не толкова малкия си брат, които бе зарязал, избирайки Дориан пред собствената си кръв.

Дал беше на Ирен титлата, полагаща й се при брака с него: лейди Уестфол.

Чудеше се дали ще понесе да го наричат лорд. Ако изобщо имаше значение, като се имаше предвид какво пъплеше към града на брега на Сребърното езеро.

Със сигурност не и ако не стигнеха навреме.

Сартак хвана дръжката на меча си.

- Отбранявай града възможно най-дълго, лорд Уестфол. Рукините ще пристигнат ден-два след теб, а пехотинците седмица след тях.

Каол стисна ръката на Сартак, после и тази на Хасар.

- Благодаря ви!

Устата на принцесата се изви в едва доловима усмивка.

- Ще ни благодариш, ако спасим града ти.

12

Всичко. Дала беше всичко за това и се радваше.

Елин лежеше в мрака. Железният капак над нея приличаше на беззвездна нощ.

Беше се събудила тук. Затворена от... дълго време.

Толкова дълго, че дори освободи пикочния си мехур. Не я интересуваше.

Може би всичко е било напразно. Обещаната кралица.

Обещана, за да умре, да изплати с живота си дълга на една древна принцеса. Да спаси света.

Нямаше да успее. Щеше да се провали, дори да надживееше Майев.

Да надживееше онова, което й се мярна под кожата на кралицата. Ако не си въобразяваше.

Борбата срещу Ераван беше безнадеждна. Но и срещу Майев...

Неми сълзи потекоха под маската й.

Нямаше значение. И бездруго не виждаше как ще се измъкне от това място. От тази проклета кутия.

Повече никога нямаше да почувства меката топлина на слънцето по косата си, морския бриз по бузите си.

Не можеше да спре сълзите си - безкрайни и неумолими. Сякаш някой бент се бе скъсал в нея, зървайки кръвта по лицето на Майев.

Не я беше грижа, че Каирн може да види сълзите й, да ги надуши.

Нека я изтезава, докато от нея не останеха единствено кървави парчета плът по пода. Нека го прави отново и отново.

Тя нямаше да се съпротивлява. Вече не намираше сили.

Вратата се отвори и затвори със стон. Бавни стъпки наближиха ковчега й.

После на капака му се похлопа.

- Иска ли ти се да прекараш още няколко дни вътре?

Искаше й се само да се свие на мъничко кълбо в черния мрак наоколо.

Каирн нареди на Фенрис да се облекчи в коридора и да се върне. След това стаята потъна в тишина.

След малко от железния капак се разнесе леко стържене. Като че Каирн плъзгаше върха на ножа си по него.

- Обмислях как да ти се отблагодаря, като те пусна.

Елин постави преграда между себе си и думите му. Просто продължи да се взира в тъмнината.

Чувстваше се толкова уморена. Толкова уморена.

Ала на драго сърце го правеше за Терасен. Всичко това. За Терасен си струваше да плати цената.

Опита да помогне. Опита, но се провали.

А сега беше толкова уморена.

Огнено сърце.

Шепотът се понесе из вечната нощ като искрица светлина.

Огнено сърце.

Топъл, любящ женски глас. Гласът на майка й.

Елин извърна лице. Дори това движение я измъчи.

Огнено сърце, защо плачеш?

Елин не можеше да отговори.

Огнено сърце.

Думи като нежна милувка по бузата й.

Огнено сърце, защо плачеш?

Някъде отдалеч, някак вътре в себе си Елин прошепна на този лъч от паметта си: Защото се изгубих. И не знам пътя.

Каирн не спираше да говори. Да драска с ножа си по капака на ковчега.

Елин обаче не го чуваше, защото до нея лежеше жена. Огледало - или отражение на лицето й след няколко години. Ако оцелееше толкова.

Време назаем. Всеки миг беше назаем.

Евалин Ашривер погали с топли пръсти бузата й. През маската.

И ето че Елин можеше да се закълне, че ги усети върху кожата си.

Толкова си смела - каза майка й. - Толкова си смела от толкова много време насам.

Елин не смогна да удържи тихичкия вопъл, който се изниза от гърлото й.

Но трябва да си смела още малко, мило мое Огнено сърце.

Тя се притисна към допира на майка си.

Трябва да си смела още малко и не забравяй...

Майка й сложи призрачна ръка върху сърцето й.

Силата тук е най-важна. Където и да си, колкото и далеч, това тук ще те отведе у дома.

Елин съумя да плъзне ръка към гърдите си, да покрие пръстите на майка си с нея. Само тънък плат и желязо отвърнаха на допира й.

Ала Евалин Ашривер не откъсна очи от дъщеря си. Обичта в тях се превърна в нещо твърдо и лъскаво като нова стомана. Силата тук е най-важна, Елин.

Елин впи пръсти в гърдите си и пророни без глас: Силата тук.

Евалин кимна.

Злобните заплахи на Каирн ехтяха в ковчега й, ножът му продължаваше да стърже по желязото.

Изражението на Евалин не трепна. Ти си ми дъщеря. Рожба на два могъщи рода. Тази сила тече във вените ти. В теб.

Лицето й се озари от свирепата мощ на всички жени от тяхната кръв, назад във времето чак до елфическата кралица, чиито очи бяха наследили и двете.

Не се предавай.

Сетне се изпари като роса под утринното слънце.

Но думите й останаха да витаят в тясното пространство.

Разцъфнаха в Елин, ярки като пламтящ въглен.

Не се предавай.

Каирн стържеше с ножа по желязото точно над главата й.

- Като те извадя този път, кучко, ще...

Елин блъсна с ръка капака.

Каирн замлъкна.

Тя отново заби юмрук в желязото. И отново.

Не се предавай.

И отново.

Не се предавай.

И отново. И отново.

Докато животът не се върна в нея, докато кръвта й не закапа по лицето й, отмивайки сълзите, докато ударите й не се преобразиха в тътен на бойни барабани.

Не се преДавай.

Не се преДавай.

Не се предавай.

Огънят се надигаше у нея, буен и грохотен, и тя му се отдаде изцяло. Някъде отвън, недалеч, изпращя дърво. Сякаш някой се блъсна в нещо. После се чуха крясъци.

Елин удряше с юмрук желязото и бойната песен в нея се извисяваше, надигаше се като могъща вълна, полетяла към брега.

- Донесете глориелата!

Думите му не значеха нищо. Той самият беше нищо. Винаги щеше да е едно нищо.

Елин не спираше да сипе удари по капака. Не спираше, а огнената й, мрачна песен лумтеше в нея, извираше от нея, изливаше се в света.

Не се преДавай.

Нещо изсъска, изпращя наблизо и през пролуките под капака проникна пушек.

Елин продължи да блъска. Продължи, докато пушекът не я задави, докато сладкият му аромат не я повлече надалеч.

А щом се свести, окована на олтара, съзря какво бе причинила на железния ковчег.

Капакът беше изметнат. Огромна издатина опъваше желязото до тънък метален лист.

Толкова тънък, че изглеждаше на косъм да се пробие.

***

Застанал на един тъмен хълм с изглед към едно спящо кралство, Роуан замръзна.

Спътниците му вече слизаха по сухия склон, водейки конете към безводните равнини отдолу и границата на Акадия.

Роуан пусна поводите на жребеца си.

Въобразяваше си, нямаше друг начин.

Плъзна поглед по звездното небе, към спящите земи отдолу, към Господаря на Севера отгоре.

Връхлетя го само след миг. Изригна край него и затътна.

Отново, и отново, и отново, сякаш чук блъскаше наковалня.

Другите се завъртяха към него.

Яростната, огнена песен отекваше все по-близо. През него.

По свещената връзка. Право в душата му.

Рев на гняв и непреклонност.

Лоркан програчи от склона:

- Роуан!

Невъзможно беше, съвършено невъзможно, но някак...

- От север - каза Гавриел, обръщайки червеникавокафявия си кон. - Тътенът дойде от север.

От Доранел.

Фар в нощта. Сила, струяща през света, каквато бе усетил в Залива на Черепа.

Изпълваше го със звук, огън и светлина. Като че крещеше отново, и отново: Жива съм, жива съм, жива съм.

Сетне настъпи тишина. Нещо прекъсна песента.

Угаси я.

Той не желаеше да мисли какво. Връзката още съществуваше. Обтегната почти до скъсване, но съществуваше.

Затова изпрати по нея думите със същата надежда, ярост и непоколебима любов, каквато бе доловил в песента. Ще те намеря.

Не получи отговор. Мракът продължаваше да трепти, а Господаря на Севера - да блещука над него, сочейки на север. Към нея.

Спътниците му чакаха заповеди.

Той отвори уста да ги изрече, но спря. Замисли се.

- Трябва да привлечем Майев, да я отстраним от Елин. - Гласът му прокънтя над сънливото жужене на насекоми в тревата. - Само колкото да проникнем в Доранел.

Защото дори тримата заедно можеше да не успеят да се преборят с Майев.

- Ако разбере, че вървим към нея - предупреди Лоркан, - просто ще скрие Елин другаде, няма да ни пресрещне. Не е толкова глупава.

Роуан надникна към Елида. Господарката на Перант го наблюдаваше с изцъклени очи.

- Знам - каза той, докато планът се зараждаше в главата му, студен и безпощаден като силата във вените му. - Затова ще привлечем Майев с друга стръв.

13

Паякът не ги беше излъгал.

Укрити сред заледените скали на един зъбер, Манон и Тринайсетте не изпускаха от поглед тесния планински проход.

В който Сенките още преди час бяха потвърдили, че се разполага лагерът на вещиците с червени пелерини.

Манон надзърна през рамо. Дориан почти се сливаше със снега, а паякът стоеше до него в човешки облик.

Бездънните очи на съществото срещнаха нейните и светнаха триумфално.

Хубаво. Щеше да остави жива Сирен, или както там се наричаше. Докъдето и да ги доведеше това. Ужасите обаче, които паякът твърдеше, че се случват в Морат...

Но по-късно щеше да размишлява върху това.

Манон огледа смрачаващото се синьо небе. Никоя от Тринайсетте не я разпитва, когато часове по-рано отлетя от лагера им с Абраксос. Не я разпитваха и къде е ходила, докато те надзираваха стана на древните си врагове.

- Преброихме седемдесет и пет - прошепна Астерин, впила очи в оживения лагер. -Какво правят тук, по дяволите?

Манон не знаеше. Сенките не бяха успели да разберат.

Малките лагерни огньове бяха обградени с палатки и през няколко минути тъмни фигури отлитаха и пристигаха на метли. Сърцето блъскаше бясно в гърдите й.

Крочанките. Другата половина от потеклото й.

- Чакаме нареждане - подкани я деликатно Сорел.

Манон си пое дъх, призовавайки заснежения вятър да охлажда страстите й на предстоящата среща. А и след това.

- Без нокти и зъби! - нареди тя на Тринайсетте. После пак надникна през рамо към краля и паяка. - Можеш да останеш тук, ако искаш.

Дориан й се усмихна лениво.

- И да пропусна забавата? - Но тя долови блясъка в очите му, онова, което само той можеше да разбере: че не й предстои да се озове лице в лице просто с един стар враг, а вероятно с новия си народ. Дориан кимна леко. - Тръгваме заедно.

Манон също кимна и се изправи. Тринайсетте се надигнаха с нея.

Едва след броени минути отдолу проехтяха предупредителни викове.

Манон държеше ръцете си във въздуха, когато Абраксос кацна в края на крочанския лагер, следван от Тринайсетте на техните уивърни. Веста пренасяше на своя Дориан и паяка.

Копия, стрели и мечове се насочиха към тях със смъртоносна точност.

Тъмнокоса вещица с тънък меч в ръка прекоси фронтовата линия, вторачила поглед в Манон.

Крочанките. Нейният народ.

Сега - сега беше мигът, в който трябваше да произнесе речта си. Да освободи думите, оковани в нея.

Астерин надзърна към нея с безмълвен призив.

Ала устните на Манон не помръднаха.

Тъмнокосата вещица не откъсваше кафявите си очи от нея. Над едното й рамо стърчеше лъснат дървен жезъл. Не, не жезъл - дръжка на метла. Зад развяната й от вятъра червена пелерина проблясваха пристегнати със злато клечки.

Ясно - вещица с висок ранг, щом носеше подобна метла. Повечето крочанки използваха обикновени метални пръстени, а най-бедните - коноп.

- Интересни заместители сте намерили на метлите от желязно дърво - отбеляза крочанката. Останалите ги гледаха със същите каменни изражения като на Тринайсетте. Вещицата надникна към Дориан, яхнал уивърна на Веста, навярно наблюдаващ всичко с типичната си проницателност. - И компанията ви е интересна. -Устата й се изви леко. - Да не би толкова да сте закъсали, Черноклюна, че да прибягвате до споделяне?

Астерин изръмжа.

Крочанката я бе разпознала - или поне знаеше от кой клан са. Тя подуши въздуха към паяка хамелеон и присви очи.

- О, да, любопитна компания.

- Идваме с мир - заяви накрая Манон.

Вещицата изсумтя.

- Без заплахи от Белия демон?

Ясно, знаеше кои са. Коя е Манон.

- Или слуховете са верни? Че си се разделила с баба си? - Крочанката я измери дръзко от глава до пети. Манон обикновено не позволяваше такива волности на враговете си. - Но според слуховете тя те била изкормила, а ето че стоиш пред нас. В цветущо здраве и отново по петите ни. Може би и слуховете за отцепничеството ти не са верни.

- Вече няма нищо общо с баба си. - Дориан слезе от уивърна на Веста и тръгна към Абраксос. Крочанките се напрегнаха осезаемо, но никоя не го нападна. - Преди няколко месеца я извадих от морето почти мъртва. Видях парчетата желязо, които приятелите ми намериха в корема й.

Крочанката вирна тъмните си вежди, насочвайки наново вниманието си към красивия, учтив мъж. Вероятно доловила силата, която излъчваше - и присъствието на ключовете в джоба му.

- А ти кой си?

Дориан дари вещицата с типичната си очарователна усмивка и изпълни театрален поклон.

- Дориан Хавилиард на вашите услуги!

- Кралят - прошепна една от крочанките, обградили уивърните.

Дориан й намигна.

- Да, и така ми викат.

Главатарката на вещерското сестринство задържа погледа си върху него, а сетне го насочи към Манон. И към паяка.

- Май има и друго за обясняване.

Манон усещаше как я досърбява ръката да се пресегне към Ветросеч, окачен на гърба й.

Дориан обаче каза:

- Издирваме ви от два месеца. - Крочанките пак се напрегнаха. - Не за кланета или развлечение. - Поясни сладкодумно той. - А за да обсъдят народите ни някои съществени въпроси.

Крочанките запристьпваха нервно и ботушите им заскърцаха по вледенения сняг.

Главатарката попита:

- Кои народи: Адарлан или Черноклюните?

Манон най-накрая слезе от Абраксос и звярът изпуфтя тревожно, загледан в оръжията наоколо.

- Всички заедно - обясни Манон. После посочи с брадичка към уивърните. - Те няма да ви посегнат. - Освен ако не им заповядаше. В такъв случай крочанките щяха да загубят главите си, преди да развъртят мечовете. - Може да свалите оръжията.

Една от крочанките се разсмя.

- И да ни запомнят като най-големите глупачки, задето сме ти се доверили? Не, благодаря.

Главатарката отправи предупредителен поглед към тъмнокосата си подчинена -красива вещица с пищна фигура. Тя сви рамене и въздъхна към небето.

Главатарката се обърна към Манон.

- Ще свалим оръжията, когато получим заповед.

- От кого?

Дориан плъзна очи по редиците им.

Сега беше моментът Манон да им обяви коя е, каква е. Защо идваше всъщност.

Главатарката разпери ръка към вътрешността на лагера.

- От нея.

***

Дори от разстояние Дориан се беше възхищавал на метлите, с които крочанките се рееха в небето. Сега обаче, докато го обграждаха... Значи не бяха просто легенда. Истински воини. Готови да ги погубят.

Кървавочервените им пелерини се развяваха навсякъде, толкова ярки на фона на снега и сивите скали наоколо. Макар че много от вещиците бяха млади и красиви, имаше и доста на средна възраст, дори и застаряващи. Дориан не можеше да си представи на колко ли години бяха, за да изглеждат толкова съсухрени. Въпреки това не се съмняваше, че можеха да го убият без усилие.

Главатарката посочи спретнатите редици от палатки и струпаните наоколо вещици им направиха път в шпалир от лъскави метли и оръжия.

- Е - подхвана древен глас от мястото, накъдето сочеше крочанката. Вещицата още не се беше привела от старост, но цялата й коса бе побеляла. Сините й очи обаче бяха бистри като планинско езеро. - Май някой е на лов за ловците.

Старицата спря в началото на шпалира, оглеждайки Манон. Дориан веднага забеляза милосърдието, изписано по лицето й - и мъдростта. И нещо, осъзна след малко, приличащо на тъга. Това не го смути да отпусне небрежно ръка върху дръжката на Дамарис.

- Издирвахме ви, за да поговорим. - Хладнокръвният глас на Манон проехтя между скалите. - Идваме с мир.

Дамарис се стопли от истината в думите й.

- Този път - додаде тъмнокосата вещица, която се бе обадила по-рано.

Главатарката я сръчка предупредително с лакът.

- Но ти коя си? - попита Манон старицата. - Майка на сестринството?

- Аз съм Гленис. Родът ми е служил на крочанските кралици дълго преди градът да падне в плен. - Очите на древната вещица се спряха върху парчето червен плат, с което Манон бе вързала плитката си. - Рианон те е открила, значи.

Дориан бе слушал, когато Манон беше обяснила на Тринайсетте истината за произхода си, както и кого баба й я бе накарала да заколи в Омега.

Манон остана с вирната брадичка, макар че златистите й очи просветнаха.

- Рианон не си тръгна жива от Ферианската падина.

- Кучка! - изръмжа една от вещиците, а другите повториха думата.

Вместо да им отговори, Манон попита старата крочанка:

- Познавала си я?

Вещиците се умълчаха.

Старицата килна глава и очите й пак се изпълниха с тъга. Дориан не се нуждаеше от потвърждаващата топлина на Дамарис, за да се увери в истинността на следващите й думи.

- Аз съм нейна прабаба. - Дори бурният вятър стихна за миг. - И твоя.

14

Крочанките свалиха оръжията - по заповед на така наречената й прабаба. Гленис.

Манон я попита по чия линия й се падаше такава, но Гленис просто й махна да я последва към вътрешността на лагера.

Поне двайсетина други вещици се грижеха за няколкото огнища, разпилени сред белите палатки. Всичките спряха работата си, когато Манон мина покрай тях. За пръв път виждаше крочанки да вършат ежедневните си задачи: едни подклаждаха огъня, други носеха кофи с вода, трети бъркаха масивни котели с нещо, което миришеше на яхния от планинска коза със сушени билки.

В главата й не прозвуча нито дума, докато крачеше покрай наежените крочанки. Тринайсетте също не говореха. Дориан обаче реши да се обади.

Кралят я настигна, стопляйки едната страна на тялото й с близостта си, и попита приглушено:

- Знаеше ли, че имаш жива роднина сред крочанките? - Не.

Баба й не я беше споменала в сетните си презрителни думи. Манон се съмняваше лагерът да е постоянен. Иначе не биха я допуснали вътре. Ала Сирен го беше открила някак.

Вероятно водена от мириса на Манон - или поне от крочанските му нотки.

Сега паякът вървеше между Астерин и Сорел. Дориан още не изглеждаше уморен от напъна да държи в частичен плен Сирен, макар че беше отпуснал ръка върху дръжката на меча си.

Манон го стрелна косо и кралят свали ръка.

- Как ще действаме? - попита я после. - Да си мълча ли, или да преговарям заедно с теб?

- Астерин е Втора в командването.

- Тогава аз какво съм?

Спокойният въпрос се плъзна като топла длан по гръбнака й, сякаш я бе погалил с невидимите си ръце.

- Ти си кралят на Адарлан.

- И да участвам ли в разговора?

- Ако желаеш.

Тя долови надигащото се раздразнение у него и се подсмихна.

Дориан измърка тихо:

- Знаеш ли какво искам да направя?

Манон извърна глава и го погледна учудено. Кралят също се подсмихна.

- Приличаш ми на някого, който всеки момент ще избяга - продължи той, без да сваля усмивката от лицето си. - А това ще зададе грешен тон на дискусията.

Пробваше да я ядоса, да отвлече вниманието й, за да поотпусне желязната си хватка върху самоконтрола си.

- Знаят коя си - не се отказа той. - Вече няма нужда да се доказваш. Въпросът е дали ще те приемат. - Във вените на баба й явно не течеше кралска кръв. - Не ми се вярва да привлечеш тези вещици с жестокост.

Какво ли проумяваше той?

- Осмеляваш се да ми даваш съвети?

- Да го наречем насока от един монарх към друг.

Въпреки че бяха обградени от крочанки, Манон се усмихна леко.

Той я изненада още повече, заявявайки:

- Силата ми е готова още откакто се появиха. Едно грешно движение от тях, и ще ги изпратя в небитието.

Ледената свирепост в гласа му я накара да изтръпне.

- Трябва да ги привлечем за съюзници.

Целите й усилия днес, тази вечер, бяха насочени именно към това.

- Тогава да се надяваме, че няма да се стигне дотам, малка вещице.

Манон отвори уста да му отвърне.

Но оглушителният вой на рог прониза настъпващата нощ.

В следващия момент мощни криле забумтяха сред звездите.

Лагерът мълниеносно се събуди и разузнавачките, били тревога, закрещяха. Тринайсетте обградиха Манон с вдигнати оръжия.

Железни зъби ги бяха открили.

Много по-скоро, отколкото Манон очакваше.

***

Дориан нямаше представа как са ги намерили разузнавачите на Железни зъби. Вероятно заради огньовете.

Двайсет и шест масивни фигури прелетяха над лагера и той свика магията си.

Жълтоноги. Две вещерски сестринства.

Старицата, която се бе представила за прабаба на Манон, раздаде заповеди и крочанките им се подчиниха, излитайки на метлите си в притъмнялото небе, въоръжени с лъкове и мечове.

Нямаше време да се чуди как ги бяха намерили, дали паякът наистина не им беше заложил капан - не и след като Манон разпореди на Тринайсетте да заемат отбранителни позиции.

Бързи като сенки, те се спуснаха към уивърните си, оголили железни зъби.

Дориан изчака крочанките да се разпръснат, преди да освободи силата си. Ледени копия полетяха към откритите гърди и криле на враговете.

Междувременно той отпусна магическата си хватка около Сирен, но не и силата, която я възпираше да ги нападне. Просто й даде достатъчно свобода, че да се защитава. В другия край на лагера изригна ярка светлина.

По-късно щяха да я разпитват.

Манон и Тринайсетте стигнаха до уивърните си и светкавично полетяха към хаотичното стълкновение над тях.

Крочанките изглеждаха толкова малки на фона на гигантските уивърни. Дори яхнали метлите си.

И когато се скупчиха около двете сестринства на Железни зъби, стреляйки с лъкове и размахвайки мечове, Дориан нямаше как да се прицелва във враговете. Крочанките прехвърчаха стремително около зверовете. Много от вражеските уивърни падаха от небето с болезнени ревове, но повечето оставаха в боя.

Гленис раздаваше заповеди от земята, насочила огромния лък в сбръчканите си ръце към нощното небе.

Един уивърн прелетя толкова ниско над лагера, че отровният шип на опашката му раздра цяла редица палатки.

Гленис пусна стрелата и Дориан изпрати едно от ледените си копия в същата посока.

Право към уязвимите петнисти гърди на звяра.

И стрелата, и копието се забиха в целта и плисна черна кръв. След миг уивърнът заедно с ездачката му се разбиха в близкия зъбер, политайки в пропастта отвъд.

Гленис се усмихна широко и старческото й лице грейна.

- Аз го уцелих първа.

Тя извади поредната стрела. Напълно спокойна въпреки засадата.

- Ще ми се да беше моя прабаба - подхвърли Дориан и се приготви за следващия удар.

Наложително бе да внимава, защото от земята Тринайсетте си приличаха опасно много с Жълтоногите.

Тринайсетте обаче не се нуждаеха нито от предпазливостта му, нито от помощта му.

Разбиваха редиците на Жълтоногите, разпръскваха ги на всички страни.

Жълтоногите може и да имаха като преднина елемента на изненадата, но Тринайсетте бяха непобедими воини.

Крочанки се строполяваха от небесата, покосени от страховити опашки с шипове. Някои дори не падаха, а зверовете ги поглъщаха с гигантската си паст.

- Пръснете се! - изкрещя Манон сред мелето. - Образувайте бойна формация ниско над земята!

Заповед не към Тринайсетте, а към крочанките.

Гленис извика с магически подсилен глас:

- Изпълнявайте!

Крочанките бързешком се оттеглиха и заеха позиции една до друга във въздуха над палатките.

Абраксос разпори гърлото на мъжкар, два пъти по-голям от него, а Манон заби стрела в лицето на ездачката му. Зеленооките близначки демони атакуваха заедно три уивърна и телата им скоро се затъркаляха по планинския склон. Синята женска на Астерин изтръгна някаква ездачка от седлото й и разполови гръбнака на уивърна под нея.

Всяка от Тринайсетте си набелязваше жертва, прелитайки през вражеския отряд.

Жълтоногите нямаха подобна организация.

Онези от тях, които решаваха да избягат от пътя им, устремявайки се към крочанките, струпани отдолу, се сблъскваха със стена от стрели.

Някои от уивърните оцеляваха, но не и ездачките им.

След няколко пресметливи маневри на Тринайсетте оцелелите зверове бързо се сгромолясаха в близките чукари с прерязана шия.

Съжаление се примесваше със страха и гнева в сърцето на Дориан.

Колко ли от тези величествени същества можеха да са като Абраксос, ако бяха попаднали на добри ездачки, които ги обичаха?

Беше му учудващо трудно да удари с магията си уивърна, който прелетя над него, устремен към Гленис заедно с един свой събрат.

Уби го на мига, прекършвайки врата му с импулс от силата си, толкова мощен, че го накара да се задъха.

После стрелна магията си към втория атакуващ уивърн и го удостои със същата безкомпромисна смърт, но не видя третия и четвъртия, които прелитаха ниско над лагера, бутайки палатки и тракайки с челюсти срещу всичко по пътя си. Крочанките умираха с писъци.

Манон се спусна стремително на гърба на Абраксос и обезглави най-близката ездачка. Лицето на Жълтоногата бе застинало в ужас, когато главата й полетя във въздуха.

Магията на Дориан се препъна.

Отсечената глава тупна на земята до него и се търкулна.

В съзнанието му просветна стая с окървавен червен мрамор; тупването на отсечена глава върху камък беше единственият друг звук, освен собствените му викове.

Не трябваше Да се влюбвам в теб.

Главата на Жълтоногата спря до ботушите му и синя кръв шурна по снега и калта.

Той не чуваше, не го интересуваше, че четвъртият уивърн се е насочил право към него.

Манон изрева името му и крочански стрели полетяха към звяра.

Очите на Жълтоногата се вторачваха в нищото.

Гигантска паст зейна пред него, масивни челюсти се разтвориха широко.

Манон пак изкрещя името му, но той не можеше да помръдне.

Уивърнът полетя надолу и кошмарните му челюсти го обгърнаха в мрак.

Дориан освободи магията си от въжетата, които я държаха.

В единия миг уивърнът го поглъщаше цял в черна яма, пропита с вонящия му дъх.

В следващия трупът му димеше на земята.

Димеше от онова, което му бе причинил.

Което бе причинил на себе си.

Превърнал беше тялото си в пламък, толкова горещ, че бе прогорил челюстта и гърлото на звяра, минавайки през ужасяващата паст като през ефирна паяжина.

Оцелялата Жълтонога ездачка извади меча си, ала твърде късно. Стрелата на Гленис промуши гърлото й.

Спусна се тишина. Дори битката във въздуха секна.

Тринайсетте кацнаха, оплискани в синя и черна кръв. Толкова различна от червената кръв на Сорша - от неговата собствена.

В следващия миг ръце с железни нокти се вкопчиха в раменете му и златисти очи се впиха в неговите.

- Ума ли си загуби?

Той надникна към главата на Жълтоногата, намираща се все още на крачка от него. Манон проследи погледа му. После стисна устни, пусна го и се завъртя към Гленис.

- Изпращам Сенките ми да огледат района за други вражески отряди.

- Оцеля ли някоя от нападателките?

Гленис плъзна очи по празното небе. Ако магията му ги беше изненадала, дори смаяла, нито Гленис, нито крочанките, разпръснали се да помагат на ранените, не го издаваха.

- Всичките са мъртви - обяви Манон.

Но тъмнокосата крочанка, която първа ги бе посрещнала, закрачи бясно към Манон с меч в ръка.

- Вие сте виновни.

Дориан хвана дръжката на Дамарис, ала не го извади. Манон не отстъпи нито крачка назад.

- За кое? Че спасихме задниците ви ли? Да, виновни сме.

- Вие ги доведохте тук - процеди яростно вещицата.

- Бронуен - предупреди я Гленис, бършейки синя кръв от лицето си.

Младата вещица - Бронуен - се наежи.

- Да не би да е съвпадение, че тъкмо пристигнаха и ни нападат?

- Биха се рамо до рамо с нас, не срещу нас - изтъкна Гленис. После се извърна към Манон. - Кълнеш ли се в думите си?

Златистите очи на Манон проблеснаха на светлината от огньовете.

- Кълна се. Не сме ги довели тук нарочно.

Старицата кимна, но Дориан продължи да се взира в Манон.

Дамарис бе студен като лед. Толкова студен, че златната дръжка сякаш впиваше зъби в кожата му.

Задоволена от отговора й, Гленис кимна отново.

- Ще поговорим. Но по-късно.

Бронуен се изплю върху окървавената земя и тръгна нанякъде.

Лъжеше. Манон лъжеше.

Тя го изгледа с вдигната вежда, само че Дориан отмести очи. Трябваше първо да обмисли постъпката й.

Вещиците се заеха да събират ранените и болните. Дориан помагаше, доколкото можеше, изцелявайки най-нуждаещите се. Зейнали рани, обливащи ръцете му в синя кръв.

Но топлината й не стигаше до него.

15

Тя беше лъжкиня и убийца и вероятно съвсем скоро пак щеше да постъпи така.

Манон обаче не съжаляваше за стореното. Нямаше време за разкаяние. Толкова много неща лежаха на плещите й.

Дълги часове, докато другите се трудеха по лагера и се суетяха около ранените крочанки, тя наблюдава студеното небе.

Осем мъртви. Можеше да е по-зле. Много по-зле. Но беше готова да носи животите на тези осем крочанки със себе си, да научи имената им, за да ги помни завинаги.

Цяла нощ с Тринайсетте влачиха убитите уивърни и вещици от Железни зъби към съседния хълм. Земята беше прекалено твърда, за да ги погребат, а с кладите биха привлекли нежелано внимание, затова решиха да ги заровят в снега. Манон обаче не посмя да поиска помощ от Дориан.

Забелязала беше изражението в очите му. Сякаш знаеше нещо.

Тя стовари в снега вкочаненото тяло на една Жълтонога. Устните на вещицата вече бяха посинели, а русата й коса - замръзнала. Астерин довлачи някаква широкоплещеста ездачка за ботушите и я пусна безцеремонно на земята.

Манон се загледа в мъртвешките им лица. И тях беше пожертвала.

И двете страни на този конфликт. И двете си родословни нишки.

Всички щяха да страдат, твърде много щяха да умрат.

Тление щеше ли да ги приеме? Може би, но останалите крочанки не изглеждаха склонни на това.

А просто нямаха време да ги ухажват. Ето защо Манон заложи на единствения метод, който познаваше: битката. По-рано отлетя сама към място, където знаеше, че патрулират вещици от Железни зъби, и позволи на силния северен вятър да отнесе мириса й на юг. После й оставаше само да чака.

- Познаваше ли ги? - попита я Астерин, виждайки, че се взира в трупа на една от убитите вещици.

По-надолу уивърните вече заравяха телата в снега.

- Не - отговори Манон. - Нея познавах.

Върнаха се в лагера на крочанките по зазоряване. Очи, които бяха бълвали искри по-рано, сега ги наблюдаваха предпазливо, по-малко на брой ръце се устремиха към оръжията, докато крочанките ги гледаха как вървят към голямото огнище. Най-голямото в лагера, разположено точно в сърцето му. Огнището на Гленис.

Старицата стоеше до него и топлеше съсухрените си, окървавени ръце. Дориан седеше наблизо и сапфирените му очи се впиха осъдително в Манон.

По-късно. Този разговор беше за по-късно.

Манон спря на няколко крачки от Гленис, а Тринайсетте се строиха в периферията на огъня, оглеждайки петте палатки около него, кипящия котел в центъра му. Зад тях крочанките още поправяха лагера и лекуваха ранените - без да ги изпускат от взора си.

- Ела да ядеш - покани я Гленис, сочейки бълбукащия котел. Миришеше на яхния от козе месо.

Манон се подчини и взе една от малките глинени купи край огъня. И това бе начин да демонстрира доверието си: да яде от храната им. Да я приеме.

Така и стори. Изяде няколко лъжици, преди Дориан да последва примера й. Когато и

двамата започнаха да се хранят, Гленис седна с въздишка на един камък.

- Цели петстотин години вещица от Железни зъби и крочанка не са яли заедно. Не са разговаряли мирно. Може би само родителите ти са изключение.

- Така излиза - отвърна тихо Манон, оставяйки храната за момент.

Устата на старицата се изви в усмивка въпреки скорошната битка и изтощителната нощ.

- Аз съм баба на баща ти - допълни тя накрая. - Майка на дядо ти, чиято съпруга, крочанска кралица, загина, раждайки баща ти.

Още нещо наследено от елфите: мъчното зачеване и смъртната опасност при раждане. Така Триликата богиня поддържаше равновесието, не допускаше земите й да се напълнят с прекалено много безсмъртни, които щяха да погълнат природните й ресурси.

Манон огледа полуразрушения лагер.

Старицата прочете въпроса в очите й.

- Мъжете ни си стоят по домовете на сигурно. Този лагер е аванпост, откъдето си вършим работата.

Крочанките открай време раждаха повече мъжки деца в сравнение с вещиците от Железни зъби и бяха усвоили елфическия метод за избор на вречени - макар и не чрез истинска свещена връзка, а само духовна. Традиция, която Манон винаги бе намирала за чужда и странна. Ненужна.

- След като майка ти не се върна, накараха баща ти да вземе друга млада вещица. Той бе единственият носител на крочанската кръв и ако двете с майка ти не оцелеехте при раждането, целият клан щеше да приключи с него. Той не знаеше какво ви е сполетяло. Дали бяхте живи, или мъртви. Дори не знаеше къде да ви търси. Затова се съгласи да изпълни дълга си, да помогне на умиращия си народ. - Прабаба й се усмихна горчиво. -Всички обикваха Тристан на мига. - Тристан. Така се казваше. Дали баба й бе знаела името му, преди да го убие? - Избраха му една млада вещица. Той не се влюби в нея, защото майка ти беше негова вречена, песента на душата му. И все пак направи необходимото. И така Рианон се появи на бял свят.

Манон се напрегна. Ако майката на Рианон беше тук...

Гленис отново прочете въпроса по лицето й.

- Една Жълтонога я уби някъде из равините на Мелисанде. Преди години.

Манон се засрами от облекчението, което я заля. Облекчение, задето така избягваше сблъсъка и нуждата да моли за прошка, както всъщност отдавна трябваше да е постъпила.

Дориан остави лъжицата. Елегантен жест, толкова странен за човек, който преди малко бе повалил цял уивърн.

- Как е оцелял кланът Крочан? Според легендите отдавна е бил заличен.

Старицата пак се усмихна тъжно.

- Благодари на майка ми за това. Най-малката дъщеря на Рианон Крочан родила по време на обсадата на Вещерския град. Армията ни била сразена и само крепостните стени удържали легионите на Железни зъби. И тъй като толкова много от децата и внуците й били изклани, а вреченият й - побит на кол върху крепостната стена, Рианон изпратила вестители да обявят, че детето се родило мъртво. За да не узнаят Железни зъби, че е останала една жива крочанка. Същата нощ, точно преди Рианон да подхване тридневната си битка с Върховните вещици на Железни зъби, майка ми измъкнала невръстната принцеса на метлата си. - Гленис преглътна сухо. - Рианон била най-близката й приятелка, почти сестра. Майка ми искала да остане, да се бори с нея докрай, но трябвало да го стори за народа й. Нашия народ. Чак до смъртния си одър майка ми вярваше, че Рианон е повела сражение с Върховните вещици, за да отвлече вниманието им. За да даде шанс на последната крочанска наследница да се измъкне, докато войските на Железни зъби си имали друга работа.

Манон недоумяваше какво да каже, как да изрази с думи бурните си чувства.

- В този лагер ще откриеш свои братовчедки - продължи Гленис.

Астерин се напрегна осезаемо, Еда и Бриар, застанали до огъня, също. Сродници на Манон с кръв на Черноклюни във вените. Несъмнено готови да се борят, за да запазят тази своя привилегия сред редиците на крочанките.

- Бронуен - поде старицата, махвайки към тъмнокосата главатарка на сестринството, чиято метла бе привързана със злато и която наблюдаваше Манон и Тринайсетте от сенките отвъд огъня. - Бронуен също ми е правнучка. И твоя най-близка братовчедка.

По лицето на Бронуен нямаше нито капка умиление, ето защо Манон не си направи труда да изглежда приятелски настроена.

- Двете с Рианон бяха близки като сестри - пророни Гленис.

Манон с усилие се сдържа да не докосне парчето от червена пелерина в края на плитката си.

Дориан, Мракът да прегърне душата му, се намеси:

- Не ви издирвахме напразно.

Гленис наново стопли ръце на огъня.

- Предполагам, че ще поискате от нас да участваме във войната.

Манон не смекчи погледа си.

- Да. Заедно с всички други крочанки, пръснати по тези земи.

Една от вещиците в сенките се изсмя някак пресилено.

- Смело искане.

Други също се изкикотиха.

Сините очи на Гленис не трепнаха.

- Не сме събирали войска от обсадата на Вещерския град. Задачата е по-трудна, отколкото вероятно сте очаквали.

- А ако кралицата ги призове за битка? - попита Дориан.

Снегът заскриптя под нечии гневни стъпки и в следващия миг Бронуен се озова при тях с пламнали кафяви очи.

- Не отговаряй, Гленис.

Какво неуважение, колко фамилиарно отношение към старша...

Бронуен впи огнения си поглед в Манон.

- Ти не си ни кралица... независимо от кръвта във вените ти. Въпреки тази случайна схватка. Не сме ти подчинени и никога няма да бъдем.

- Морат ви откри с лекота - отвърна хладнокръвно Манон. Допускала бе подобна реакция. - И пак ще го направи. Дали след месеци, или след година, пак ще ви намери. И тогава няма да имате никакъв шанс срещу пълчищата му. - Нарочно задържа ръцете си отпуснати от двете страни на тялото си, устоявайки на подтика да извади железните си нокти. - В Терасен се събира армия от много кралства. Присъединете се към нея.

- Терасен не ни се притече на помощ преди петстотин години - изтъкна друг, приближаващ се глас. Красивата вещица с кестенява коса от по-рано. И нейната метла беше пристегната с метални пръстени, но сребърни. - Не виждам защо ние да им помагаме сега.

- А аз ви мислех за сбирщина самодоволни благодеятелки - подхвърли с престорена ведрост Манон. - Това трябва да е точно по вашата част.

Младата вещица се наежи, но Гленис вдигна спаружена ръка.

Движението й обаче не спря Бронуен. Вещицата изгледа презрително Манон и изръмжа:

- Ти не си ни кралица. За нищо на света няма да полетим с теб.

Сетне двете с по-младата вещица си тръгнаха показно и тълпата от крочанки около огъня се отмести, за да им направи път.

Гленис изтръпна леко.

- Както забелязваш, вироглавството явно е наследствена черта в семейството ни.

***

Безскрупулно.

Манон бе постъпила съвършено безскрупулно, довеждайки Железни зъби до крочанския лагер.

Дориан я остави да разговаря с прабаба си, обградена от Тринайсетте, и отиде да търси паяка.

Намери Сирен точно там, където я беше зарязал - скрита зад една от по-далечните палатки.

Беше си възвърнала човешкия облик. Тъмната й коса бе оплетена и явно някоя крочанка я беше загърнала с пелерина, без да съзнава, че стръвният глад в очите й не е заради козята яхния.

- Откъде идва хамелеонството? - попита я Дориан, спирайки пред нея с ръка върху дръжката на Дамарис. - Отнякъде вътре в теб ли?

Паякът хамелеон вдигна поглед към него и се изправи на крака. Някой й беше дал и износена кафява туника, панталони и ботуши.

- Владееш велика магия. - Тя се усмихна, разкривайки мъничките си остри зъби. - В какъв крал може да те превърне само! Невиждан, непобедим.

На Дориан не му се обясняваше, че самият той не знае какъв крал иска да бъде, ако изобщо оцелееше, за да заеме трона си. Всичко, различно от баща му, май беше добро начало.

Въпреки това запази спокойната си стойка и попита наново:

- Откъде идва хамелеонството?

Сирен килна глава, сякаш заслушана в нещо.

- Беше странно, простосмъртни кралю, след завръщането на магията да открия непознато място в себе си. Като че нещо чуждо бе пуснало корен в мен. - Тя долепи фината си ръка до корема си, точно над пъпа. - Дребно семенце сила. Просто се замислям в какво искам да се превърна и промяната започва ето тук. Винаги оттук. Разлива се като топла вълна. - Паякът впи поглед в него. - Ако желаеш да се превърнеш в нещо, кралю без корона, просто го направи. Това е тайната на хамелеонството. Бъди каквото искаш.

Дориан възпря порива си да врътне очи, макар че Дамарис се стопли в ръката му. БъДи каквото искаш - на думи беше лесно. Ала да го постигнеш с тежестта на короната върху главата си...

Той постави ръка върху корема си въпреки пластовете дрехи и пелерината. Усети единствено твърдите си мускули.

- Така ли предизвикваш промяната: замисляш се какво искаш да бъдеш?

- С известни ограничения. Трябва да си го представя ясно, иначе не се получава.

- Значи не можеш да се преобразиш в нещо, което не си виждала?

- Мога да си измислям определени белези и черти като цвят на очите, телосложение, вид коса, но не и цялото същество. - Противна усмивка разцъфна върху устните й. -Използвай прекрасната си магия. Промени красивите си очи. - Предизвика го паякът. -Промени цвета им.

Той опита напук на себе си. Представи си кафяви очи. Бронзовите очи на Каол, пламнали след някоя от тренировките им с мечове. Не каквито ги зърна, когато приятелят му отплава към Южния континент.

Дали беше намерил начин да се излекува? Дали двамата с Несрин бяха убедили хагана да изпрати войските си на помощ? Как щеше да го открие Каол, да разбере какво бе сполетяло всички тях, след като се пръснаха в различни посоки?

- Прекалено много разсъждаваш, млади кралю.

- По-добре, отколкото да не разсъждавам въобще - отговори той.

Дамарис пак се стопли сякаш на шега.

Сирен се изкиска.

- Не мисли за цвета, а по-скоро го поискай.

- Ти как се научи без чужда помощ?

- Силата вече е в мен - обясни простичко тя. - Вслушах се в нея.

Дориан пусна нишка от магията си към паяка. Сирен се напрегна. Ала магията му само се потърка в нея, нежна и любопитна като котка. Сурова сила, готова да я превърне в каквото той решеше.

Насочи я към нея - към онова скрито семенце. За да го опознае.

- Какви ги вършиш? - промълви паякът, пристъпвайки нервно от крак на крак.

Магията на Дориан се уви около Сирен и той почувства всяка кошмарна, ужасяваща година от съществуването й...

Всяка...

Устата му пресъхна. Миризмата, на която се натъкна магията му, накара жлъчката да се надигне в гърлото му. Никога нямаше да забрави тази зловеща смрад. Цял живот щеше да носи белега от нея на гърлото си.

Валгската смрад. Незнайно как, но паякът се оказваше Валг. Не по принуда, а по рожДение.

Дориан запази равнодушното си изражение. Дори когато магията му откри онова сияйно, красиво зрънце магия.

Открадната магия. Защото Валгите грабеха от всичко.

Взимаха каквото си поискат.

Кръвта забумтя глухо в ушите му.

Той огледа крехкото й тяло, обикновеното й лице.

- Не казваш нищо за отмъщението, заради което си пребродила целия континент.

Тъмните очи на Сирен се преобразиха в бездънни ями.

- О, не съм го забравила. Ни най-малко.

Дамарис остана топъл в ръката му. Сякаш чакаше.

Магията му обви в утешителна прегръдка семенцето сила, пленено в черния ад в паяка.

Не го интересуваше как бе възможно стигийските паяци да имат валгски корени. Как бяха дошли тук. Защо оставаха.

Хранеха се с мечтите, живота и радостта на жертвите си. Извличаха наслада от това.

Зрънцето хамелеонска сила проблесна в нежните ръце на магията му, сякаш благодарно за гальовния допир. Човешкия допир.

Ето на какви твари бе позволявал баща му да растат, да управляват. Жестоки твари като тази бяха посекли Сорша.

- Мога да сключа сделка с теб - прошепна Сирен. - Да сторя така, че да те пощадят, когато настъпи моментът.

Дамарис стана по-студен от лед.

Дориан я погледна в очите. Оттегли магията си и можеше да се закълне, че зрънцето хамелеонска сила се пресегна отчаяно към него. Примоли му се да не го запраща обратно.

Той се усмихна на паяка. Сирен също му се усмихна в отговор.

После Дориан атакува.

Невидими ръце стиснаха шията й, а магията му нахлу през пъпа й на онова мрачно място, където държеше откраднатото зрънце човешка сила, и се усука около него.

Хвана го като малко птиче в дланите си, докато паякът умираше. Проучи го предпазливо, всяка една частица от него, преди то да въздъхне с облекчение и да се изпари най-сетне свободно.

Сирен се свлече на земята с невиждащи очи.

Само след миг Дориан я изпепели. Никой не дойде да го разпитва за вонята, която се надигна от пепелта й. За черното петно под нея.

Валг. Може би билет към Морат - но нещо все пак му пречеше да откъсне взор от тъмното петно върху полуразголената земя.

Той пусна Дамарис и древният меч замлъкна неохотно.

Щеше да проникне в Морат. Веднага щом овладееше хамелеонството.

Сирен и всичките й сродници щяха да горят в ада.

***

Сърцето му още препускаше, когато час по-късно вече лежеше върху едното от двете шалтета в палатка, която не беше достатъчно висока дори да се изправи в нея.

Манон влезе, докато събуваше ботушите си и придърпваше дебелите вълнени одеяла върху себе си. Миришеха на коне и слама и вероятно бяха откраднати от някоя конюшня, но не го интересуваше. Поне топлеха.

Тя се озърна из тясното пространство и очите й се спряха върху второто шалте.

- Тринайсет е нечетно число - обясни му. - Винаги досега съм спала сама в палатка.

- Съжалявам, че наруших тази привилегия.

Тя му хвърли сух, макар и леко разведрен поглед и седна на свободното шалте, за да развърже ботушите си. След секунда обаче пръстите й застинаха и ноздрите й се разшириха.

Манон извърна бавно глава и го стрелна през рамо.

- Какво си направил?

Очите на Дориан не трепнаха.

- Днес ти направи онова, което се налагаше - отвърна й просто. - Аз също.

Не си даде труда да хване дръжката на Дамарис, положен близо до шалтето му.

Тя отново подуши въздуха.

- Убил си паяка.

По лицето й нямаше укор, единствено чисто любопитство.

- Беше заплаха - призна той.

И валгска гад.

Умората превзе очите й.

- Можеше тя Да те убие.

Той се усмихна половинчато.

- Напротив, не можеше.

Манон пак вторачи изпитателен поглед в него, на който той устоя.

- И няма да кажеш нищо за... моето решение?

- Приятелите ми се бият и вероятно измират в Севера - рече Дориан. - Не разполагаме със седмици, за да привличаме крочанките на наша страна.

Жестоката истина. За да ги приветстват крочанките поне донякъде, се бе наложило да прекосят тази граница. Може би именно заради подобни безсърдечни решения тежеше кралската корона.

Щеше да пази тайната й - докато тя самата не пожелаеше да я разкрие.

- И ще ми спестиш помпозните речи?

- Във война сме - отговори лаконично той. - Няма място за неща като тези.

Пък и трябваше да плати с душата си, за да възпре още множество кланета. Вече и бездруго я беше сломил достатъчно. Ако прекосяването на граници спасяваше нечий живот, определено бе готов да потисне съвестта си. Не знаеше обаче в що за крал го превръщаше това.

Манон изхъмка, явно приела отговора му.

- Ти разбираш от дворцови интриги и заговори. - Чевръстите й пръсти отново се заеха с връзките на ботушите й. - Как би... действал, както сам се изрази по-рано? В положението ми с крочанките.

Дориан пъхна ръка под главата си.

- Лошото е, че държат всички карти. На теб те са ти потребни много повече, отколкото ти на тях. Единственият ти коз е потеклото ти, а те май го отхвърлиха дори след битката. Затова въпросът е как да вдигнем цената му? Как да им докажем, че имат нужДа от последната си жива кралица, последната носителка на крочанската кръв? -Той се замисли. - Друг вариант е да помириш двата си народа, но ти... - Дориан изтръпна. - Вече не те признават за наследница. Ако говориш като Черноклюна, вече ще е само от твое име и това на Тринайсетте, не на целия клан Железни зъби. Ето защо мирът няма да е истински.

Манон изу ботушите си, легна върху шалтето и се зави с одеялата, впервайки очи в ниския таван на палатката.

- В стъкления дворец ли те учиха на такива неща?

- Да.

Преди да го пръсне до нивото на парчета стъкла и прахоляк.

Манон се обърна на една страна и подпря главата си с ръка. Бялата й коса се измъкна от плитката и падна около лицето й.

- А дали c магията си не можеш просто... да ги принудиш?

Дориан се засмя.

- Доколкото знам, не.

- Майев се е промъкнала в съзнанието на принц Роуан и го е убедила да вземе грешна вречена.

- Изобщо не познавам силата на Майев. - Той отново изтръпна. Онова, което елфическата кралица бе причинила на Роуан, което сега причиняваше на терасенската кралица... - Пък и не съм сигурен, че е добра идея да си правя експерименти с потенциални съюзници.

Манон въздъхна през носа си.

- Моето обучение не включваше такива неща.

Нищо чудно.

- Искаш ли откровеното ми мнение? - Златистите й очи го приковаха на място и тя кимна отривисто. - Намери онова, от което се нуждаят, и го използвай за своя облага. Какво би ги накарало да застанат зад теб, да те възприемат като крочанска кралица? Участието ни в битката днес ти спечели известно доверие, но не и пълно признание. Може би Гленис знае какво е.

- Рисковано е да я питам.

- Не й вярваш.

- Защо да й вярвам?

- Защото ти е прабаба. И не заповяда да те екзекутират.

- Баба ми го заповяда чак накрая.

Никаква емоция не прекоси лицето й, ала Дориан видя, че впива пръсти в скалпа си, затова продължи:

- Елин трябваше да накара капитан Ролф и хората му да излязат на бял свят след векове на криене, за да събере мисенианската флота. Научи, че щели да се завърнат в Терасен само ако легендарният морски дракон, техен отколешен съюзник, отново изплува. Затова го уреди: провокира някаква малка валгска флота да нападне Залива на Черепа точно когато нямаше почти никаква отбрана и използва битката, за да им се притече на помощ драконът, макар и създаден от въздух и магия.

- Хамелеонката - досети се Манон. Дориан кимна. - И мисенианците са повярвали?

- Безусловно - провлачи той. - Елин разбра от какво имат нужда и го използва, за да ги привлече към каузата си. Какво ще е необходимо, за да постигнеш същото с крочанките?

Манон легна по гръб върху шалтето си, грациозна като танцьорка. Заусуква около пръстите си овързания с червено парче плат крайчец на плитката си.

- Сутринта ще попитам Гислейн.

- Не ми се вярва да знае.

Златистите й очи се плъзнаха към неговите.

- Наистина ли ме съветваш да попитам Гленис?

- Да. И смятам, че ще ти помогне.

- Защо й е?

Дориан се чудеше дали Тринайсетте забелязваха себеомразата, която понякога се прокрадваше по лицето й.

- Майка й доброволно напуснала града си, народа си, кралицата си в сетните им часове, за да спаси кралската кръв. Твоята кръв. Според мен тя ти разказа тази история, за да проумееш, че и тя е готова на същото.

- Но защо не ми го каза в прав текст?

- Защото, както навярно си установила, не си голяма любимка в лагера... въпреки стратегическия ход с Железни зъби. Гленис си знае работата. Просто трябва да мислиш на нейното ниво. Научи защо изобщо лагеруват тук и тогава планирай следващия си ход.

Тя стисна устни, после ги отпусна.

- Имал си добри учители, малки принце.

- Явно все пак е било от полза да ме възпитава обсебен от демон тиранин.

Думите му прозвучаха равнодушно, макар че усети острите им ръбове в себе си.

Очите й скочиха към гърлото му, към бледата линия през него. Дориан почувства погледа й като призрачен допир.

- Още го мразиш.

Той вдигна вежда.

- Странно ли ти се струва?

Луннобялата й коса проблесна на смътната светлина.

- Каза ми, че бил човек, че дълбоко в себе си останал човек и се мъчел да те защитава. Но го мразиш.

- Прощавай, ала методите му на защита не ми се нравеха особено.

- Все пак не човекът, а демонът е убил лечителката ти.

Дориан сключи челюсти.

- Няма значение.

- Няма ли? - смръщи се Манон. - Повечето хора едва издържат и броени месеци на валгско обсебване. Ти самият едва го понесе. - Той опита да прикрие изненадата си от безцеремонните й думи. - Баща ти е успявал в това цели десетилетия.

Дориан прикова очи в нейните.

- Ако се мъчиш да представиш баща ми като благороден герой, само си губиш времето. - Мислеше да приключи с това, но след малко добави: - Ако някой ти кажеше, че баба ти вътрешно е била добра, че всъщност не е искала да убие родителите ти и още мнозина други, че не е имала друг избор, освен да те принуди да убиеш собствената си сестра, ще повярваш ли лесно? Ще й простиш ли?

Манон сведе поглед към корема си - към белега, скрит под кожените й дрехи. Дориан се приготви за резкия й отговор. Тя обаче каза само:

- Уморих се да говоря.

Хубаво. Той също.

- Да не би да ти се прави нещо друго, малка вещице?

Гласът му загрубя, а и тя несъмнено чуваше ускорения ритъм на сърцето му.

Отговорът й се състоеше в това да се плъзне върху него, в резултат на което косата й се разстла около тях като завеса.

- Казах, че не ми се говори - пророни Манон и сведе уста към шията му.

Прокара зъби по кожата му, точно през бялата линия, където някога бе стоял нашийникът му.

Дориан простена приглушено и размърда бедра, притискайки се към нея. Манон се задъха и той спусна ръка по едната страна на тялото й.

- Затвори ми устата тогава - каза той и плъзна ръка още по-надолу към задните й части.

Тя продължи да го хапе леко по шията, по челюстта. Не беше извадила железните си зъби, но обещанието да го стори висеше като изкусителен меч над главата му.

Само с нея не изпитваше нужда да обяснява. Да се държи като крал, като нещо различно от истинската си същност. Само тя не го укоряваше за постъпките му, за провалите му, за онова, което предстоеше да стори.

Просто го даряваше с удоволствие и пълна забрава.

Ръката й намери токата на колана му, а Дориан се пресегна към нейния и никой от двама им не проговори дълго време.

***

Дори отдушникът, който намери през нощта - два пъти, не съумя да укроти нервите й, но когато утрото пукна, сиво и мрачно, Манон се запъти към по-голямата палатка на Гленис.

Остави краля да спи, увит в одеялата, които бяха споделяли, макар и да не му беше позволила да я прегърне. Просто го загърби и затвори очи. На него като че ли не му пречеше, задоволен и сънен, след като го беше яздила, докато и двамата не достигнаха върха на удоволствието си. Кралят заспа бързо и дълбоко, а Манон дълго време продължи да мисли как точно да проведе срещата.

Може би трябваше да го вземе със себе си. Той определено познаваше играта. Умееше да разсъждава като крал.

Въпреки това бе убил паяка като вещица със синя кръв. Без нито капка милост.

И жестокостта му я впечатляваше повече, отколкото й се искаше.

Ала Манон знаеше, че никога няма да си върне достойнството, никога няма с гордост да се нарече вещица, ако му позволеше да свърши тази работа вместо нея.

Ето защо влезе в шатрата на Гленис без дори да извести за появата си.

- Трябва да поговорим.

Завари старицата да закопчава легендарната си пелерина пред малко бронзово огледалце.

- Преди закуска? Сигурно си наследила тази припряност от баща си. Тристан вечно нахлуваше в шатрата ми с всевъзможните си въпроси за спешно обсъждане. Едва го задържах на място да се наяде.

Манон не зачете късчето информация, което старицата й подхвърли. Вещиците от Железни зъби нямаха бащи. Само майки и майките на майките им. Още открай време беше така. Независимо че с усилие се възпря да не я разпита за него. Как беше срещнал Лотиан Черноклюна, какво ги бе накарало да загърбят древната си омраза един към друг.

- Какво трябва да сторя, за да спечеля крочанките? Да ги привлека към каузата ни?

Гленис нагласи пелерината си пред огледалото.

- Само крочанска кралица е способна да запали Огъня на войната, да призове всяка вещица от огнището си.

Манон примигна, смаяна от прямия й отговор.

Гленис посочи с брадичка към изхода на шатрата, към голямото огнище отвъд.

- Всяко крочанско семейство си има огнище, което мести със себе си до всеки следващ лагер, до дома си. Пламъците никога не бива да угасват. Тези в моето огнище са още от времето на крочанския град, когато Бранън Галантиус дал на Рианон искра от вечния огън. Майка ми я носела в стъклена сфера под пелерината си, когато измъкнала твоята предшественица, и оттогава гори във всяко кралско крочанско огнище.

- Дори след като магията изчезна за десет години?

- Пророчиците ни предрекоха изчезването й, смъртта на пламъка. Затова разпалихме няколко обикновени огъня с магическия и оттогава горят неспирно. Когато магията изчезна, пламъкът наистина угасна. А тази пролет, когато магията се върна, пламъкът отново лумна, и то в огнището, където го видяхме за последно. -Прабаба й се обърна към нея. - Когато крочанска кралица призове народа си на война, от кралското огнище се взима пламък, който се разнася по всички други огнища, от лагер на лагер, от село на село. Магическият пламък символизира призив, какъвто само една истинска крочанска кралица може да отправи към народа си.

- Значи просто трябва да взема огън от онова огнище и армията ще ме последва? Старицата се изкикоти дрезгаво.

- Не. Първо трябва да те признаят за кралица.

Манон стисна зъби.

- И как да го постигна?

- Не мога да ти отговоря.

Манон впрегна цялото си самообладание, за да не извади железните си нокти, раздирайки шатрата с тях.

- Защо сте тук, в този лагер?

Гленис вирна вежди.

- Не ти ли казах вчера?

Манон потупа с крак по земята.

Усетила яда й, вещицата се засмя.

- Запътили сме се към Ейлве.

- Ейлве? - подскочи Манон. - Ако сте решили да избягате от войната, ще те уведомя, че вече се е разпростряла и дотам.

Ейлве отдавна понасяше най-тежки удари от Адарлан. По време на множеството военни съвещания, на които бе присъствала, Ераван често наблягаше на това, че кралството трябва да остане все така разбито.

Гленис кимна.

- Знаем. Но получихме вест за нова заплаха от южните ни огнища. Пътуваме към оцелелите военни отряди от Ейлве, за да посрещнем заедно ужасите, които Морат изпраща.

На юг, не на север към Терасен.

- Ераван вероятно праща пълчищата си към Ейлве, за да ви раздели - каза Манон. - За да не помогнете на Терасен. Досетил се е, че ще опитам да обединя крочанките. Ейлве вече е загубена кауза; тръгнете с нас на север.

Старицата само поклати глава.

- Може и да си права. Но вече сме дали дума. Затова продължаваме към Ейлве.

16

Дароу чакаше на коня си върху един хълм, когато армията пристигна по смрачаване. Войниците вървяха цял ден, брулени от снежни фъртуни и стръвни ветрове.

Едион се откъсна с коня си от редиците, крачещи към малкия лагер, и препусна през вледенения сняг към стария лорд. Щом го настигна, махна с облечена в ръкавица ръка към воините зад себе си.

- Пристигнахме, както заповяда.

Дароу дори не го поздрави, отправил поглед към войниците, които вече разпъваха лагера си. Уморителна, тежка работа след дългия ден и битката от предходния, но поне тази нощ щяха да спят добре. И Едион нямаше да позволи да тръгнат още утре. Може би и още ден след това.

- Колко загуби?

- По-малко от петстотин.

- Добре.

Коментарът на стареца го изправи на нокти. Армията не беше на Дароу, не беше дори на Едион.

- Кое наложи да бием толкова път, и то спешно?

- Исках да обсъдим битката. Да чуя какво си научил.

Едион стисна зъби.

- Тогава ще ти напиша доклад. - Той взе поводите, готов да насочи коня обратно към лагера. - Хората ми се нуждаят от подслон.

Дароу кимна сковано, сякаш дори не се замисляше за изтощителния поход по негова заповед.

- Ще се срещнем призори. Прати вест до другите лордове.

- Прати твоя вестоносец.

Дароу го стрелна със стоманен поглед.

- Кажи на останалите лордове. - Той приплъзна очи от оплисканите с кал ботуши на Едион до немитата му коса. - И си почини.

Едион не отвърна нищо. Просто пришпори жребеца си и той препусна покорно в галоп през снега. Красиво, гордо животно, което му служеше безропотно.

Едион примижа срещу снежната вихрушка, брулеща лицето му. Налагаше се възможно най-бързо да разпънат лагера си.

А призори щеше да се срещне с Дароу. И другите лордове. Щеше да заведе и Елин.

***

През нощта падна почти половинметров сняг, който затрупа палатките, угаси огньовете и принуди войниците да спят един до друг, за да се топлят.

След като часове наред трепери в палатката си, макар и свита до мангала в облика си на призрачен леопард, Лизандра стана преди зазоряване, отказала се от съня.

Пък и срещата щеше да започне скоро.

Двете с Ансел от Брайърклиф тръгнаха към голямата шатра на Дароу, облечени в няколко ката дрехи. За щастие, мразовитото утро им пречеше да разговарят. Нямаше смисъл, при положение че въздухът изстудяваше зъбите им до болка.

Среброкосите елфически благородници влязоха точно преди тях. Принц Ендимион й кимна почтително - кимна на Елин.

Съпругата на братовчед му. За нея я мислеше. Освен за кралица. Ендимион никога не бе подушвал истинската Елин и нямаше опасност да я заподозре заради мириса й.

Слава на боговете!

Шатрата беше почти пълна. Лордове, принцеси и командири се бяха скупчили в центъра й и всички гледаха картата на континента, окачена на една от стените. По дебелата й канава стърчаха игли, обозначаващи отделни армии.

Много от тях, прекалено много бяха струпани в Юга. И заприщваха притока на съюзнически войски отвъд линиите на Морат.

- О, кралицата се завръща! - провлачи студен глас.

Лизандра залепи на лицето си ленива, саркастична усмивка и закрачи небрежно към центъра на помещението, оставяйки Ансел на входа.

- Подочух, че съм изпуснала забавата вчера. Реших да се върна, за да успея и аз да изтребя малко валгска паплач.

Неколцина се изкискаха, но Дароу дори не се усмихна.

- Не си спомням да съм ви канил на тази среща, Ваше Височество.

- Аз я поканих - обади се Едион, излизайки от групата лордове и командири. - Тъй като реално се сражава в Гибелния легион, я направих главен командир. Затова има право да присъства.

Лизандра се запита дали някой друг разпознаваше болката по лицето на Едион -болка и отвращение от кралицата натрапница, влязла така самонадеяно сред тях.

- Моите извинения! - подхвърли тя с престорена любезност на Дароу.

Той просто върна вниманието си към картата. В този момент Рави и Сол влязоха в шатрата - Сол й кимна уважително, а Рави й се ухили. Елин им намигна и се обърна към картата.

- След като вчера разгромихме Морат под командването на генерал Ашривер -подхвана Дароу, - смятам, че трябва да разположим войските си в Тералис и да подготвим отбранителните сили на Оринт за обсада.

По-възрастните лордове - Слоан, Гунар и Айрънуд - изсумтяха в знак на съгласие.

Едион поклати глава, несъмнено очаквал подобно предложение.

- Така ще покажем на Ераван, че бягаме от него, и ще разпръснем войските твърде надалеч от потенциалните ни съюзници в Юга.

- В Оринт - намеси се лорд Гунар, по-стар и доста по-посивял от Дароу, както и два пъти по-злобен - имаме крепостни стени, задоволително здрави да устоят на атака с катапулти.

- Ако докарат онези вещерски кули - обади се Рен Алсбрук, - стените на Оринт ще рухнат.

- Още нямаме доказателства, че тези кули наистина съществуват - парира Дароу. -Думата на врага не се брои.

- Враг, който се превърна в наш съюзник - изтъкна Елин. Лизандра. Дароу й стрелна презрителен поглед. - Манон Черноклюна не ни излъга. И Тринайсетте й се биха рамо до рамо с нас срещу Морат.

Елфическите благородници и Ансел кимнаха едновременно.

- Срещу Майев - процеди лорд Слоан, мършав мъж с каменно лице и орлов нос. -Онази битка беше срещу Майев, не срещу Ераван. Но биха ли се сражавали срещу вещици? Те са предани до смърт и по-хитри от лисици. Манон Черноклюна и кликата й като нищо са се възползвали от отчаянието ви и са ви подали грешна информация.

- Манон Черноклюна се обърна срещу собствената си баба, Върховната вещица на клана на Черноклюните - отбеляза Едион с опасно нисък, гърлен глас. - Парчетата желязо, които намерихме в корема й, не лъжат.

- Както казах - натърти лорд Слоан, - вещиците са лукави. Какво ли не биха измислили?

- Вещерските кули действително съществуват - каза Лизандра, изпълвайки шатрата с хладнокръвния, невъзмутим глас на Елин. - Няма да си губя времето в търсене на доказателства. Нито ще рискувам да изложа Оринт на унищожителната им мощ.

- Но пограничните градове може, така ли? - предизвика я Дароу.

- Ще намеря начин да обезвредя кулите, преди да са стигнали до подножието на планината - отвърна бавно тя.

Молеше се Едион да има план.

- С огъня, който така зрелищно ни представи - подхвърли Дароу със същата невъзмутимост.

Ансел от Брайърклиф се обади, преди Лизандра да е съчинила достатъчно самонадеяна лъжа.

- Ераван обича да си играе с враговете, да вселява страх в сърцата им. Нека се чуди защо Елин още не го е атакувала със силата си. Да се потревожи, че може да я пази за нещо внушително. - Тя й намигна дяволито. - Надявам се да отприщи същински ад.

Лизандра се усмихна пакостливо на кралицата.

- О, бъди сигурна!

Долови и погледа на Едион върху себе си, прикритата агония и тревога в него. Генералът обаче каза:

- С битката в Елдрис Ераван целеше да изтощи войската ни, да ни накара да се усъмним в стратегията му, изпращайки шепа обикновени войници. Иска да го подценяваме. Ако разположим армията си край границата, хълмовете ще забавят неговата. Познаваме терена добре, това ще е преимуществото ни пред Морат.

- А ако мине през Оуквалд? - посочи лорд Гунар пътя покрай Ендовиер. - Тогава какво?

Отговори му Рен Алсбрук:

- И този терен познаваме добре. В Оуквалд никой не милее за Ераван и силите му. Тамошните са предани на Бранън. И наследниците му.

Той удостои Лизандра със студен поглед, в който обаче започваше да се прокрадва искрица топлота.

Тя се поусмихна на младия лорд. Рен се престори, че не я е видял, и върна очи към картата.

- Ако разположим войската край границата - каза Дароу, - рискуваме да ни изтребят, зарязвайки Перант, Оринт и всички други градове в това кралство на благоволението на Ераван.

- И двете предложения си имат своите положителни и отрицателни страни -пристъпи напред принц Ендимион. Най-възрастният сред всички, макар и да не изглеждаше на повече от двайсет и осем. - Армията ви е прекалено малка, за да я разделяте на две. Трябва да я поведете цялата или на юг, или обратно на север.

- Гласувам за юг - обади се принцеса Селен, братовчедка на Ендимион. И на Роуан. Лизандра усещаше, че принцесата е любопитна да опознае Елин, но нещо я спираше. Сякаш не смееше да изгражда нови връзки, след като войната можеше да ги унищожи. Лизандра се питаше какво ли събитие от дългия й живот я бе направило толкова предпазлива, сериозна, а в същото време не съвсем студена към околните. - По южните бойни полета ще имате повече варианти за отбой, ако се стигне дотам. - Тя посочи с бронзов пръст картата и сплетената й сребриста коса проблесна сред диплите на тежката й смарагдова пелерина. - В Оринт могат да ви притиснат към планината.

- През Еленови рога има тайни пътеки - изтъкна непоколебимо лорд Слоан. - Много от хората ни ги използваха преди десет години.

И ето че продължиха така. В дебати и спорове, препирни и сдържани аргументи.

Накрая Дароу призова шестимата терасенски лордове да гласуват. Явно само тях приемаше за официални предводители на армията.

Двама от тях, Сол и Рави, гласуваха за границата.

Четирима - Дароу, Слоан, Гунар и Айрънуд - гласуваха за Оринт.

Когато в шатрата се спусна тишина, Дароу обяви:

- Ако съюзниците ни не желаят да действат по този план, са свободни да напуснат. Няма да ви държим отговорни.

Лизандра едва не подскочи.

Едион изръмжа, макар че в очите му просветна тревога.

Принц Галан обаче, който през цялото време бе следил събитията мълчаливо, с чести усмивки, проявявайки търпение напук на дръзките си бойни подвизи по море и по суша, пристъпи напред. И погледна Елин с искрящи очи - техните очи.

- Що за съюзници ще бъдем - поде с дълбок вендлински акцент, - ако изоставим приятелите си само защото вижданията ни се разминават. Обещахме ви съдействие в тази война. Вендлин няма да отстъпи от думата си.

Дароу се напрегна. Не заради думите му, а защото бяха насочени към нея. Към Елин.

Лизандра сведе глава в поклон и сложи ръка на сърцето си.

Принц Ендимион вирна брадичка.

- Положил съм клетва пред братовчед ми, твоя консорт - каза той и другите лордове се наежиха. Понеже Елин не беше официална кралица, още не признаваха новата титла на Роуан. Но явно това важеше само за останалите лордове. - Тъй като се съмнявам да ни приемат обратно в Доранел, ми се ще да мисля, че това може да е новият ни дом, ако надвием.

Елин определено би се съгласила с чутото.

- Добре дошли сте тук... всички вие. За колкото време желаете.

- Нямаш власт да отправяш подобни покани - озъби й се лорд Гунар.

Никой не си направи труда да му отвърне. Но Илиас от Тихите асасини кимна тържествено в знак на съгласието си да остане, а Ансел от Брайърклиф само й намигна отново и каза:

- Дойдох толкова далеч, за да ти помогна да очистим онова копеле. Не виждам причина да си тръгвам още сега.

Непресторена благодарност стисна гърлото на Лизандра и тя се поклони на съюзниците, събрани от кралицата й.

Висок тъмнокос младеж влезе в шатрата и очите му засноваха между лицата в центъра й. И се опулиха, щом зърнаха нея - Елин. После надникнаха към Едион за потвърждение. Непознатият сравни златистата коса, ашриверските очи и пребледня.

- Какво има, Нокс? - изръмжа му Дароу. Вестоносецът изопна гръб, изтича до стария лорд и му прошепна нещо на ухо. - Кажи му да влезе! - Беше краткият отговор на Дароу.

Нокс напусна шатрата с изненадваща за височината му грациозност и след секунда на входа се появи по-нисък, по-светъл мъж.

Дароу протегна ръка към писмото, което държеше.

- Носиш вести от Елдрис?

Лизандра надуши непознатия в мига, в който и Едион.

Той се усмихна и каза:

- Ераван ви изпраща почитанията си.

Сетне изстреля черен вихър право към нея.

17

Лизандра залегна, но не достатъчно бързо, за да се изплъзне на камшичния удар, който разсече ръката й от рамото до китката.

Хвърли се на земята и се претърколи, както я беше учил Аробин. Но Едион вече стоеше пред нея с меч в ръка. Бранеше кралицата си.

Проблеснаха светлина и лед - от Енда и Селен - и моратският вестоносец се озова на колене. Тъмната му сила се заблъска по невидима преграда от леден вятър.

Всички в шатрата бяха отстъпили назад с лъскави оръжия в ръце. Илиас и Ансел бяха заели еднакви отбранителни позиции от двете страни на поваления мъж. Позиции, вкоренени чак до мозъка на костите им от един и същ учител, под същото жарко слънце. Въпреки това не се поглеждаха.

Рен, Сол и Рави се бяха подредили край Лизандра - край Елин, - готови да пролеят кръв с мечовете си. Новороден двор, скочил да защити кралицата си.

Макар че по-възрастните лордове се бяха скрили зад масата с храна, пребледнели от страх. Само Галан Ашривер беше застанал на пост до изхода на шатрата, за да пресече пътя на нападателя им, ако опита да избяга. Дързък ход - и глупав, като се имаше предвид какво коленичеше в центъра на помещението.

- Никой ли не надуши, че е валгски демон? - попита Едион, вдигайки Лизандра от земята за здравата й ръка.

Но непознатият не носеше нашийник, нито пръстени по голите си, бледи пръсти.

Лизандра притисна пулсиращата си рана с длан и коремът й се преобърна. Знаеше какво тупти в гърдите на мъжа. Сърце от желязо и Камък на Уирда.

Вестоносецът се засмя и изсъска:

- Бягай към замъка си. Ние ще...

Той подуши въздуха. И надзърна към Лизандра. Към кръвта, стичаща се по лявата й ръка, пропивайки се в износената океанскосиня туника на Елин.

Тъмните му очи се ококориха от изненада и доволство и думата почти се оформи върху устните му. Хамелеонка.

- Убийте го! - нареди тя на среброкосите елфически лордове с препускащо сърце.

Никой не посмя да й каже да го изгори сама.

Ендимион вдигна ръка и обсебеният от Валг мъж се задъха. Ала първо очите му станаха напълно черни, дори бялата част от тях.

Не от смъртта, която го обгръщаше, а по-скоро сякаш предаваше някакво послание по протяжна обсидианова връзка.

Послание, което можеше да ги обрече на гибел: Елин Галантиус я нямаше.

- Достатъчно! - озъби се Едион с пребледняло от истински страх лице, току-що осъзнал за какво уведомяваше вестоносецът господаря си.

Мечът на Оринт проблесна, плисна черна кръв и главата на мъжа тупна върху килима.

В спусналата се тишина Лизандра премести длан от раната си, за да я провери. Не беше дълбока, но щеше да боли поне няколко часа.

Ансел от Брайърклиф прибра меча си с вълча глава в ножницата му и хвана Лизандра за рамото. Червената й коса се люшна пред лицето й, като се наведе да огледа обезглавения труп.

- Гадни копеленца, нали?

Елин сигурно щеше да подхвърли някой нахакан отговор, разсмивайки всички, но Лизандра просто не можеше да намери думи. Ето защо кимна, докато черната локва се разливаше по пода на шатрата. Елфическите лордове наблюдаваха със смръщени гримаси, навярно подушили валгската воня.

- Почистете тази гнусотия! - нареди Дароу.

Ръцете му трепереха леко.

Нокс се появи на входа на шатрата, забол смаян поглед в обезглавения Валг. Сивите му очи срещнаха нейните, после се сведоха.

- Нямаше пръстен - пророни той.

Едион хвана ръба на покривката върху масата с недокосната храна и избърса Меча на Оринт.

- Не му е трябвал.

***

Ераван знаеше, че Елин не е с тях, както и че хамелеонката се представя за нея.

Едион крачеше през лагера, а Лизандра-Елин го следваше.

- Знам - каза през рамо и за пръв път не отвърна на поздрава на войниците, които подминаха.

Тя не се отказа.

- Какво да правим?

Едион спря чак при собствената си шатра. Смрадта на валгския вестоносец още полепваше по носа му. Онзи черен камшик, свистящ към Лизандра, още прогаряше очите му. Болезненият й вик още ехтеше в ушите му.

Гневът се надигаше в него, търсейки отдушник.

Тя го последва в шатрата му.

- Какво да правим? - повтори.

- Как ти звучи да се уверим, че из лагера не дебнат други вестоносци? - озъби й се той, кръстосвайки яростно.

Елфическите лордове вече бяха дали тази заповед на най-добрите си разузнавачи.

- Той знае - промълви тя. Едион се завъртя към нея и видя братовчедка си... видя ЛизанДра разтреперана. Не Елин, макар че днес успешно бе изиграла ролята си. По-добре от обичайно. - Той знае какво съм.

Едион потри лицето си.

- Освен това май знае, че отиваме към Оринт. И точно това иска.

Тя седна на леглото му, сякаш краката не я държаха. За миг желанието да се настани до нея, да я притисне към себе си го обзе толкова мощно, че едва не му се поддаде.

Мирисът на кръвта й изпълваше пространството заедно с този на дивата й, многолика същност. Прокарваше чувствено пръст по кожата му, изостряше гнева му до нещо толкова смъртоносно, че почти се чувстваше готов да заколи първия мъж, който влезеше в шатрата му.

- Новината може да притесни Ераван - подхвана Едион, когато си върна здравия разум. - Може да се чуди защо Елин не е при нас, дали не е намислила нещо опасно за него. Може да го принуди да издаде следващия си ход.

- Или да ни нападне незабавно, и то с пълна мощ, когато сме най-слаби.

- Ще видим.

- Оринт ще се превърне в касапница - прошепна тя с превити от тежест рамене.

Тежест, не само заради конфликта, в който бе попаднала, но и защото се представяше за друга, защото не знаеше още колко ще може да се преструва. И всъщност нямаше силата да спре войските, тръгнали на север. Но беше готова да носи това бреме. За Елин. За кралството.

Независимо че го бе лъгала за всичко това, беше готова да понесе тежестта.

Едион седна до нея и впери празен поглед в стените на шатрата.

- Няма да ходим в Оринт.

Тя вдигна глава. Не само заради думите му, но и заради неочакваната му близост.

- Къде отиваме тогава?

Едион се взря в бронята си, която го чакаше измита и смазана на поставка в другия край на шатрата.

- Сол и Рави ще поведат част от войската си обратно към брега, за да следят за нападения откъм морето. Там ще се срещнат с остатъка от вендлинската флота. С Галан ще обединим армиите си и ще поемем на юг към границата.

- Другите лордове гласуваха срещу това.

Глупави старчоци.

Едион обаче цяло десетилетие жонглираше с държавната измяна. Беше го превърнал в изкуство.

- Аз ще се погрижа за тях - усмихна й се едва доловимо той.

***

Гибелният легион служеше единствено на Елин Галантиус.

Съюзниците й също. И войските на Рен Алсбрук и Рави и Сол от Сурия.

Очевидно и Нокс Оуен.

Само че не Едион, а Лизандра превърна бягството им във възможно.

На връщане към собствената й шатра - шатрата на Елин, ако не достойна за кралица, то поне за армейски капитан, - Нокс я настигна с тихи, ловки стъпки. Добре беше обучен. И навярно по-смъртоносен, отколкото изглеждаше.

- Е, Ераван вече знае, че не си Елин.

Тя извърна глава към него.

- Какво?

Светкавичен, безсмислен въпрос, с който целеше да си спечели малко време. Едион ли беше рискувал да му разкрие истината?

Нокс й се усмихна половинчато.

- Досетих се, като видях почудата по лицето на онзи демон.

- Бъркаш.

- Така ли? А не ме ли помниш?

Тя се постара да го изгледа възможно най-надменно, въпреки че вестоносецът крадец се извисяваше над нея. Елин никога не бе споменавала мъж на име Нокс Оуен.

- Защо да помня някого от лакеите на Дароу?

- Похвален опит, но Селена Сардотиен изглеждаше мъничко по-доволна, кълцайки жертвите си.

Той знаеше - знаеше коя е Елин, какво бе сторила в миналото си. Лизандра си замълча и продължи към шатрата си. Ако кажеше на Едион, колко ли мълниеносно Нокс щеше да се озове под замръзналата земя?

- Няма да издам тайната ти - прошепна Нокс. - Селена... Елин ми беше приятелка. И още е... надявам се.

- Откъде?

Нямаше намерение да му разкрива повече за ролята си.

- Бихме се заедно в едно състезание в стъкления дворец. - Той изсумтя. - Чак сега го проумявам. Богове! Тогава шпионирах министър Джовал за бунтовниците. За пръв път напусках Перант. За пръв път, а така се случи, че се биех рамо до рамо с кралицата си. -Той се засмя с изумление. - По онова време вече от години работех с бунтовниците, макар че си изкарвах хляба с крадене. Искаха да наблюдавам отвътре двореца, да следя плановете на краля. Докладвах им за по-особените събития, докато не стана твърде опасно. Докато Сел... Елин не ме предупреди да бягам. Послушах я и се върнах тук. Джовал е мъртъв. Миналата пролет умрял по време на една схватка с бунтовниците край границата. Тогава Дароу ме избра за свой личен вестоносец и шпионин. Така стигнах дотук. - Той я измери косо, без да сваля удивлението от лицето си. - На твое разположение съм, нищо че ти не си... ти. - Нокс килна глава. - Коя си всъщност?

- Елин.

Той се ухили многозначително.

- Ясно.

Лизандра спря пред нетипично малката шатра на кралицата, закътана между тези на Едион и Рен.

- Каква е цената на мълчанието ти? Или Дароу вече знае?

- Защо да му казвам? Аз служа на Терасен и рода Галантиус. Винаги е било така.

- Някои твърдят, че Дароу има голям шанс да възседне трона, като се имат предвид отношенията му с Орлон.

- Днес разбрах, че наемната убийца, с която се сприятелих, всъщност е била кралицата, която смятах за мъртва. Струва ми се, че боговете ме водят в някаква посока.

Тя се задържа на входа на шатрата. Уютната топлина я примамваше вътре.

- А ако ти кажа, че тази вечер ще ни е необходима помощта ти, но има риск да те обвинят в държавна измяна?

Нокс изпълни театрален поклон.

- Ще отговоря, че дължа на приятелката си Селена услуга, задето ме предупреди онзи ден в двореца, пък и преди това ми спаси живота.

Лизандра не знаеше защо му се доверява. Но с времето бе развила нюх по отношение на мъжете, който никога не я подвеждаше, макар и в миналото да не бе имала възможност да го следва. Тогава можеше единствено да се приготви за нещо подобно.

Нокс Оуен обаче... добрината по лицето му беше искрена. Говореше истината. Поредният съюзник, когото Елин им беше набавила, пък било то и несъзнателно.

Знаеше, че Едион ще се съгласи с плана й, колкото и да я мразеше още. Затова се приведе към Нокс и му прошепна:

- Тогава слушай внимателно.

***

Изпълниха плана си тихомълком и без всякаква следа.

Всичко се нареди плавно до най-незначителната подробност, сякаш боговете им помагаха.

На вечеря Нокс Оуен добави нещичко във виното, което лично сервира на Дароу, Слоан, Гунар и Айрънуд като раболепно извинение, задето беше пуснал валгския войник в шатрата. Не за да ги убие, а за да ги потопи в дълбок сън.

„Дори мечка стръвница не може да събуди тоя дръвник“, изсумтяла бе Ансел от Брайърклиф, като отиде до леглото на лорд Гунар, вдигна отпуснатата му ръка и я остави да падне тежко.

Лордът не помръдна и това беше задоволително доказателство за Лизандра, която наблюдаваше от сенките зад кралицата, преобразена в полска мишка.

Верните пълководци на четиримата лордове също заспаха дълбоко благодарение на виното, което Галан Ашривер, Илиас, Рен и Рави уредиха да разнесат по огньовете им.

А щом всички се събудиха на следващия ден, около шатрите им ги посрещна само бруленият от вятъра сняг.

Лагера го нямаше.

Армиите им също.

18

Никой в Аниел и крепостта от сив камък, извисяваща се над южната му част, не се уплаши от рука, който се спусна от небесата и кацна на една от крепостните стени.

Стражите на пост само извадиха оръжията си и единият насочи своето към Каол и Ирен, когато слязоха от гигантската птица.

Студът над открития океан не можеше да се мери с вятъра, който духаше откъм планината, в чието подножие бе закътан градът, нито с мразовития въздух по брега на Сребърното езеро, гладко като огромно огледало, ширнало се под сивото небе.

Ирен знаеше, че Каол познава Аниел като собствената си длан, а от спомените, които бе видяла в душата му, и разказите му от изминалите месеци знаеше също, че сивите керемиди по покривите бяха изсечени от каменоломните на юг от града; дървесината за къщите идваше от гъстия Оуквалдски лес отвъд равнината по южния бряг на езерото. Няколко нащърбени чукара стърчаха като ръка от дългото извито тяло на Белия зъб, което заедно с езерото опасваше целия град - и в чиито сиви склонове бе издигната крепостта.

Етаж след етаж крепостта Уестфол се изкачваше от равнината нагоре по планинския скат зад нея. Най-долната й порта се отваряше към равната снежна шир, а някои от другите й нива - към града. Построена бе като цитадела, чиито безчетни етажи, бойни кули и порти бяха създадени да устоят и на най-мащабната обсада. Белезите по сивите камъни свидетелстваха колко нападения бе преживяла, най-вече тези на куртината, обгръщаща цялата крепост.

Страховито, внушително здание - Каол й беше разказал, че не била построена да радва окото. Дори флагове не се развяваха по стените й. Вятърът не носеше аромат на подправки. Само хладовита, тежка влага.

Ирен предполагаше, че от обраслите в лишеи горни кули се съзираше и най-малкото движение в езерото и равнината, в града и гората, дори по склоновете на Белия зъб. Колко ли часове бе прекарал съпругът й покрай каменните парапети на тези кули, отправил взор към Рифтхолд, мечтаейки да бъде където и да било другаде, само не и на това студено, мрачно място?

Каол застана до нея, вирнал брадичка, и обяви на десетината стражи, насочили мечовете си към тях, че лорд Каол Уестфол желае да види баща си. Незабавно.

За пръв път го чуваше да използва толкова властен глас. Гласа на лорд.

Лорд, дошъл със своята лейди. Макар че заради проточилия се полет се бе принудила да замени обичайната си рокля с рукински кожени одежди; макар че вятърът несъмнено бе разрошил плитката й във всички посоки и дори след една хубава баня щеше да разплита косата си часове наред.

Останаха да чакат безмълвно на крепостната стена и пъхнатата в ръкавица ръка на Каол намери нейната. Вятърът рошеше плътната яка на пелерината му, а по лицето му се четеше само непреклонна решимост. Силната хватка на пръстите му обаче... Показваше й какво му костваше да се завърне у дома.

Ирен никога нямаше да забрави спомена, който бе зърнала: как баща му го изхвърля на каменното стълбище няколко етажа под тях, дарявайки го с почти скрития под косата му белег. Дете. Беше хвърлил дете надолу по стръмните стълби и го беше принудил да върви пеша до Рифтхолд.

Съмняваше се, че второто й впечатление за свекъра й щеше да е по-различно.

Мъж с изпито лице и сива туника се появи с думите:

- Насам.

Без титла, без почтително обръщение. Без поздрав.

Ирен се вкопчи в ръката на Каол. Идваха да предупредят населението на града - не кучия син, оставил толкова ужасяващи белези по душата на съпруга й. Хората заслужаваха предупреждение, защита.

Ирен си го напомни, докато ги водеха към сумрачната вътрешност на крепостта.

Високият, тесен коридор не бе много по-приветлив от външността на крепостта. Оскъдните прозорци, разположени нависоко в стените, не пропускаха почти никаква светлина, а вехтите мангали хвърляха танцуващи сенки по сивия камък. Тук-там висяха протрити гоблени и не се чуваха никакви звуци - нито музика, нито смях, нито разговори.

Каол бе наричал това студено, древно място свой дом? В сравнение с двореца на хагана беше същински коптор, недостоен дори за гнездо на рукове.

- Баща ми не обича да пилее пари по ремонти - изшушука й той, за да не ги чуе придружителят им, несъмнено прочел потреса, изписан по лицето й. - Ако нещо не се е срутило напълно, значи, не е толкова старо.

Ирен опита да се усмихне на шегата му, поне заради него, но гневът й се надигаше все повече с всяка следваща стъпка по коридора. Накрая безмълвният им придружител спря пред две високи дъбови врати, стари и прогнили като цялата крепост, и почука веднъж.

- Влез.

Ирен долови как Каол изтръпна от студения, коварен глас.

Вратите се отвориха, разкривайки сумрачна зала, обточена с колони и пронизана от лъчове водниста светлина.

Явно друг поздрав нямаше да получат, защото мъжът, заел челното място на дългата дървена маса, достатъчно голяма да побере четирийсет души, не благоволи да стане.

Стъпките им отекваха между каменните стени. Дори гигантската бумтяща камина от лявата им страна не успяваше да смекчи студа. Пред господаря на Аниел се мъдреха бокал с вино и остатъците от вечерята му. Съпругата му и другият му син не се мяркаха наоколо.

Но лицето му... лицето на Каол след няколко десетилетия. Или поне ако Каол се превърнеше в толкова бездушен и леден като мъжа пред тях.

Ирен недоумяваше как Каол намери воля да го направи. Как съумя да сведе глава в поклон.

- Татко.

***

Каол никога не се бе срамувал от крепостта, докато не влезе в нея с Ирен. Не беше осъзнавал колко отчаяно се нуждаеше от ремонт, колко занемарена изглеждаше.

При мисълта, че водеше същество, толкова пълно с топлина и светлина, на подобно мрачно място, му идеше да хукне обратно към рука, който ги чакаше на крепостната стена, и да отлети с нея към брега.

А сега, като я гледаше пред баща си, който дори не благоволи да стане от стола си и чиято полуизядена вечеря лежеше разпръсната по масата, Каол си даде сметка, че трябваше някак да овладее гнева си.

Дебелата пелерина на баща му се разстилаше по пода. Колко пъти го беше виждал на същия стол, на почетното място на тази внушителна маса, около която някога се бяха събирали най-могъщите лордове и воини на Адарлан?

Сега тя беше празна, жалко подобие на някогашното си величие.

- Можеш да ходиш - рече баща му, оглеждайки го от глава до пети. Вниманието му се задържа върху сключените му ръце с тези на Ирен. О, безусловно и този въпрос щеше да повдигне. В най-удачния момент. - Последно разправяха, че не си можел дори да помръднеш пръстите на краката си.

- Дължа го на тази жена - отвърна Каол. Ала Ирен продължаваше да се взира в баща му с омраза, каквато за пръв път виждаше у нея. Сякаш искаше с мисли да накара органите му да изгният. Това му даде достатъчно сила да добави: - Съпругата ми. Лейди Ирен Тауърс Уестфол.

Зрънце изненада пламна по лицето на баща му, но бързо угасна.

- Лечителна, значи - рече умислено той, оглеждайки Ирен толкова втренчено, че на Каол му се прииска да изпотроши цялата зала. - Тауърс не е благороднически род, който признавам.

Нещастно копеле!

Ирен вирна леко брадичка.

- Може и да не е, милорд, но корените му са не по-малко достойни от тези на всеки благороднически род.

- Поне умее да говори - отбеляза баща му, отпивайки глътка вино. Каол стисна свободната си ръка толкова здраво, че ръкавицата му изскърца. - По-добре от онази нахакана наемница.

Ирен знаеше. Всичко. Знаеше цялата история около това чия бележка носеше в медальона си. Но това не смекчи удара, особено когато баща му допълни:

- Която, оказва се, е кралицата на Терасен. - Безрадостен смях. - Как добре щеше да се уредиш, синко, ако беше смогнал да я задържиш.

- Ирен е най-даровитата лечителка на своето поколение - процеди Каол със смъртоносно тих глас. - Струва повече от всяка корона на света.

А това важеше с още по-голяма сила във война.

- Не си прави труда да му доказваш колко струвам - каза Ирен, забила леден поглед в баща му. - Отлично познавам собствената си дарба. Не ми е потребна благословията му.

Говореше напълно искрено.

Баща му пак насочи студени очи към нея, но този път в тях за кратко просветна искра на любопитство.

Ако дори преди минути го бяха попитали как според него би протекла тази среща, не би предположил, че Ирен ще стои така невъзмутимо пред баща му, нито че ще му се опълчи.

Баща му се облегна назад в стола си.

- Допускам, че не идваш да изпълниш клетвата си към мен.

- Наруших това свое обещание и ти дължа извинение - съумя да изрече Каол. Ирен се наежи. Но преди да го е спряла, той продължи: - Идваме да те предупредим.

Баща му вдигна вежда.

- Знам, че Морат се готви за атака. Взех предпазни мерки и изпратих обичната ти майка и брат ти в планината.

- Морат наистина се готви за атака - потвърди Каол, мъчейки се да потисне разочарованието си от факта, че няма да види никого от двамата души, с които най-вече искаше да говори. - И армията му се е запътила право насам.

Ето че сега баща му застина.

- Десетхилядна армия - поясни Каол. - Идва да опустоши града.

Можеше да се закълне, че баща му пребледня.

- Сигурно ли е?

- Плавах с армията на хагана, сред която имаше легион рукини. Разузнавачите им ни донесоха информацията. Вече летят насам, но дарганските войници ще пристигнат поне след седмица. - Той пристъпи напред. Само с крачка. - Трябва да събереш въоръжените си сили, да подготвиш града. Незабавно.

Баща му обаче просто люшна виното в чашата си, вперил свъсен поглед в червената течност.

- Тук няма въоръжени сили. Не и достатъчно да постигнат каквото и да било срещу десет хиляди вражески войници.

- Тогава започни евакуация, прибери възможно най-много хора зад крепостните стени. Подготви се за обсада.

- Доколкото знам, момко, аз съм господар на Аниел. Ти на драго сърце му обърна гръб. Два пъти.

- Остана ти Терин.

- Терин е учен. Според теб защо го изпратих в планината с майка ти като някое сукалче? - Баща му се подсмихна. - Идваш да пролееш кръв за Аниел ли? Макар и след толкова време?

- Не му говори така! - просъска Ирен с плашещо спокойствие.

Баща му не я удостои с внимание.

Тя обаче пристъпи напред, изравнявайки се с Каол.

- Аз съм пряка наследница на Върховната лечителка на Tope Сесме. Връщам се в родните си земи по воля на сина ти, за да помогна във войната заедно с още двеста лечителки от Tope. През последните няколко месеца синът ти гради съюз с хаганата и сега цялата хаганска армия плава към този континент, за да спаси твоя народ. Така че, докато си седиш тук, в тази рухнала крепост, и ръсиш обиди по него, знай, че е сторил повече от всеки друг, и ако градът ти оцелее, то ще е благодарение на него, не на теб.

Баща му примигна насреща й. Бавно.

Каол едва се възпря да не грабне Ирен и да я целуне.

Вместо това каза на баща си:

- Очаквай обсада и подготви отбраната си. В противен случай Сребърното езеро пак ще се оцвети в червено под ноктите на моратските зверове.

- Познавам историята на града пределно добре.

Каол се изкуши да приключи разговора, но все пак попита:

- Затова ли не се преклони пред Ераван?

- Нито пред краля марионетка преди него - додаде баща му, чоплейки храната си.

- Знаел си, че предишният крал е бил обсебен от Валг?

Пръстите на баща му се спряха върху парче хляб - единственият белег за изумлението му.

- Не. Само че трупа пълчище от... какви ли не твари. А аз не съм ничий лакей, каквото и да си мислиш за мен. - Той отпусна ръка. - Но като че ли планът ми да те отдалеча от опасностите всъщност те е тласнал към тях.

- Защо би си правил труда?

- Говорех искрено онзи ден в Рифтхолд. Терин не е воин, не и в сърцето си. Видях какво се надига в Морат, във Ферианската падина, имах нужда големият ми син да е тук, да поеме меча ми, ако паднех в бой. А сега се завръщаш точно когато сянката на Морат ни обгръща от всички страни.

- Без една. - Каол махна към Белия зъб, или колкото се виждаше от планината през прозорците високо в каменните стени. - Говори се, че през изминалите месеци Ераван ловял планинците. Щом нямаш армия, поискай помощ от тях.

Баща му стисна устни.

- Те са полудиви номади, които убиват хората ни, и то без окото им да мигне.

- Както и ние убиваме тях. Нека Ераван ни обедини.

- И какво да им предложа в замяна? Планината ни принадлежи още отпреди Гавин Хавилиард да възседне трона.

- Предложи им проклетата луна, ако така ще ги убедиш да помогнат - обади се Ирен. Баща му отново се подсмихна.

- Ти можеш ли да им предложиш нещо такова като пряка наследница на Върховната лечителка?

- Мери си приказките! - изръмжа му Каол.

Баща му не взе присърце предупреждението.

- Предпочитам да побият главата ми на кол, отколкото да отстъпя на онези диваци и сантиметър от земите на Аниел, камо ли да им прося помощ.

- Дано народът ти е съгласен с теб - заяви Ирен.

Баща му й отвърна с поредния безрадостен смях.

- Май те харесвам повече от кралицата асасин. Може пък бракът с жена от простолюдието да върне поне малко от някогашния кураж в рода ни.

Кръвта на Каол забуча в ушите му, но устните на Ирен се извиха в усмивка.

- Точно такъв си, какъвто си те представях - отбеляза тя. Баща му само килна глава.

- Подготви града и крепостта - процеди Каол. - Иначе ще се окаже, че заслужаваш всичко, което ще ни сполети заради теб.

19

Ирен още трепереше до него, като влязоха в тясната, но поне топла спалня петнайсетина минути по-късно. Едно от малкото уютни места в противната крепост. Пространството бе почти запълнено с легло и ръждясал умивалник с кана гореща вода до него.

Спалня, недотам достойна за лордски син. Каол опита да потисне горещината, плъзнала по бузите му.

- Не забравяй, че аз съм низвергнат - подхвърли той, облягайки се на затворената врата, след като стовари багажа им в краката си. - Тази стая е за гости.

- Сигурна съм, че баща ти я е избрал умишлено.

- Не се и съмнявам.

- По-ужасен е, отколкото го описа - изръмжа Ирен.

Каол й се усмихна уморено.

- А ти се представи блестящо.

Повече от блестящо.

Поне баща му бе склонил да започне евакуация от крайните квартали на града, а когато двамата стигнаха до стаята си, в крепостта вече кипеше бурна подготовка за предстоящата обсада. Дори да се нуждаеше от помощ за планирането й, баща му не обели нито дума. След като отдъхнеха тази вечер, щеше да провери какво е намислил.

Засега обаче, след почти два дни полет в студа, имаше потребност от почивка.

Дръзката му, безстрашна съпруга, която също имаше потребност от почивка, колкото и да не си го признаваше.

Затова Каол се отблъсна от вратата и отиде при Ирен, която крачеше нервно пред леглото.

- Съжалявам за нещата, които ти наприказва.

Тя махна небрежно с ръка.

- Аз съжалявам, че ти се е налагало да го търпиш по-дълго от този разговор.

Въпреки заплахата, надвиснала над тях, въпреки копелето, което управляваше града, гневът й успя да стопли нещо в него. Каол скъси разстоянието помежду им и възпря тревожното й крачене, хващайки я за ръка. Сетне погали с палец брачната й халка.

- Ще ми се да беше срещнала майка ми вместо него - пророни той.

Яростта в очите й се поуталожи.

- И на мен. - Устните й се кривнаха на една страна. - Но все пак съм изненадана, че баща ти го е било достатъчно грижа да ги изпрати на сигурно място при най-малката следа от заплаха.

- Те са негово притежание. И няма да се учудя, ако ги е изпратил в планината с голяма част от съкровищата си.

Ирен се озърна наоколо с видимо съмнение, изписано на лицето й.

- Аниел е една от богатите земи в Адарлан, независимо от окаяния вид на крепостта. - Той целуна кокалчетата на пръстите й, халката й. - В катакомбите има стаи, пълни със съкровища. Злато, бижута, брони. Богатства като за цяло кралство.

Тя изхъмка впечатлено, но заяви:

- Трябваше да кажа на Сартак и Несрин да доведат повече от петдесетте лечителки, които избрахме.

Хафиза щеше да остане с пехотинците и кавалерията, но Еретия, помощницата й, щеше да доведе групата с руките.

- Ще се справим, разчитайки на онова, с което разполагаме. Никак не съм убеден, че в града е имало и една лечителка с магически способности допреди час.

Гърлото й подскочи.

- Крепостта ще устои ли на обсада, докато пристигне сухопътната армия? Изглежда така, сякаш не би оцеляла дори до следващата зима, камо ли да удържи на нападение от цяла войска.

- Тази крепост е оцеляла хиляда години; не е паднала в ръцете на втората армия на Ераван дори след като опустошили Аниел докрай. И третата война ще надживее.

- Но къде ще се евакуират хората? Планината вече е затрупана със сняг.

- Има проходи. Опасни са, но хората ще успеят да стигнат до Пустошта, ако вървят заедно и носят достатъчно провизии. - Тръгнеха ли на север от Аниел, щяха да попаднат в капана на вещиците от Ферианската падина, а поемеха ли на юг, щяха да се озоват точно пред прага на Морат. На изток щяха да се натъкнат на същата онази армия, от която трябваше да се измъкнат. - Може би ще смогнат да се скрият в Оуквалд, в подножията на Белия зъб. - Той поклати глава. - Просто няма идеален вариант, не и по това време на годината.

- Колко ли ще загинат... - каза приглушено тя.

- Шансовете им са по-големи в Белия зъб, отколкото тук - отвърна й също толкова тихо Каол. Още ги чувстваше като свой народ, бяха му помогнали, когато собственият му баща го изгони. - Ще се погрижа баща ми да изпрати част от по-възрастните войници с тях. Те поне знаят пътя.

- Наясно съм, че съм само жена от простолюдието - подхвана Ирен и Каол се изкиска, - но онези, които решат да останат, които влязат в крепостта... Докато чакаме нашите войски, може да помогна с настаняването им. Да им подсигуря необходимото. Да проверя дали сред тях няма лечителки, разполагащи с билки и други нужни съставки. Да приготвя превръзки.

Той кимна и гърдите му до болка се изпълниха с гордост. Благородна дама. Ако не по кръв, то по нрав. Съпругата му беше по-достойна за титлата лейди от всяка аристократка, която бе срещал.

- Тогава да се подготвим за война, съпруже! - каза Ирен с пропити от тъга и ужас очи.

И това зрънце страх, не за нея самата, а заради онова, което скоро щеше да връхлети и двама им, го подтикна да я грабне на ръце и да я положи на леглото.

- Войната ще изчака до сутринта - рече Каол и сведе устни към нейните.

***

Руките пристигнаха на разсъмване.

Толкова многобройни, че скриха бледото слънце, изпълвайки небесата с бумтежа на могъщи криле и шумоленето на пера.

Този път хората закрещяха и гласовете им сякаш възвестиха писъците, които щяха да огласят крепостта, пристигнеше ли онази страховита армия.

Руките накацаха по равнината от южната страна на крепостта, чак до брега на езерото. Гладката шир не бе застроена, тъй като я пресичаха множество горещи извори и често се наводняваше, макар че шепа дебелоглави земеделци още се мъчеха да отгледат разни култури в твърдата почва.

Някога равнината била част от самото езеро, преди Западните водопади, скътани в склоновете на Белия зъб, да бъдат заприщени и буйните им води да стихнат до кротките вадички, захранващи и днес езерото. Векове наред предците на Каол обмисляли да бутнат стената, освобождавайки пълноводната река, тъй като древните им ковачници постепенно отстъпвали място на воденици, които лесно можели да преместят другаде.

Ала унищожителната сила зад язовирната стена щяла да причини катастрофални щети, дори всички водни повелители в кралството да опитали заедно да овладеят потопа. Цялата равнина щяла да се наводни за броени минути и стихията щяла да отнесе дори част от града. Водите щели да се спуснат по планинските склонове, помитайки всичко по пътя си с гигантска вълна, която щяла да се разлее чак при Оуквалд. Най-ниските етажи на крепостта, заедно с портата, водеща към равнината, щели да бъдат изцяло потопени.

Затова стената останала и тревистата шир под нея оцеляла.

Руките се подредиха в спретнати редици. Каол, Ирен и неколцина стражи, зарязали постовете си, излязоха да гледат от парапета на крепостната стена как ездачите се заемат да градят лагера си с багажа от дисагите на руките. По-късно щяха да заведат лечителките в крепостта, оставяйки няколко в лагера до пристигането на моратския легион.

Две тъмни фигури се издигнаха в небето и стражите се върнаха по постовете си. Несрин и Сартак кацнаха на стената, а до рука на Несрин - малък сокол. Фалкан Енар.

Несрин скочи ловко от птицата си с лице, мрачно като най-бездънната яма в кралството на Хелас.

- Морат е на три дни оттук, най-много четири - обяви задъхано тя.

Сартак дойде до нея. Руките им очевидно нямаха нужда от връзване.

- Летяхме високо, за да не ни забележат, но Фалкан успя да се доближи.

Хамелеонът стоеше в облика си на сокол до Салки.

Ирен пристъпи напред.

- Какво видяхте?

Несрин поклати глава. Златистобронзовата й кожа беше пребледняла.

- Главно Валги и човеци. Но всички са бързи, настървени.

Каол смогна да потисне гримасата, която понечи да превземе лицето му.

- И няма вещици?

- Не - отвърна Сартак, прокарвайки ръка през сплетената си коса. - Но нищо чудно да изчакват, за да се спуснат от Ферианската падина, когато армията пристигне.

- Дано грешиш - каза Ирен, отправила поглед към руките в долината.

Хиляда. Преди месеци й се струваха дар от боговете, непобедим легион. Но като ги гледаше подредени на полето...

Дори величествените птици можеше да бъдат пометени от стихията на битката.

20

- Знаеш ли историята за кралицата, скитала в различни светове?

Елин поклати глава. Седеше върху килима от мъх на една древна долчинка, заровила ръка в дребните бели цветчета, разпръснати наоколо.

Между короните на великанските дъбове, преплели клони над полянката, проблясваха звезди, сякаш уловени в мрежата им. Пълната луна къпеше гората в толкова ярка светлина, че се виждаше като посред бял ден. Топлият летен въздух носеше тиха, мелодична песен.

- Тъжна история е - продължи леля й и вирна едното ъгълче на червените си устни, щом се облегна назад в трона си, изсечен в огромен гранитен камък. Обичайното й място по време на уроците им заедно, на тези безкрайни, приятни разговори през топлите летни нощи. - И древна.

Елин повдигна вежда.

- Не съм ли голяма за вълшебни приказки?

Преди три дни бе отпразнувала двайсетия си рожден ден на друга полянка, недалеч оттук. Половин Доранел се беше стекъл на тържеството, но вреченият й някак намери начин да я измъкне. Чак до едно самотно езерце в сърцето на гората. Лицето й до ден днешен пламваше, като си спомнеше за онова среднощно плуване на лунна светлина, как я бе накарал да се чувства Роуан, как я бе боготворил насред стоплената от слънцето вода.

Вречен. Думата още я изненадваше. Както я изненада и онова прозрение, когато го съзря до трона на леля си в края на пролетта. А през месеците след това, докато се ухажваха... Елин се изчервяваше при мисълта. Изживяването им в онова горско езерце беше кулминацията на онези месеци. Истинско освобождаване. Свещените белези по шията й - и по тази на Роуан - го доказваха. Нямаше да се върне сама в Терасен есента.

- Никой не е прекалено голям за вълшебни приказки - отвърна леля й с нарастваща усмивка. - А тъй като и ти самата си отчасти вълшебно същество, би трябвало да са ти интересни.

Елин й се усмихна и сведе глава.

- Права си, лельо.

„Лельо“ не беше точното обръщение, защото ги деляха поколения и хилядолетия, но кралицата така й беше предложила да я нарича.

Майев се намести по-назад в трона си.

- Преди много време, когато светът бил млад, когато още нямало човешки кралства и земята не била белязана от войни, се родила кралица.

Елин сви крака под себе си и килна глава.

- Тя не знаела, че е кралица. При нейния народ силата не се наследявала, а течала във вените по рожДение. И докато тя растяла, силата й растяла с нея. И накрая родината й се оказала твърде малка за подобна сила. Твърде тъмна и студена, и тягостна. Имала дарби като на мнозина други от народа си, но и нещо повече; силата й била толкова прецизно, сложно оръжие, че я откроявала от всички останали. Те я разпознавали и се прекланяли пред нея и тя господствала над тях. С времето се разчуло за дарованията й и трима крале дошли да искат ръката й, за да изградят съюз между техния трон и този, който тя самата си била издигнала, колкото и малък да бил. В

началото тя решила, че се е задало онова ново предизвикателство, по което толкова копнеела. Тримата крале били братя, всеки могъщ посвоему; необятната им сила пораждала страхопочитание навред. Избрала най-възрастния, ала не заради някое негово умение или качество, а заради безчетните му библиотеки. Заради онова, което можела да научи в земите му, което можела да постигне със силата си... Искала тайнствата на познанието, не самия крал.

Странна история. Елин пак вдигна вежди, но кралицата просто продължи:

- Като се венчали, тя напуснала скромните си земи и заживяла в замъка му. Известно време се чувствала удовлетворена: и от съпруга си, и от познанието, събрано в дома му. Тримата с братята му били завоеватели и често отсъствали от замъка, отдадени на мисията си да прибавят нови и нови земи към общото си кралство. Тя не възразявала, защото това й осигурявало свободата да черпи все повече и повече познание от библиотеките му. Знания, за някои от които дори той не подозирал. Древни мъдрости от светове, отдавна превърнати в прах. Кралицата научила, че наистина съществували други светове. Не само тяхното мрачно, потискащо кралство, но и светове, нанизани един до друг във вселената, и то без собствените им обитатели да знаят. Светове, където слънцето не било единствено тънки снопове смътна светлина през пепеливите облаци, а златист поток топлина. Където съществувало зелено. Кралицата дори не била чувала за такъв цвят. Зелено. Нито пък за синьо; не и за нюанса, с който книгите описвали небето. Дори не можела да си го представи.

Елин свъси вежди.

- Жалко съществувание.

Майев кимна горчиво.

- Наистина. И колкото повече четяла за тези други светове, посетени някога от вече покойни скиталци, толкова по-силно копнеела да ги види. Да усети целувката на слънцето по лицето си. Да чуе утринната песен на врабчетата, крясъците на чайките край морето. Морето... и то й било чуждо. Необятна водна шир с променливи настроения и непознати дълбини. По техните земи имало само плитки тинести езера и полупресъхнали реки. Затова, докато съпругът й и братята му предвождали поредната война, кралицата започнала да умува как да влезе в някой от тези нови светове. Как да се измъкне от своя.

- Възможно ли е изобщо?

Нещо теглеше съзнанието й, като че историята беше истинска - но вероятно просто я беше чувала от майка си или дори от Марион.

Майев кимна.

- Да. С езика на битието за кратко могат да се отварят портали между световете. Език, забранен дълго преди да се родят съпругът й и братята му. След смъртта на последния от древните скиталци пътеките между световете се затворили и методите им за прекосяване на границите изчезнали с тях. Поне така си мислели всички. Кралицата обаче намерила старите заклинания, закътани надълбоко в личната библиотека на съпруга й. Започнала с дребни експерименти. Първо отворила вратичка към света на покоя, открила една от скитащите жени и я попитала как се прави. - Майев се усмихна замислено. - Покойницата отказала да й разкрие. Затова кралицата започнала да се учи сама. Да отваря и затваря врати, отдавна забравени или запечатани. Да се взира в дълбините на космоса. Собственият й свят бавно се превръщал в клетка. Омръзвало й от войните на съпруга й, от лекомислената му жестокост. И когато той пак заминал на война, кралицата събрала най-близките си прислужници, отворила врата към нов свят и напуснала онзи, в който била родена.

- Напуснала? - учуди се Елин. - Просто... просто напуснала собствения си свят? Завинаги?

- И бездруго не го чувствала свой. Родена била да управлява други светове.

- Къде отишла?

Усмивката на леля й се разшири още малко.

- В един светъл, прекрасен свят. Където нямало нито войни, нито мрак. Съвсем различен от онзи, в който била родена. И там я направили кралица. Достигнала до начин да се скрие в ново тяло, за да не разбере никой какво представлява всъщност, за да не я разпознае дори съпругът й.

- Открил ли я той?

- Не, колкото и да я търсил. Разбрал какво е научила и заедно с братята му усвоили същите познания. Разкъсвали свят след свят, за да я намерят. А щом пристигнали в онзи, който била превърнала в свой дом, не я познали. Дори когато й обявили война, тя не им се разкрила. Надвила ги и двама от кралете, единият от които съпругът й, били прогонени обратно в собствения си свят. Третият останал в капан, ала с почти изчерпана мощ. Пропълзял в земните недра, а постигналата триумф кралица през целия си дълъг, дълъг живот се приготвяла за завръщането му, приготвяла народа си. Защото тримата крале не просто пътували между световете като нея. Натъкнали се били на начин да отварят завинаги портите между тях, изковавайки три ключа за целта. Да владееш тези ключове означавало да контролираш всички светове, да държиш силата на вечността в ръката си. Кралицата искала да ги намери, за да бъде способна да прогони всичките си врагове, да върне най-малкия брат на съпруга си обратно в принадлежащия му свят. За да защити новия си, красив свят. За това си мечтаела цял живот: да живее в мир, без сянката на миналото й да я преследва.

Онзи призрачен спомен пак се обади отдалеч. Сякаш беше забравила да угаси огъня в камината.

- Намерила ли кралицата ключовете?

Усмивката на Майев стана тъжна.

- Според теб намерила ли ги е, Елин?

Елин се замисли. Толкова много от разговорите им, уроците им на тази полянка криеха неизчерпаеми загадки, въпроси, които да разнищва, за да й помогнат някой ден, когато и тя възседнеше трона си с Роуан до себе си.

И ето - като че го беше призовала, мирисът му на заснежени борове изпълни полянката. Разнесе се шумолене на крила и той кацна в облика си на ястреб сред короната на един от великанските дъбове. Нейният принц воин.

Тя му се усмихна, както правеше от седмици, когато я изпращаше до покоите й в двореца край реката. По време на тези техни разходки от гората до обгърнатия в мъгли град бе успяла да го опознае истински, да го обикне. Повече от всичко на света.

Елин пак се извърна към леля си.

- Кралицата е била умна и упорита. Способна на всичко, струва ми се, дори да открие ключовете.

- Така изглежда. Но някак й убягвали.

- Къде са били?

Майев впи тъмен, нетрепващ поглед в нея.

- Според теб къде са били?

Елин отвори уста.

- Мисля, че...

После примигна. И замлъкна.

Усмивката на Майев се върна, нежна и любяща. Каквато бе към нея леля й от самото начало.

- Къде са ключовете според теб, Елин?

Тя пак отвори уста. И пак я затвори.

Сякаш невидима верига я теглеше назад. Отнемаше й думите.

Верига... верига. Елин сведе очи към ръцете си, към китките си. Все едно очакваше да съзре оковите там.

Никога през живота си не бе усещала тежестта на окови. Въпреки това вторачи поглед в една от голите си китки, където можеше да се закълне, че някога бе имало белег. Сега виждаше само гладка, целуната от слънцето кожа.

- Ако страшна опасност грозеше света ни, ако тримата жестоки крале заплашваха да го унищожат, ти къде би потърсила ключовете?

Елин вдигна очи към леля си.

Друг свят. Съществуваше друг свят. Съществуваше като миг от някой сън и в него на китката й имаше белег. Цялото й тяло бе осеяно с белези.

А вреченият й, кацнал над нея... В онзи свят от лицето му, надолу по шията и ръката му се спускаше татуировка. И тази татуировка разказваше тягостна, съкрушителна история. История за загуба. Загуба, причинена от зла кралица...

- Къде са скрити ключовете, Елин?

Спокойната, любяща усмивка не падаше от лицето на Майев. Но някак...

Някак...

- Не - прошепна Елин.

Нещо пропълзя в дълбините на мрачния поглед срещу нея.

- Какво не?

Това не беше нейният свят, нейният живот. Това място, идиличните месеци на учение в Доранел, появата на вречения й...

Кръв и пясък, и яростни вълни.

- Не.

Гласът й проехтя като гръм над смълчаната долчинка.

Елин оголи зъби и впи пръсти в мъха.

Майев се засмя приглушено. Роуан отлетя от клоните и кацна върху разперената ръка на кралицата.

Дори не оказа съпротива, когато фините й бели ръце стиснаха врата му. И го прекършиха.

Елин изпищя. Изпищя и се хвана за гърдите, пронизана от агония заради секнатата свещена връзка...

***

Елин изви гръб върху олтара и всяка строшена, разкъсана част от тялото й изкрещя заедно с нея.

Майев се усмихваше отгоре й.

- Тази илюзия ти хареса, нали?

Лъжа. Всичко беше лъжа. Роуан беше жив, жив...

Елин опита да помръдне ръката си. Удари я огнена светкавица и тя изпищя отново.

Този път обаче от гърлото й се изтръгна само прекършен стон. Прекършен като ръката й...

Ръката й...

От незнайно колко места по ръката й стърчаха кости. Кръв и усукана кожа, и...

Но колкото и потресаваща да беше гледката, белезите от оковите ги нямаше.

И в този свят, и на това място нямаше белези.

Поредната илюзия, поредният измислен кошмар...

Тя пак изкрещя. Заради съсипаната си ръка, заради небелязаната си кожа, заради упорития спомен за скъсаната връзка.

- Знаеш ли от кое ме боли най-много, Елин? - Майев говореше нежно, почти любвеобилно. - От това, че ме имаш за злодея в тази история.

Елин простена през зъби, мъчейки се да вдигне ръка. И двете ръце. Плъзна поглед из помещението, из тази истинска, но измислена стая.

Бяха поправили кутията. Запоили бяха върху капака ново парче желязо. И от двете страни. И на дъното. Вече проникваше още по-малко въздух, през часовете или дните вътре я измъчваше задушлива горещина. Изпита същинско облекчение, когато най-сетне я оковаха върху олтара.

Когато и да се беше случило това. Ако изобщо се бе случило.

- Не се и съмнявам, че вреченият ти или Елена, или дори Бранън са напълнили главата ти с лъжи за това какво ще сторя с ключовете. - Майев провлачи ръка по каменния ръб на олтара, през изтеклата й кръв и парчета кост. - Най-искрено говорех. Харесвам този свят. Нямам желание да го унищожа. Искам единствено да го подобря. Представи си земя без глад, без болка. Нали за това се борите с помощниците ти? За един по-добър свят?

Думите й бяха подигравка. Подигравка със собственото й обещание към цял народ. Към Терасен. Обещание, което още не беше изпълнила.

Елин опита да не мърда в оковите, да не движи изпотрошените си ръце, да потисне напрежението, което сякаш опъваше кожата й от вътре навън. Нарастващия натиск по костите си, в главата си. Нарастващ всеки ден.

Майев въздъхна тихо.

- Знам какво си мислиш за мен, Носителке на огъня. Какви заключения си правиш. Ала има истини, които не бива да се разкриват. Дори за ключовете.

Елин не знаеше дали пращящият напор в нея потушава болката й, или... вещае нещо още по-лошо.

Майев обгърна с длан бузата й през маската.

- Обещаната кралица. Искам да те спася от тази саможертва, предложена от едно вироглаво момиче. - Тя се засмя едва доловимо. - Дори ще ти отстъпя Роуан. Двамата ще бъдете заедно тук. Докато с теб се трудим да спасим света.

Лъжи. Елин го знаеше, макар и да не можеше да си спомни къде свършваше истината и започваше лъжата. Дали вреченият й не бе принадлежал на друга преди нея. Или именно това беше кошмарът?

Богове, този натиск в тялото й... В кръвта й...

Не се преДавай!

- Усещаш го - додаде Майев. - Призива на тялото ти да се съгласиш. - Елин отвори очи и явно в тях се четеше недоумение, защото Майев се усмихна. - Знаеш ли какво причинява железният ковчег на онези с магически способности? Няма да го почувстваш веднага, но с времето... магията ти се нуждае от отдушник, Елин. Този натиск е гласът на магията ти: крещи ти да се измъкнеш от оковите и да освободиш напрежението в себе си. Дори кръвта ти настоява да ме послушаш.

Истина беше. Не това с подчинението, а с нарастващия натиск, който несъмнено щеше да й причини повече болка дори от сблъсъка с пълната мощ на магията й. Беше й се случило веднъж, когато се гмурна по-надълбоко в силата си, отколкото го бе правила някога преди.

А онзи случай щеше да бледнее пред това, което я очакваше сега.

- Няма да ме има няколко дни - обяви Майев.

Елин застина.

Майев поклати глава с престорено разочарование.

- Не постигаме желаните резултати, Елин.

От другия край на стаята Фенрис изръмжа предупредително. Майев дори не го погледна.

- Научих, че общият ни враг отново е стъпил на тези брегове. Един валгски принц бил задържан на няколко дни път оттук до южната граница. Носел няколко нашийника, които безусловно е възнамерявал да използва върху моя народ. Кой знае, дори върху мен.

Не. Не...

Майев плъзна ръка през шията на Елин, сякаш очертаваше мястото, където би попаднал нашийникът.

- Ще отида лично да взема нашийника, да проверя какво ще каже лакеят на Ераван. Разкъсах на парчета валгските принцове, които срещнах през първата война -продължи тихо тя. - Сигурно безпроблемно ще ги подчиня на волята си вместо това. Е, поне еДин от тях. А сетне ще сложа неговия нашийник около твоя врат.

Не.

Думата отекваше като мантра в главата й, извисявайки се постепенно.

- Не знам защо не се сетих по-рано - каза Майев.

Не.

Тя побутна изпотрошената китка на Елин, която смогна да преглътне писъка си.

- Помисли си по въпроса. Като се върна, ще обсъдим предложението ми отново. Може пък напрежението в тялото ти да избистри разсъдъка ти.

Нашийник. Майев отиваше да вземе нашийник от Камък на Уирда...

Майев й обърна гръб и черната й рокля се завъртя с нея. Като прекоси прага, совата й литна от гредата над отворената врата и кацна върху рамото й.

- Убедена съм, че Каирн няма да позволи да скучаеш в мое отсъствие.

***

Нямаше представа колко време бе лежала на олтара, преди лечителните да пристигнат с благовонния си пушек. Пак й бяха сложили металните ръкавици.

Натискът под кожата й растеше с всеки изминал час. Дори в дълбокия й, подвластен на опиянението сън. Сякаш, след като го беше усетила веднъж, вече не можеше да го пренебрегва. Нито да го усмири.

Но дори той щеше да е най-малката й грижа, ако Майев наистина сложеше нашийник около врата й.

Фенрис седеше до стената. Мигна веднъж с пламнали от тревога очи. Добре ли си?

Тя мигна два пъти. Не.

Не, изобщо не беше добре. Майев бе чакала именно това напрежение. То беше по-лошо от всяко издевателство на Каирн. А с нашийника, който лично отиде да вземе...

Не биваше да разсъждава прекалено много за това. За най-отвратителното робство, от което можеше и никога да не се измъкне. Нямаше просто да пречупи Носителката на огъня, а да я заличи напълно.

Да изтръгне от нея всичко - и силата, и знанията й. Да я държи в плен в собственото й тяло, за да чува как собственият й глас издава къде се намират Ключовете на Уирда. Как се врича в кръвна клетва пред Майев. Предава й се изцяло.

Фенрис мигна четири пъти. Тук съм, с теб съм.

Тя отвърна със същото. Тук съм, с теб съм.

Магията й се надигна, търсейки изход, запълвайки празнотите между глътките й въздух и костите й. Не й намираше място, вече не съумяваше да я укроти.

Не се предавай!

Тя се съсредоточи в думите. В гласа на майка си.

Може би магията щеше да я погълне отвътре, преди Майев да се върне.

Ала Елин не знаеше как да го понесе. Как да понесе подобно напрежение не просто цели дни, а следващия час. Ако можеше да освободи поне мъничко от него...

Тя потисна мислите, прокрадващи се в съзнанието й. Нейни собствени или на Майев - не я беше грижа.

Фенрис замига отново, повтаряйки същото тайно послание. Тук съм, с теб съм.

Елин затвори очи с надеждата да изпадне в забвение.

***

- Ставай.

Подигравка с дума, която бе чувала някога.

Каирн стоеше над нея с изкривено от противна усмивка лице. А дивашкият блясък в очите му...

Той започна да разкопчава веригите й и Елин застина.

Няколко стражи влязоха с маршова стъпка. Фенрис изръмжа.

Магията й се гърчеше под кожата й, блъскаше в главата й като кошмарен чук. По-страшен от инструментите за мъчение до Каирн.

- Майев иска да те преместим - обяви той.

Трескавата светлина в очите му сякаш се засили, като я вдигна от олтара и я пренесе до желязната кутия. И я пусна вътре толкова отвисоко, че веригите издрънчаха по костите й, по черепа й. Очите й се насълзиха и тя понечи да се изправи, но капакът се затръшна пред лицето й.

Мрак, горещ и задушен, я притисна отвсякъде. Същият като онзи, който се сгъстяваше под кожата й.

- Тъй като сганта на Морат наново пълзи по бреговете ни, Майев иска да те преместим на някое по-сигурно място до завръщането й - обясни през капака с престорено нежен глас Каирн. Стражите изпъшкаха и вдигнаха кутията, а Елин се люшна вътре, прехапвайки устни от болка. - Хич не ми дреме какви ще ги върши с теб, след като ти сложи някой от демонските нашийници. Дотогава обаче... Дотогава си само моя. За едно последно забавление, преди новото ти приятелче да влезе в теб.

Ужас сви стомаха й, задушавайки напрежението.

Местеше я на друго място - веднъж беше предупредила една млада лечителка за това. Казала й беше, че ако нападателят й решеше да я премести, несъмнено имаше намерение да я убие и трябваше да му се опълчи с всички сили.

А това дори не включваше нашийник от Камък на Уирда, който се приближаваше към нея с всеки изминал ден.

Но Каирн нямаше да я убие, защото Майев я искаше жива.

Елин се съсредоточи върху дишането си. Вдишване, издишване, вдишване, издишване.

Това обаче не попречи на мазния, пронизващ страх да превземе тялото й. Да го разтрепери цялото.

- Ти идваш с нас, Фенрис - отсече насмешливо Каирн, когато стражите тръгнаха нагоре по стълбището и Елин се плъзна по железния под на кутията. - Не ми се ще да пропуснеш нищо от предстоящото.

21

Роуан знаеше всички главни и тайни пътища към Доранел. И зеленото кралство, и величествения град, чието име носеше.

Гавриел и Лоркан също ги знаеха. Предишната вечер продадоха конете си. Елида ги спазари. Елфическите воини бяха твърде разпознаваеми; дори да криеха лицата си, могъщото им присъствие щеше да ги издаде. Малцина не биха ги познали.

За разлика от северната граница с Вендлин, южните пътища към кралството не бяха под охраната на диви вълци. Въпреки това избираха скритите, полузабравени пътеки, водещи на север.

Когато им останаха броени дни път до града, заложиха капан на Майев.

И за стръв използваха онова, което кралицата не би устояла да вземе лично: нашийници от Камък на Уирда.

Елин още не се бе прекършила. Роуан знаеше, усещаше го. И упорството й вероятно подлудяваше Майев. Изкушението да й сложи нашийник, самонадеяната вяра на елфическата кралица, че би успяла да командва демона в него, да го изтръгне от контрола на самия Ераван... Майев едва ли би пропуснала толкова апетитна възможност.

Ето защо Елида започна да пуска слухове по кръчми и пазари, по местата, където Роуан знаеше, че се навъртат шпионите на Майев. Мълви за елфически гарнизон, заловил валгски принц - за причудливите нашийници, които намерили у него. Къде: край един аванпост на няколко левги от града. Нашийниците: лесна плячка.

Роуан дори не се помоли на боговете Майев да се хване. Да не изпрати някого от своите шпиони, който да вземе нашийниците или просто да потвърди съществуването им. Рискован ход, но и бездруго нямаха избор.

Докато се изкачваха по стръмните южни хълмове, откъдето щеше да им се разкрие добър изглед към нощния град, сърцето му препускаше бясно. Може и да не владееха магията за укриване на Майев, но без кръвната клетва едва ли щеше да долови близостта им.

Въпреки че шпионите й бяха навсякъде, а силата й се простираше надлъж и шир по тези земи. И още много други.

Вече пълзяха задъхано към билото на най-високия от гористите хълмове. Да, имаше и други пътища към града, но никой не предлагаше такъв изглед към терена пред тях. Роуан не смееше да лети, защото бдителните й стражи несъмнено се оглеждаха за белоопашат ястреб, дори под прикритието на нощта.

Имаха едва десетина метра до билото.

Роуан продължи да се катери, следван от спътниците си.

Тя беше тук. През цялото време е била тук. Ако бяха дошли директно в Доранел...

Не си позволи да мисли за това, стъпвайки на хребета.

Под крехката луна градът от сив камък се къпеше в бяло, обгърнат в мъгли от околните реки и водопади. Елида, макар и задъхана, ахна с възхита.

- Очаквах... очаквах да е като Морат - призна си тя.

Живописният град се разпростираше в сърцето на огромна речна долина. Независимо от късния час уличните лампи още светеха и Роуан знаеше, че по някои площади свири музика.

Домът му. Поне някога беше. Ала жителите му все още ли бяха неговият народ, след като се бе оженил за чужда кралица? След като се беше сражавал срещу тях, убивайки мнозина край бреговете на Ейлве? Нарочно не потърси с поглед черните траурни знамена, които със сигурност висяха от множество прозорци.

Знаеше, че Лоркан и Гавриел също избягваха да ги броят. От векове познаваха тези елфи, живееха сред тях. Наричаха ги свои приятели.

Но дали някои от тях съзнаваха кой лежи в плен сред тях? Дали чуваха писъците й?

- Това е мястото - каза Гавриел на Елида, сочейки куполите и елегантните сгради, струпани в източния край на града по брега на гигантския водопад.

Всички огледаха безмълвно обточената с колони резиденция на кралицата. Където се бяха помещавали и собствените им покои. Вътре не горяха лампи.

- Това не доказва нищо - отбеляза Лоркан. - Нито че Майев е тръгнала, нито че Елин е още там.

Роуан се вслуша във вятъра, подуши го, но не усети нищо.

- Единственият начин да се уверим е, като влезем в града.

- Само по онези два моста ли може да се влезе? - попита Елида, гледайки свъсено каменните мостове близнаци от южната и северната страна на Доранел.

И двата бяха открити, забележими от километри.

- Да - отговори със стегнат глас Лоркан.

Реката беше твърде широка, твърде буйна, за да я преплуват. А Роуан не беше чувал за друг начин да влязат в града.

- Налага се да заобиколим долината отдалеч - каза Лоркан, наблюдавайки града в сърцето й.

На север гористите планински подножия се извисяваха към монолитната стена на Камбрийските планини. На запад долината се разстилаше в земеделски земи, открити и необятни, ширещи се чак до морето. А на изток, отвъд водопада, ливадите отстъпваха място на древна гора, опряла гръб в още гигантски планини.

Неговите планини. Мястото, което някога бе наричал свой дом, където се беше намирала горската му къща, докато не я изгориха. Където беше погребал Лирия, където бе очаквал някой ден да погребат и него.

- Трябва ни и резервна стратегия - каза Роуан, въпреки че вече се беше замислил по въпроса.

Къде да избягат след това, защото Майев щеше да изпрати най-умелите си воини след тях.

Някога и той самият се причисляваше към тях. Майев го изпращаше да залавя и унищожава елфите, станали твърде чудовищни дори според нейните разбирания, отцепници, които вече не заслужаваха да живеят. Той самият бе обучил воините, които Майев щеше да хвърли по следите им. Беше им показал тайните пътеки, любимите скривалища на елфите.

Никога не му бе хрумвало, че някой ден ще използват уменията си срещу него.

- Необходим ни е един ден - каза Лоркан.

Роуан впери студен поглед в него.

- Не разполагаме с един ден.

Елин беше там, долу. В онзи град. Знаеше го, чувстваше го. От два дни се потапяше в силата си, приготвяше се за убийствата, за сражението. Усилието да я сдържа го притискаше, обтягаше и мъничкото му самоконтрол.

- Ще си платим за всяко прибързано решение - отвърна Лоркан. - Вречената ти също.

Самоконтролът на някогашния му командир не беше по-устойчив от неговия. Дори Гавриел, вечно спокоен и уравновесен, крачеше нервно. Всичките се бяха спуснали в силата си, извлекли я бяха до дъно.

Лоркан обаче имаше право. Роуан би казал същото, ако беше на негово място.

Гавриел посочи някаква изпъкнала скала на склона под тях.

- Там ще имаме сносно укритие за лагеруване тази нощ. Ще починем, а утре ще съставим план.

Идеята го ужасяваше. Да спи, когато Елин се намираше на броени километри от него. Ушите му се наостриха, сякаш се мъчеше да долови писъците й. Въпреки това каза:

- Добре.

Нямаше нужда да обявява, че е твърде рисковано да палят огън. Въздухът беше студен, но не толкова, че да замръзнат през нощта.

Роуан тръгна пръв надолу по хълма и подаде ръка на Елида, за да й помогне да слезе по опасния скалист склон. Тя я пое с разтреперани пръсти.

И все пак не се беше уплашила да тръгне с тях, да им съдейства.

Той надзърна надолу за следващото стабилно място в скалата, където да стъпи, и пак се обърна да й помогне.

- Не е задължително да идваш с нас в града. Ще си набележим маршрут за бягство и може да ни чакаш някъде в безопасност.

Когато Елида не му отговори, Роуан вдигна очи към нея.

Тя обаче не гледаше него, а града пред тях.

С изцъклени от ужас очи. Ужас, който се пропиваше в мириса й.

Лоркан се появи мълниеносно и сложи ръка на рамото й.

- Какво...

Роуан се извърна към града. Билото бе служило за граница.

Не на града, а на една илюзия. Приказна, идилична илюзия, за която да докладват разузнавачите, недръзнали да се доближат прекалено. Защото от всички страни на града, дори по източната равнина...

Армия. Безчетна армия лагеруваше навсякъде около него.

- Призовала е почти цялата си войска - прошепна Гавриел с брулена от вятъра коса.

Роуан преброи лагерните огньове, осеяли тъмната земя като рой звезди. За пръв път виждаше толкова многобройна елфическа армия. Онази, която с кадъра му бяха предвождали в други войни, дори не можеше да се мери с нея.

Елин можеше да е къде ли не. Както в лагерите, така и в града.

Трябваше да подходят умно. С хитрина. И ако Майев не беше клъвнала стръвта им...

- Довела е цяла армия да ни държи настрана от града? - учуди се Елида.

Лоркан стрелна предупредително Роуан.

- Или за да удържи Елин вътре.

Роуан огледа лагеруващата войска. Какво ли си мислеха жителите на Доранел, които рядко виждаха въоръжени сили, по-многобройни от стражевите патрули в града?

- Имаме съюзници в града - изтъкна Гавриел. - Може да опитаме да се свържем с тях. Да проучим къде е Майев, с каква цел се е събрала войската. Дали не се носят слухове за Елин.

Елис, чичото на Роуан, главата на рода им, бе останал в града, когато армадата на Майев отплава. Непоколебим, мъдър елф, но и предан. Възпитал бе Енда по свое подобие, превърнал го беше в остроумен придворен. Но намереше ли време, обучаваше и Роуан, преподавайки му някои от първите му уроци по бой с меч. Роуан отрасна в дома на чичо си - едничкия му дом, докато не откри онази планина. Ала на собствената си кръв ли щеше да е предан Елис, или на Майев, особено след предателството на рода на Белия трън в Ейлве?

Пък и чичо му можеше вече да е мъртъв. Майев можеше да го е наказала заради всички братовчеди, които Роуан бе молил за помощ. Или в стремежа си да си върне благоразположението на кралицата след предателството на рода им Елис можеше да ги предаде още преди да са намерили Елин.

А що се отнасяше до другите, до малцината съюзници, които им бяха останали...

- Майев е способна да прониква в съзнанието на хората - каза Роуан. - По всяка вероятност знае кои са съюзниците ни и може вече да се е погрижила за тях. - Той стисна дръжката на Голдрин, търсейки успокояващия допир на топлия метал. - Няма да рискуваме.

Лоркан изсумтя в знак на съгласие.

- Майев не ме познава, не и достатъчно добре - обади се Елида. - Никой в града не би ме разпознал, особено ако... променя външния си вид. Както когато разпространих лъжите за валгския принц. Утре може да пробвам да вляза в града и да се поослушам.

- He.

Отказът на Лоркан прониза нощта като нож.

Елида му отвърна със студен, невъзмутим глас:

- Не си ми командир. Дори не си от моя двор.

Тя се обърна към Роуан. Той беше.

Той я превъзхождаше в йерархията им. Обзе го неприятно чувство. Елин го бе поставила в тази позиция.

Лоркан изсъска:

- Тя не познава града, не знае как да се справи със стражите...

- Ще я научим - намеси се Гавриел. - Тази вечер. Ще й кажем онова, което знаем. Лоркан оголи зъби насреща му.

- Ако Майев е все още в Доранел, ще я надуши.

- Няма - увери го Елида.

- Откри те на онзи плаж - скастри я Лоркан.

Елида вирна брадичка.

- Утре отивам в града.

- И какво ще направиш? Ще разпиташ дали някой не е виждал Елин Галантиус да се разхожда наоколо? Дали Майев би те приела за чаша чай? - изръмжа гръмовно Лоркан.

Елида не отстъпи и за секунда.

- Ще разпитам за Каирн.

Всички застинаха. Роуан не беше съвсем сигурен дали я е чул правилно.

Тя ги погледна целеустремено.

- Какво странно има в това една млада простосмъртна жена да разпитва за елф, който я е зарязал?

Лоркан пребледня като луната над тях.

- Елида. - Тя не му отговори, ето защо Лоркан се завъртя към Роуан. - Ще пратим някого да проучи обстановката, трябва да има и друг начин да...

Елида просто каза на Роуан:

- Намерим ли Каирн, ще намерим и Елин. И ще разберем дали Майев е още в града.

От очите й вече не надничаше страх. В мириса й нямаше нито следа от него.

Затова Роуан кимна напук на осезаемото напрежение у Лоркан. - Успешен лов, милейди!

22

Заснежените равнини на Терасен се стелеха на юг чак до хълмистите планински подножия, ширнали се към хоризонта.

По-рано това лято Лизандра бе прекосила същите тези подножия с приятелите си - с кралицата си. Видяла беше как Елин се изкачва до едно от билата им, до изсечения гранитен камък, бележещ границата между Адарлан и Терасен. Приятелката й бе сторила крачка отвъд него и се беше озовала у дома.

Вероятно това я правеше глупачка, но тогава Лизандра дори не бе предположила, че следващият път, когато съзреше същите тези подножия, прелитайки над тях в облика на птица, щеше да е във време на война.

Нито че щеше да е разузнавач на многохилядна армия, маршируваща далеч зад нея. Оставила бе на Едион да обяснява за внезапното изчезване на Елин. Нейната мисия беше да повери къде е възможно да се засекат с легионите на Морат и да осведоми генерала за терена пред тях. Елфически разузнавачи, също в птичи облици, бяха отлетели на запад и на изток.

Сребристите й соколски криле се бореха със суровия вятър, носейки я през небето със скорост, която запращаше течни светкавици през сърцето й. Този облик й беше станал любим след призрачния леопард. Ловко, изваяно, хищническо - тяло, създадено да лети с вятъра, да преследва плячка.

Снегът беше спрял, но небето продължаваше да сивее и нито един слънчев лъч не се прокрадваше да ги стопли. Няколкото пласта пера обаче я спасяваха от безпощадния мраз.

Лизандра прелетя дълги, дълги километри, оглеждайки празните земи. Селата, през които бяха минали лятото, сега пустееха. Молеше се жителите им, избягали на север, да намерят убежище, преди да паднат големите снегове, както и онези с магически способности сред тях да са смогнали да се измъкнат от мрежите на Морат. В едно от градчетата по пътя си бяха срещнали момиче с впечатляваща водна дарба - дали то и семейството му бяха зад масивните стени на Оринт?

Лизандра хвана някакво възходящо течение, издигна се нависоко и хоризонтът се разкри още повече пред очите й. Прелетя над първото възвишение - релеф от светлини и сенки под облачното небе. Насеченият терен щеше да затрудни армията, но Гибелният легион беше воювал наблизо. Войниците безспорно познаваха пътеките въпреки снежните пъртини, затрупали котловините.

Вятърът пищеше и я тласкаше на север. Сякаш не й позволяваше да лети на юг. Молеше я да не продължава.

Появиха се хълмове, короновани с големи камъни - древните монолити, обозначаващи границата. Тя прелетя над тях. До смрачаване имаше няколко часа. Щеше да лети, докато мракът и студът не й попречеха, а сетне щеше да се скрие в короната на някое дърво до зори.

Сребристите й криле я носеха все по на юг към тъмния, празен хоризонт.

Празен, но не за дълго.

Когато най-после й разкри какво пъпли към тях, Лизандра едва не изпадна надолу от небето.

Рен я беше научил как да брои войници, но тя губеше бройката им всеки път, опиташе ли да пресметне колко маршируват в изряден строй през северните равнини на Адарлан. Право към планинските подножия, ограждащи и двете кралства.

Хиляди. Пет, десет, петнайсет хиляди. Повече.

Наново и наново се препъваше в броенето. Двайсет, трийсет.

Издигна се още по-високо в небето. И още по-високо, защото ниско над черните пълчища кръжаха илкени и наблюдаваха във всички посоки.

Четирийсет. Петдесет.

Петдесетхилядна армия, бранена от илкени.

Сред пехотинците се мяркаха и конници - млади мъже с красиви лица и черни нашийници над бронята.

Валгски принцове. Петима, всеки оглавяващ своя легион.

Лизандра пак преброи войската. Три пъти.

Петдесет хиляди воини. Срещу техните двайсет и пет.

Един от илкените я видя и се устреми нагоре.

Тя направи остър вираж и полетя обратно на север, размахвайки яростно криле.

***

Двете армии се срещнаха на едно заснежено поле в южната част на Терасен.

Генералът принц на Терасен нареди на легионите си да изчакат, вместо да се спуснат към моратската войска. Да оставят ордите на Ераван да се изтощят, изчаквайки хълмовете, и да изпратят отряд от Тихите асасини, който да излови вражеските войници, залутали се сред скали и падини.

Само част от асасините се върнаха.

Тъмната сила на валгските принцове ги помете като смъртоносна вълна.

Дори тогава Носителката на огъня не изпепели Валгите. Просто продължи да язди редом с братовчед си.

През нощта илкени връхлетяха лагера им. Всяха хаос и ужас, разкъсаха множество войници с отровните си нокти и пак се загубиха в небето.

На влизане в Терасен събориха древните обозначителни камъни от тревистите им била.

Моратските войници превалиха подножията съвсем слабо задъхани, не особено възпрепятствани от снега и все така многобройни.

Заспускаха се в галоп по склоновете като черна вълна, разливаща се по земята. Право към копията и щитовете на Гибелния легион, докато елфическите воини потискаха с магията си силата на валгските принцове.

Магия, оказа се, съвършено безполезна срещу илкените. Те прелитаха през нея като през фина паяжина и някои дори я разтапяха, бълвайки отрова.

После кацаха или напълно сломяваха отбраната им. И дори хамелеонка в облика на уивърн с отровни шипове не успяваше да ги свали всичките.

Дори генерал принц с древен меч и елфически инстинкти не успяваше да ги обезглавява достатъчно бързо.

В суматохата никой не забеляза отсъствието на Носителката на огъня, както и че нито въглен от магията й не озари кървавата нощ.

Накрая и пехотинците ги достигнаха.

И армията им от кол и въже започна да се разкъсва.

Първо падна десният фланг. Един от валгските принцове освободи силата си срещу него, завещавайки само трупове по пътя й. Касапницата спря чак когато Илиас от Тихите асасини съумя да се промъкне в тила на врага и да обезглави принца.

Централните редици на Гибелния легион още се държаха, но губеха войник след войник под напора на нокти, зъби, мечове и щитове. Враговете бяха толкова многочислени, че елфическите благородници и подчинените им не можеха да ги умъртвяват достатъчно скорострелно, нито достатъчно всеобхватно. Колкото и преднина да печелеха с магията си, Морат главоломно я потъпкваше.

Зверовете на Ераван ги тласкаха все по на север през онзи първи ден. И цялата нощ. И призори на следващия ден.

До втората нощ дори редиците на Гибелния легион започнаха да поддават.

А силите на Морат продължаваха да прииждат.

23

Елида за пръв път виждаше град като Доранел.

Градът на реките - така го наричаха. Дори не си бе представяла, че е възможно да се създаде селище в пресечната точка на няколко реки, всяка от които се вливаше в огромно корито.

Но не допускаше възхищението по лицето си, крачейки по лъкатушещите, спретнати улици.

Страхът беше другият й спътник, който умишлено държеше на разстояние. С острото си обоняние елфите лесно долавяха всяка емоция. И докато умерената доза страх допринасяше за прикритието й, прекомерната можеше да й коства живота.

Въпреки това мястото изглеждаше като същински рай. Розови и сини цветя висяха от прозорците, тесни канали се виеха между улиците и по тях плаваха ярко боядисани, дълги лодки.

Никога не бе съзирала толкова много елфи на едно място, не бе очаквала да са така обикновени наглед. Е, доколкото беше възможно с невероятната им грациозност, изострени уши и удължени кучешки зъби. Навсякъде около тях се стрелкаха толкова видове животни, че не можеше да ги запомни. А те просто се разхождаха спокойно, пазарувайки прясно изпечен хляб, стъкленици с някакви масла и пъстроцветни платове.

И над всичко това, възседнала трона си в двореца от източната страна на Доранел, властваше Майев. Роуан й беше разказал, че целият град бил построен от камък, за да не могат Бранън или наследниците му да го разрушат.

Елида се бореше да прикрие куцукането, което се засилваше с всяка крачка по-навътре в града - и по-надалеч от магията на Гавриел. Беше оставила спътниците си на гористия хълм, където лагеруваха през нощта, макар че Лоркан отново се помъчи да я разубеди. Тя обаче прерови общия им багаж, докато не намери необходимото: горските плодове, които Гавриел бе набрал предишния ден, един резервен колан, тъмнозелена пелерина от Роуан, измачкана бяла риза от Лоркан и миниатюрното огледалце, пред което се бръснеше.

Не каза нищо, когато се натъкна на белите ленти памучен плат на дъното на неговата раница. Приготвени за следващия й цикъл. И бездруго не знаеше какво да каже. Не и без да срути нещо в гърдите си.

С небрежно отпуснати рамене, макар и сковано от напрежение лице, Елида спря пред живописно площадче с бълбукащ фонтан в центъра. Наоколо се тълпяха търговци и купувачи и бърбореха ведро под утринното слънце. Тя застана с гръб към сводестия вход на площада и извади огледалцето от джоба на пелерината си, внимавайки да не издрънчи с ножовете, скрити там.

Отвори капачето на огледалото и погледна смръщено отражението си - не съвсем престорена гримаса. Сутринта беше намачкала горските плодове и бе намазала кожата около очите си със сока им, придавайки им зачервен, измъчен вид. Сякаш ридаеше от седмици.

От огледалото действително я гледаше изстрадала жена.

Не нея искаше да зърне обаче, а площада отзад. Заоглеждаше ли го директно, можеше някой да я заподозре, но вторачвайки се в дамско огледалце - просто суетно момиче, мъчещо се да пооправи окаяния си външен вид... Елида заглади с ръка няколко щръкнали кичура коса, без да изпуска от взор площада зад себе си.

Беше нещо като център. От двете му страни имаше по една кръчма с винени бъчви вместо маси отпред и празни, още неразтребени чаши по тях. Едната като че ли привличаше повече елфи, някои от които във военни одежди. От кръчмите по трите площада, които беше посетила, единствено в тази се събираха воини.

Идеално.

Елида приглади за последно косата си, затвори огледалцето и като се обърна към площада, вирна брадичка. Просто момиче, стараещо се да запази достойнство.

Нека да я възприемат както си пожелаят, нека гледат бялата риза, с която бе заменила кожения си вещерски жакет, зелената пелерина, пристегната през кръста й с колан, нека си я мислят за невзрачна скитница. Момиче, никак не на място в този прелестен, шармантен град.

Тя доближи седмината елфи, седнали пред кръчмата, отчитайки кой говореше най-много, кой се смееше най-гръмогласно, към кого се обръщаха най-често петимата мъже и двете жени сред тях. Едната не бе облечена с воински одежди, а с фин дамски панталон и яркосиня туника, прилепнала като ръкавица по пищната й фигура.

Забеляза и към кого се обръщаха всички за потвърждение, за одобрение -широкоплещестата елфа с късо подстригана тъмна коса. Бронята по раменете и китките й беше по-изящна от тази на другите воини. Командирска.

Елида се застоя на няколко крачки от тях, стиснала с една ръка пелерината точно над сърцето си, докато с другата въртеше златната халка на пръста си - безценна реликва, изпълняваща простичката роля на дар за спомен от любовник. Тя задъвка свенливо долната си устна, отправяйки плахи погледи към войниците и към кръчмата. Дори заподсмърча леко.

Другата елфа - тази с елегантната синя туника - я видя първа.

Голяма красавица. Тъмната й коса се спускаше в дебела, лъскава плитка по гърба й, а златистобронзовата й кожа грееше с вътрешна светлина. От очите й бликаше добрина. И загриженост.

Елида го прие като покана и доближи масата им, свела глава в почтителен поклон.

- П-простете, че ви прекъсвам - изпелтечи, извърнала лице към тъмнокосата хубавица.

Заекването винаги караше хората да се чувстват неловко, да свалят наивно гарда си, нетърпеливи да се отдалечат. Готови да й кажат онова, което я интересуваше.

- Станало ли е нещо? - попита елфата с дрезгав и прекрасен глас, точно такъв, какъвто Елида винаги си бе представяла, че притежават най-изтънчените красавици, такъв, какъвто подлудяваше мъжете.

И ако съдеше по усмивките на елфите около нея, Елида не се и съмняваше, че им въздейства именно в тази посока.

Долната й устна затрепери и тя я прехапа.

- Аз... аз търся някого. Каза, че ще ме чака тук, но... - Тя надникна към воините и пак започна да върти халката на пръста си. - В-в-видях униформите ви и р-реших, че може да го познавате.

Бодрото настроение на компанията им лека-полека отстъпваше място на предпазливостта. И съжаление - от страна на красавицата. Или заради пелтеченето, или заради издайническите белези по външния й вид: млада жена, страдаща по любовник, когото едва ли щеше да намери.

- Как се казва? - попита по-високата елфа, навярно сестра на другата, ако съдеше по еднаквата им смугла кожа и тъмна коса.

Елида преглътна достатъчно драматично, че гърлото й да подскочи видимо.

- Н-не исках да ви безпокоя - поде уклончиво. - Но просто ми се сторихте д-д-добродушни.

Единият елф измърмори, че трябвало да си вземат още питиета, а двама от другите се надигнаха с него. Двамата, които останаха на масата, като че ли също искаха да се измъкнат, но командирката им стрелна кос поглед, който ги прикова неподвижни.

- Не ни безпокоиш - увери я красавицата, махвайки с фината си ръка. Беше не по-висока от Елида, но имаше поведение на кралица. - Искаш ли да ти поръчаме нещо за хапване?

Всеки лесно се ласкаеше, лесно се подвеждаше, независимо дали ушите му бяха заострени, или заоблени...

Елида пристъпи към нея.

- Не, благодаря. Не искам д-да ви притеснявам.

Елида спря на ръка разстояние от тях и елфата разшири ноздри, несъмнено подушила некъпаното й от седмици тяло. Въпреки това бе така любезна да си замълчи, обхождайки с очи лицето й.

- Как се казва приятелят ти? - подкани я командирката с груб глас, коренно различен от този на сестра й.

- Каирн - прошепна Елида. - Казва се Каирн.

Единият от елфите изруга, другият измери Елида от глава до пети.

Двете елфи обаче застинаха.

- Т-той служи на кралицата - обясни Елида и очите й запрескачаха от лице на лице с надежда. - Познавате ли го?

- Да - отговори командирката с притьмнели очи. - И ти... любовница ли си му?

Елида накара лицето си да почервенее, замисляйки се за всички унизителни моменти по пътя им дотук: като цикъла й, ходенето по нужда...

- Трябва да говоря с него - каза накрая.

А после щеше да разбере и къде се намира Майев.

Тъмнокосата хубавица пророни глухо:

- Как се казваш, дете?

- Финула - излъга Елида, използвайки името на бавачката си.

- Ще ти дам един съвет - провлачи единият от елфите и отпи глътка бира. - Щом си успяла да се измъкнеш от Каирн, не го търси.

Командирката му го удостои с предупредителен поглед.

- Каирн е положил кръвна клетва пред кралицата ни.

- Това не го прави по-малък кучи син - отвърна елфът.

Елфата изръмжа толкова гневно, че той мигом си науми да провери какво се случва с питиетата им.

Елида преви рамене.

- Значи... Значи го познавате?

- Имала си среща с Каирн? - попита я вместо отговор красавицата.

Елида кимна.

Двете елфи се спогледаха.

- Не знаем къде е - рече командирката.

Лъжеше. Елида видя погледа, който сестрите си размениха. Решението им да не й казват - или за да предпазят беззащитното простосмъртно момиче, за което я имаха, или от преданост към Каирн. Или към всички елфи, взели в леглото си простосмъртни, отказвайки да поемат отговорност няколко месеца по-късно. Лоркан се бе появил на бял свят след такава връзка, а после го бяха изхвърлили на улицата.

Подобна идея я подтикна да стисне зъби, макар че челюстта й остана видимо отпусната.

Не с гняв ще си помогнеш - учеше я Финула, - а с разум.

Взе си бележка. При следващата кръчма нямаше да се представя като толкова жалка. Нито като зарязана любовница, носеща детето му.

Но нямаше да спре да обикаля кръчмите, докато не получеше отговор. А получеше ли отговор, щеше да посети и следващата кръчма, за да го потвърди.

- А... кралицата в двореца си ли е? - попита Елида. Умолителният й, хленчещ глас дразнеше дори собствените й уши. - Той ми к-к-каза, че пътувал с нея, но ако нея я няма...

- Нейно Величество не си е у дома - поясни командирката и резкият й тон подсказа на Елида, че търпението й се изчерпва. Тя не позволи на коленете си да омекнат, а когато раменете й се превиха, изглеждаше така, сякаш е от разочарование. - Но както вече споделихме, не знаем къде е Каирн.

Майев не беше в града. Поне това се нареждаше в тяхна полза. Дали по щастлива случайност, или благодарение на плана им - не я интересуваше. Каирн обаче... Едва ли щеше да научи друго от тези елфи. Така че просто сведе глава.

- Б-благодаря ви.

Отстъпи назад, преди някоя от елфите да успее да каже друго, и показно почака край фонтана пет минути. Петнайсет. Щом часовникът на площада удари кръгъл час, Елида закрачи унило към отсрещния му изход, съзнавайки, че я наблюдават.

Поскита няколко пресечки със същия отчаян вид, без посока, а накрая се шмугна в някаква тясна уличка и въздъхна.

Майев не беше в Доранел. Но още колко ли време?

Трябваше да открие Каирн възможно най-бързо. Да се постарае повече при следващото си изпълнение.

Този път не биваше да изглежда чак толкова жалка, безутешна и ревлива. Може би беше сложила прекалено много червено около очите си.

Тя извади огледалото и опита да изтрие с пръст мъничко от плодовия сок под едното си око. Не се получи. Навлажни кутрето си с език и пак го плъзна под долния си клепач. Червеното поизбледня леко.

Тъкмо се канеше да повтори, когато мярна движение в огледалцето.

Завъртя се, ала твърде късно.

Тъмнокосата красавица от кръчмата стоеше зад нея.

***

Часовете никога не му бяха тежали повече.

Докато наглеждаше войниците на пост по южния край на армията, запечатвайки в съзнанието си основните артерии в лагера им, Лоркан непрестанно хвърляше по едно око към града.

Неговият град - поне едно време беше. Никога, дори през детството му, прекарано в сенките на същия този град, не му беше хрумвало, че ще се превърне във вражеско укрепление. Както и че Майев, макар и да го бе бичувала и наказвала за най-малкото неподчинение или просто за развлечение, ще се превърне във враг, не по-безобиден от Ераван. А сега бяха изпратили Елида в лапите й - въпреки че Лоркан едва склони да я пусне.

Дори да я заловяха, дори да откриеха коя е, той нямаше как да разбере. Тя не владееше никаква магия, освен бдителния поглед на богинята върху рамото си и завидната способност да остава незабелязана, да се преобразява в онова, което околните очакваха от нея. Ако изпаднеше в опасност, съзнанието й нямаше как да му изпрати магически сигнал.

Независимо от всичко Лоркан остана настрана. Погледа с притаен дъх как минава по моста, как преминава покрай стражите в двата му края, без да предизвика нито капка подозрение. Майев не допускаше полуелфи и човеци да живеят в Доранел, преди да се докажат като достойни, но кратките посещения бяха позволени.

След като я проследи с поглед, Лоркан тръгна да разузнава. Знаеше, че Белия трън го беше изпратил да наблюдава южната страна на армията, защото точно оттам щеше да се върне Елида. Ако изобщо се върнеше.

Белия трън пое западната и северната страна, а Гавриел - източния лагер над водопада.

Следобедното слънце вече се спускаше към далечното море, когато се завърнаха в малката си база.

- Нещо? - попита дрезгаво Роуан.

Лоркан поклати глава.

- Нито от Елида, нито от разузнаването ми. Дежурствата на стражите са стриктни, но не и непробиваеми. Разположили са наблюдатели по дървета на десетина километра от периметъра на армията.

Познаваше някои от тях. Беше ги командвал. Като врагове ли трябваше да ги възприема вече?

Гавриел, също толкова задъхан, седна на един камък.

- Над източния лагер имат въздушен патрул. И стражи по края на гората.

Роуан се облегна на един великански бор и скръсти ръце.

- Какви птици?

- Главно грабливи - отговори Гавриел. Елитни войници, значи. Най-опитните разузнавачи. - Не видях от твоя род.

Или бяха поели с армадата към Терасен, или Майев ги беше унищожила.

Роуан прокара ръка по челюстта си.

- Лагерът по западната равнина също е добре охраняван. Стражата на северния е в по-разпуснат вид, но вълците по планинските проходи вероятно им вършат половината работа.

Нямаше смисъл да обсъждат причината за мобилизирането на армията. Дестинацията й. Дали поражението на Майев край бреговете на Ейлве не беше достатъчно да я тласне към съюз с Морат - и да изпрати войската си да срине Терасен.

Лоркан впери очи в гористия склон под тях, напрягайки слух за пращящи клонки и шумолене на листа.

Половин час. Даваше й още половин час, после тръгваше надолу.

Насили се да изслуша стратегията на Белия трън и Гавриел за влизане и излизане от всеки лагер, да се включи в дебата по някакъв начин. Да обсъди с тях възможностите за влизане и излизане от самия Доранел - откъде можеха да се промъкнат в града, как можеха да изпълнят мисията си, без да привлекат вниманието на армията. Армия, която някога бяха командвали. Никой не спомена този факт, макар че Гавриел често надничаше към татуировките по ръцете си. Още колко ли погубени съдби щеше да прибави към тях до края на войната? Погубени не от вражески мечове, а от неговия собствен?!

Слънцето пъплеше към хоризонта. Лоркан започна да крачи нервно.

Елида се бавеше прекалено много.

Спътниците му също се бяха умълчали. И те гледаха надолу по хълма в очакване.

Ръцете на Лоркан затрепериха леко и той ги сви в юмруци. Пет минути. След пет минути тръгваше, без да го е грижа нито за Елин Галантиус, нито за плана им.

Елин беше обучена да търпи мъчения. Елида обаче... Пред очите му изникнаха белезите от оковите й. Обезобразеният й глезен. Вече беше понесла толкова страдания и страх. Не заслужаваше нито секунда повече...

Сухи клонки запращяха под нечии леки стъпки и Лоркан скочи от мястото си с ръка върху дръжката на меча.

Белия трън извади брадвата от колана си и в другата му ръка се появи нож, а Гавриел приготви меча си.

В следващия миг проехтя двутонно подсвирване и Лоркан така се олюля на краката си, че пак седна на камъка.

Гавриел подсвирна в отговор и Лоркан му беше благодарен. Не знаеше дали той самият има достатъчно въздух.

Елида се появи, задъхана от катеренето. Бузите й руменееха от хладния нощен въздух.

- Какво се случи? - попита я Белия трън.

Лоркан огледа лицето й, Стойката й.

Невредима беше. Не я преследваха врагове.

Очите й срещнаха неговите. Предпазливи и плахи.

- Запознах се с някого.

***

Елида си помисли, че ще умре, когато тъмнокосата красавица я намери в онази тъмна уличка.

Или че най-малкото ще я предадат на Майев.

В първия момент си обеща, че ще устои на неизбежното мъчение, че няма да издаде местонахождението на спътниците си, дори да счупеха всяка кост в тялото й. Ала идеята за предстоящото...

Елфата вдигна фина ръка.

- Искам само да поприказваме. Насаме.

Тя махна към един метален навес в дъното на уличката, където можеха да се укрият от чужди погледи - на земята и от небето.

Елида я последва, плъзвайки ръка към ножа в джоба си. Елфата я водеше със спокойна крачка и никъде по тялото й не се мяркаха оръжия.

Щом спряха под навеса обаче, тя отново вдигна ръка.

Между пръстите й затанцуваха златисти пламъци.

Елида се отдръпна уплашено и огънят изчезна светкавично.

- Казвам се Есар - подхвана тихо елфата. - Мисля, че съм приятелка на твои приятели.

Елида си замълча.

- Каирн е чудовище - каза Есар, пристъпвайки към нея. - Стой настрана от него.

- Трябва да го намеря.

- Изигра достатъчно убедително ролята на негова онеправдана любовница. Струва ми се, че знаеш какъв е. С какво се занимава.

- Ако знаеш къде е, кажи ми - отвърна умолително Елида.

Есар я огледа от горе до долу. А сетне рече:

- До вчера беше в града. После замина за източния лагер. - Тя посочи с палец през рамо. - Сега е там.

- Откъде знаеш?

- Знам, защото не тормози посетителите на всички по-класни заведения в града, пилеейки парите, спечелени с кръвната клетва към Майев.

Елида примигна. Надявала се бе да попадне на негодувание срещу Майев, особено след битката в Ейлве, но не и на отявлено презрение...

Есар добави:

- Знам го и от сестра ми, командирката, с която говори преди малко. Тази сутрин го е видяла да се подсмихва под мустак в лагера.

- Защо да ти вярвам?

- Защото носиш ризата на Лоркан и пелерината на Роуан от рода на Белия трън. Ако ти не ми вярваш, кажи им с кого си разговаряла и те ще ми повярват.

Елида килна глава.

- С Лоркан имахме връзка известно време - обясни приглушено Есар.

Намираха се във война, бяха пропътували хиляди километри, за да открият кралицата си, а стомахът на Елида някак успя да се свие от думите й. Любовницата на Лоркан. Тази изящна красавица със сладострастен глас беше любовница на Лоркан.

- Не бива да се бавя повече, за да не заподозрат нещо. Но кажи на приятелите си коя съм. Ако търсят Каирн, ще го намерят в източния лагер. Макар и да не знам точно къде. - Есар отстъпи назад. - Не разпитвай за него по други кръчми. Дори войниците не гледат с добро око на него. А сподвижниците му... Не е разумно да привличаш тяхното внимание.

Есар понечи да се извърне, но Елида изстреля:

- Къде е Майев?

Есар я стрелна през рамо и впери разширени очи в нея.

- Държи в плен Елин Дивия огън - пророни елфата.

Елида си замълча, но Есар додаде:

- Това е била... това е била силата, която усетихме онази нощ. - Есар пристъпи към Елида и хвана ръцете й. - Не знам накъде е заминала Майев преди няколко дни. Не обяви пътуването си публично и не взе никого със себе си. Често й служа, кара ме да... Няма значение. Важното е, че Майев я няма в момента. Но не знам кога ще се върне.

Облекчението наново заплаши да събори Елида на земята. Явно боговете още не ги бяха изоставили.

Ала ако Майев бе взела Елин със себе си до аванпоста, където бяха излъгали, че държат валгския принц...

Елида стисна топлите, сухи ръце на Есар.

- Знае ли сестра ти къде точно пребивава Каирн в лагера?

Разговаряха дълги минути, цял час. Есар я остави за малко и след това се върна със сестра си Дресенда. И трите съставиха свой план в онази тясна уличка.

След като Елида разказа на Роуан, Лоркан и Гавриел какво е научила, всички се умълчаха от изумление.

- Точно преди зазоряване - повтори Елида. - Дресенда каза, че стражата на източния лагер е най-слаба призори. Тя ще отвлече вниманието на лостовите. Това е единственият ни шанс да се промъкнем.

Роуан се взираше в гората, сякаш виждаше разположението на лагера и изграждаше маршрута си за влизане и излизане.

- Но не е потвърдила, че Елин е в шатрата на Каирн - предупреди ги Гавриел. - Може да е е Майев.

- Ще поемем и този риск - отсече Роуан.

Риск, който навярно бе трябвало да предвидят още от самото начало.

Елида надникна към Лоркан, който мълчеше през цялото време. Макар че неговата любовница им беше помогнала, и то вероятно водена от самата Анийт. Или поне от мириса по дрехите на Елида.

- Според теб можем ли да й се доверим? - попита го тя, нищо че знаеше отговора.

Той извърна тъмните си очи към нея.

- Да, въпреки че не проумявам защо се занимава с нас.

- Защото е добра елфа - отговори Роуан. Елида вирна въпросително вежда и той поясни: - Есар дойде в Мъглив рид тази пролет. Запозна се с Елин. - Той отправи остър поглед към Лоркан. - И ме помоли да ти изпратя много поздрави.

Елида не бе разчела тъга по загубен любим върху лицето на Есар, но елфата определено беше красива. И умна. И добросърдечна. А Лоркан я беше зарязал.

Гавриел се намеси:

- Ако решим да проникнем в източния лагер, трябва още сега да измислим план на действие. На километри оттук е.

Роуан пак впери взор в далечния лагер.

- Ако обмисляш да отлетиш сам - изръмжа му Лоркан, - ще си платиш скъпо за глупостта, при това заслужено. - Роуан му се озъби, но Лоркан продължи: - Влизаме заедно. Излизаме заедно.

Елида кимна, поне този път бе съгласна с него. Лоркан като че ли се скова от изненада.

Роуан явно стигна до същото заключение, защото клекна и заби ножа си в покритата с мъх земя.

- Това е шатрата на Каирн - посочи кинжала си и докопа някаква паднала наблизо шишарка. - Това е южният вход към лагера.

И се заеха да кроят стратегията си.

***

Роуан се бе отделил от спътниците си преди час, изпращайки ги по позициите им.

В крайна сметка нямаше да влязат и излязат заедно.

Той щеше да проникне в източния лагер през южния му вход. Гавриел и Лоркан щяха да чакат сигнала му до източния вход, скрити в гората отвъд тревистите хълмове от онази страна на лагера. Готови да сеят смърт, когато Роуан изпратеше към тях магическата си мълния, отклонявайки вражеските войници натам, докато той самият издирваше Елин.

Елида щеше да ги чака по-навътре в гората. И да избяга, ако нещо се объркаше.

Тя възрази, естествено, но дори Гавриел й напомни, че е простосмъртна. Необучена. А и помощта й днес... Роуан не намираше думи да изкаже благодарността си за постъпката й. За неочакваната съюзница, която бе открила.

Той вярваше на Есар. Елфата никога не бе подкрепяла Майев, най-открито им бе заявила, че не й служи с желание и гордост. Но в последните часове преди съмване, когато планът им толкова лесно можеше да пропадне...

Майев я нямаше. Поне в това им беше потръгнало.

Роуан се позадържа на един от стръмните хълмове над южния вход към лагера. Гората предлагаше добро укритие от стражите, а и вятърът отнасяше мириса му настрана от тях.

Военният лагер се стелеше по тревистото източно поле под хълма.

Елин трябваше да е някъде там.

Ако бяха стигнали толкова близо, но се окажеше, че Майев е заподозряла нещо, отвеждайки Елин със себе си към аванпоста...

Роуан се помъчи да изтласка тежестта в гърдите си. Връзката му с Елин дремеше притъмняла. Не загатваше, че вречената му е близо.

Есар не бе предполагала, че Елин е тук, докато Елида не й беше споделила. Дали изобщо някой знаеше? Как трябваше да я е скрила Майев?

Ако утре не намереха Елин в лагера, щяха да намерят поне Каирн. И да му изтръгнат някои отговори. Да му отмъстят за стореното...

Роуан прогони мисълта. Не биваше да разсъждава какво й бе сторил.

Можеше да го остави за утре, когато срещнеше Каирн. За да му се отплати за всеки миг на болка.

Звездите над него блестяха ярко и макар че Мала само веднъж му се бе явила призори, в планинското подножие отвъд същия този град, въпреки че беше просто причудливо, могъщо същество от друг свят, той отпрати молитва към нея.

Първия път й се беше помолил да пази Елин от Майев, когато влизаха в Доранел, да й даде сила, да я води по верните пътища и да й позволи да си тръгне жива. Помолил я беше да не го разделя с Елин, с възлюбената му. Богинята се бе появила като слънчев лъч на фона на младата зора, ала Роуан беше усетил усмивката й.

Тази вечер отново й се помоли под студения огън на звездите.

Повей на вятъра отнесе молитвата му към тях, към пълната луна, посребрила лагера, реката и планините.

Беше сял смърт по целия свят, беше тръгвал на война и се бе завръщал след безчет перипетии. Но въпреки всичко, въпреки гнева и отчаянието, и леда, в който бе обгърнал сърцето си, беше съумял да намери Елин. Всеки хоризонт, към който векове наред отправяше поглед, забравил що е покой, всички планини и океани, които бе тръпнал да покори... Винаги го бе водила Елин, онзи безмълвен зов на свещената им връзка, дори когато не го усещаше.

Заедно бяха извървели тъмния път обратно към светлината. И този път нямаше да свърши тук.

24

Крочанките не й обръщаха внимание. Нито на Тринайсетте. Неколцина дръзнаха да изсъскат по някоя обида насреща им, но Манон усмиряваше подчинените си само с поглед.

Крочанките останаха в лагера още седмица, за да се погрижат за ранените, а Манон и Тринайсетте останаха с тях, низвергнати и презирани.

- Какво е това място? - Манон попита Гленис, като я намери да лъска дръжката на една метла със златни халки край огъня.

Две други вещици лежаха на пелерина недалеч от нея. Значи в този лагер главатарката сама си вършеше мръсната работа.

- Древен лагер, един от най-старите на клана ни. - Възлестите пръсти на старицата хвърчаха по дръжката на метлата. - Всяко от седемте Велики огнища си има огън тук. И не само те. - Наистина огньовете из лагера бяха доста повече от седем. - Беше сборище след войната, а оттогава се превърна в място, където младите ни вещици достигат зрялост. Това е ритуал, насърчаван през годините. Пращаме ги в Пустошта за няколко седмици, където ловуват и оцеляват само с метла и нож. Ние ги чакаме тук.

- Знаеш ли какъв е нашият ритуал за съзряване? - попита тихо Манон.

Лицето на Гленис се обтегна.

- Знам. Всички знаем.

От кое ли огнище беше вещицата, която бе убила на шестнайсет? Какво ли бе направила баба й с крочанското сърце, което върна в кутия в крепостта на Черноклюните, загърната с пелерината на врага като трофей?

- Кога тръгвате към Ейлве? - поинтересува се Манон.

- Утре. Най-тежко ранените в битката вече са достатъчно оздравели за път. Или да оцелеят тук сами.

Стомахът на Манон се сви, но тя побърза да прогони чувството си за вина.

Гленис й подаде една от метлите, пристегната с обикновени метални нишки.

- Ще полетите ли на юг с нас?

Манон пое метлата и между дървото и ръката й прескочи искра. Вятърът зашепна в ухото й за яростния, буен вихър между върховете над тях.

С Тринайсетте бяха взели това решение още преди дни. Щом крочанките тръгваха на юг, тогава и те поемаха на юг. Макар и всеки изминал ден да носеше гибел за Севера.

- Ще полетим с вас - отговори Манон.

Гленис кимна.

- Тази метла е на чернокоса вещица на име Карсин. - Старицата посочи с брадичка към палатките зад Манон. - Тя е на пост при уивърните ви.

***

Дориан реши, че няма нужда да се крие, за да упражнява магията си. Което беше добре, защото никъде в лагера на крочанките нямаше да намери уединение. Нито пък около него, където бдителните им стражи патрулираха денонощно.

Затова накрая седна пред Веста край огнището на Гленис. Червенокосата вещица почти заспиваше от скука.

- Да се учиш на хамелеонство - измърмори тя, прозявайки се за десети път, - ми се струва огромна загуба на време. - Махна със снежнобяла ръка към импровизираната тренировъчна площадка, където Тринайсетте поддържаха съвършено обучените си тела и инстинкти. - По-добре иди да тренираш с Лин.

- Току-що гледах как Лин избива зъбите на Имоджен. Прощавай, но не съм в настроение да вляза на площадката при нея.

Веста вирна кестенявата си вежда.

- Ясно, не си по мъжкарското перчене.

- Ще ми се да си запазя зъбите. - Той въздъхна. - Опитвам да се съсредоточа.

Никоя от вещиците, дори Манон, не го попита защо се упражнява. Преди около седмица просто им спомена, че паякът го е накарал да се зачуди дали и той не е способен на хамелеонство със суровата си магия, а те просто свиха небрежно рамене.

В момента ги интересуваха единствено крочанките. И пътуването до Ейлве, което вероятно щеше да се състои през някой от идните дни.

Не беше чул да се събира военен отряд, но ако появата им на юг отделеше дори малка част от моратските сили, ако отвлечеше вниманието на Ераван, докато Дориан проникваше в крепостта на валгския крал... Беше готов да приеме.

Вече беше разказал на Манон и Гленис онова, което знаеше за кралството и владетелите му. За родителите на Нехемия и двамата й по-малки братя. Империята на Адарлан бе унищожила армията на Ейлве, така че в това отношение нямаше надежда, но ако съберяха няколко хиляди войници, с които да се отправят на север... Все щеше да е от полза на приятелите му.

Оцелееха ли, и това щеше да е достатъчно.

Дориан затвори очи и Веста се умълча. От дни наред стоеше с него, когато си почиваше от тренировки и патрулиране, и го наблюдаваше за наченки на хамелеонството, което се мъчеше да постигне: промяна в косата, кожата, очите.

Ала нищо не се случваше.

Магията му докосна онази открадната хамелеонска сила - опозна я, доколкото можеше, точно преди той да убие паяка.

Сега всичко опираше до това да убеди магията си да се превърне в онази сила. Макар че нямаше представа дали подобно нещо бе извършвано някога със сурова магия.

БъДи каквото искаш, беше му казала Сирен.

Нищо. Той не искаше да бъде нищо.

И все пак продължи да се взира в себе си. Във всяка ниша, всеки ъгъл. Просто трябваше да го прави достатъчно дълго. Да овладее хамелеонството. Да се прокрадне в Морат и да открие третия ключ. А накрая да се отдаде целият на Ключалката и портата.

После всичко щеше да приключи. Както за Ераван, така и за него.

Нищо че така оставяше трона на Холин. Холин, който също бе наследник на обсебен от Валг мъж. Дали демонът не бе предал нещо от себе си и на брат му?

Запомнил бе момчето като абсолютно зверче - дали изобщо беше човек?

Но не Холин уби баща им. Не той срути стъкления дворец. Не той допусна Сорша да умре.

Дориан не смееше да попита Дамарис. Не знаеше как би постъпил, ако мечът му разкриеше, че дълбоко в брат му дебне демон.

Затова просто се взираше навътре в себе си, в потока на магията си, в прехода й от огън във вода, в лед, във вятър.

Но колкото и да й заповядваше, колкото и да си представяше кестенява коса или светла кожа, или лунички, нищо не се променяше.

***

Манон не беше вестоносец, но прие задачата - и схвана намека. Прие и още три метли, всичките за различни вещици из лагера.

Нямаше да е достатъчно да полети с тях към Ейлве. Не, трябваше да ги опознае. Всяка от тях поотделно.

Астерин, която ги беше наблюдавала отвъд огъня, я настигна и взе две от метлите.

- Бях забравила, че използват секвоя - отбеляза Втората й, оглеждайки метлите в ръцете си. - Много по-лесна е за дялане от желязното дърво.

Манон още помнеше как я боляха ръцете през дългите дни, когато дялаше първата си метла от парчето желязно дърво, на което се беше натъкнала навътре в Оуквалдския лес. Първите й два опита бяха приключили със счупена дръжка, ето защо бе решила да работи по-предпазливо. Три опита, по един за всяко от лицата на Богинята.

По онова време беше на тринайсет, броени седмици преди първото й кървене, донесло й онази свистяща мощ, която зовеше вятъра, вливаше се в метлите и ги издигаше в небесата. Всяко движение с длетото, всяко замахване с чука преобразяваше парчето почти непробиваемо дърво, прехвърляше силата й в оформящата се метла.

- Къде остави твоята? - попита Манон.

Астерин сви рамене.

- Някъде в крепостта на Черноклюните.

Манон кимна. Нейната се намираше на дъното на дрешника в стаята й в кулата на баба й. Захвърли я там, когато магията изчезна, защото без нея представляваше просто инструмент за чистене.

- Е, май няма как да си ги вземем - отбеляза Астерин.

- Май не - потвърди Манон, оглеждайки небето. - Утре политаме с крочанките към Ейлве. Да се срещнем с човешкия военен отряд, за който говорят.

Астерин стисна устни.

- Може пък да успеем да ги убедим всичките, и крочанките, и войниците от Ейлве, да поемем заедно на север.

Възможно беше. Ако имаха късмет. Ако не се забавеха толкова, че Ераван да смаже Севера преди това.

Стигнаха до първата от вещиците, които Гленис им беше описала, и Манон махна безмълвно на Астерин да й подаде метлата.

Крочанката сбърчи отвратено нос, хващайки дръжката й с два пръста.

- Сега ще трябва да я чистя.

Астерин я удостои с крива усмивка, вещаеща неприятности. Затова Манон я побутна да продължи напред между палатките към собственичките на другите метли.

- Наистина ли смяташ, че си струва да отделяме време на това? - измърмори Астерин, когато втората, а после и третата вещица им се озъби презрително, получавайка метлата си. - Да слугуваме на тези глезени принцеси?

- Надявам се - каза Манон, преди да стигнат до последната вещица.

Карсин. Тъмнокосата крочанка стоеше на пост пред кръга от уивърни точно където беше посочила Гленис.

Астерин се покашля и вещицата се обърна към тях. Маслиненото й лице се напрегна. Но не ги изгледа ненавистно. Не им изсъска.

Свършила работата си, Астерин се обърна да си върви. Манон обаче заговори крочанката, кимвайки към уивърните.

- Не е като да летиш с метла. По-бързи са, по-смъртоносни, но пък трябва да ги храниш и поиш.

Зелените очи на Карсин я гледаха недоверчиво - макар и с известно любопитство. Вещицата надникна отново към уивърните, сгушени един в друг заради студа. Синята женска на Астерин се бе притиснала в Абраксос и той я беше обгърнал с крило.

- Ераван ги създаде по някой от неведомите си методи - разясни Манон. - Върна към живота древни, отдавна изчезнали същества. - В Адарлан наистина бяха летели уивърни. Много, много отдавна. - Искаше да си направи войска от безсърдечни убийци, но някои не се получиха такива.

Астерин, за нейна изненада, си мълчеше.

Карсин най-сетне проговори:

- Твоят уивърн се държи повече като куче.

Това не беше обида, напомни си Манон. Крочанките действително отглеждаха кучета като домашни любимци. Радваха им се така, както и човеците го правеха.

- Казва се Абраксос - додаде Манон. - И е... различен.

- Двамата със синята женска са вречени.

Астерин подскочи.

- Какво?

Крочанката посочи синия уивърн, сгушен до Абраксос.

- Той е по-дребен, но я обожава. Побутва я с муцуна, когато никой не ги наблюдава.

Манон и Астерин се спогледаха. Уивърните им постоянно флиртуваха един с друг, да, но да станат вречени...

- Интересно - скалъпи накрая Манон.

- Не знаехте ли, че вършат такива неща? - сбърчи вежди Карсин.

- Знаем, че се съешават - реши да се намеси Астерин. - Ала не сме забелязали да е от... желание.

- От любов - поправи я крочанката и Манон едва се удържа да не подбели очи. - Тези зверове, напук на злия си създател, са способни на любов.

Пълни глупости, макар и една част от нея да съзнаваше, че е истина. Въпреки че знаеше отговора, Манон попита:

- Как се казваш?

В очите на Карсин пак нахлу предпазливост, сякаш току-що си спомняше с кого разговаря, че може някой да ги види как си приказват.

- Благодаря за метлата - рече вещицата и тръгна нанякъде измежду палатките.

Поне една от крочанките й беше продумала. Може би пътешествието до Ейлве щеше да й предостави шанс да говори с още. Независимо че усещаше, че всеки изминал час, всяка минута им натежаваха все повече.

Побързай на север - пееше вятърът ден и нощ. - Побързай, Черноклюна!

Когато Карсин се отдалечи, Астерин се почеса по главата, загледана в Абраксос и Нарин.

- Според теб наистина ли са вречени?

Абраксос вдигна глава от гърба на Нарин и ги погледна, сякаш им казваше: „Чак сега ли разбрахте?“.

- За какво точно трябва да се оглеждам?

Седнали коляно до коляно в малката им палатка, докато вятърът бучеше навън, Манон присви златисти очи, взирайки се в лицето на Дориан.

- Наблюдавай очите ми - отговори й той. - И ми кажи, ако цветът им се промени. Тя изръмжа.

- Толкова ли е спешно да научиш хамелеонството?

- Угоди ми - измърка й той и пак насочи магията си навътре. Кафяви. Ще станете от сини кафяви.

Лъжец - беше лъжец, щом криеше истинската си подбуда от нея. Нямаше нужда Дамарис да го потвърждава.

Тя можеше да не го допусне в Морат, но имаше и един още по-лош вариант.

Да настоява да отиде с него.

Манон впи в него поглед, от който по-малодушен мъж би избягал.

- Още са си сини.

Свещени богове, колко красива беше! Дориан се питаше кога ли ще спре да чувства тази мисъл като предателство.

Той вдиша дълбоко и пак се съсредоточи, игнорирайки шепота на двата ключа в джоба на жакета си.

- Кажи ми, ако се промени.

- Толкова ли е различно от твоята магия?

Той се отпусна назад и опря ръце в пода, чудейки се как да й го обясни.

- Не е като другите видове магия, които текат през вените ми и лесно ги преобразувам от лед в пламък, от пламък във вода.

Тя се вторачи в него с глава, килната настрани, както правеха уивърните. Точно преди да погълнат някоя коза цяла.

- Коя ти харесва най-много?

Нетипично личен въпрос. Но все пак през последната седмица, благодарение на относителните топлина и уединение, които предлагаше палатката, двамата бяха прекарали часове оплетени под одеялата.

Никога преди не бе имал жена като нея. Понякога се питаше дали тя бе имала мъж като него. Виждаше колко често изпада в екстаз, когато той поемеше юздите, когато тялото й се гърчеше под неговото и тя напълно губеше самоконтрол.

Ала часовете в палатката не бяха породили интимност помежду им. Само блажено развлечение. И за двама им. Той си повтаряше, че това го устройва. Защото тази история нямаше да има благополучен край. За никого от двата.

- Най-много харесвам леда - призна й накрая Дориан, осъзнал, че мълчанието се е проточило твърде дълго. - Той беше първата стихия, която овладях. Не знам защо.

- Не си студен човек.

Той вдигна вежда.

- Това експертното ти мнение ли е?

Манон продължи да го изучава с поглед.

- Потъваш в студени дълбини, когато си ядосан, когато приятелите ти са застрашени. Но сърцето ти не е студено. Попадала съм на мъже с ледени сърца, ти не си като тях.

- Нито пък ти - пророни той.

И осъзна, че е трябвало да си замълчи.

Манон се скова и вирна брадичка.

- Аз съм на сто и седемнайсет години - заяви някак монотонно. - Отдала съм по-голямата част от това време на убийства. Не се самозаблуждавай, че събитията от изминалите няколко месеца са заличили подобен факт.

- Продължавай да си го повтаряш.

Съмняваше се някой някога да й е говорил така непочтително - и му харесваше, че е дръзнал, без да загуби гръкляна си.

Тя пак изръмжа в лицето му:

- Глупак. Това, че съм им кралица, не отменя обстоятелството, че съм убила десетки крочанки.

- То неизменно ще е налице. Важното е да не е било напразно.

Да не е било напразно. Елин му го беше казала през онези отдавнашни дни, след като нашийникът му падна. Дориан опита да не се замисля дали скоро нямаше да усети отново ледения Камък на Уирда около шията си.

- Не съм мекосърдечна крочанка. И никога няма да бъда, дори да сложа на главата си короната им със звезди.

Тази седмица често чуваше крочанките да шепнат за короната - дали най-накрая някой ще я намери. Короната със звезди на Рианон Крочан, открадната в сетния й миг от Баба Жълтонога. Дориан нямаше никаква представа къде се е загубила, след като Елин уби матроната. Дали не я бе оставила на онзи смахнат странстващ карнавал, с който пътуваше. Дали не са я продали за някоя и друга монета.

Манон продължи:

- Ако крочанките искат да се превърна в това, за да участват във войната, ще ги оставя да отлетят сами за Ейлве.

- Толкова ли е страшно да те е грижа за някого?

Боговете знаеха, че напоследък и на него самия му беше трудно.

- Не знам как - наежи се тя.

Нелепа лъжа. Дали заради голямата вероятност отново да му сложат нашийник в Морат, или защото беше оставил кралството си в ръцете на врага, Дориан дръзна да каже:

- Грижа те е. И го знаеш. Затова си толкова уплашена.

Златистите й очи пламнаха, но не отвърна нищо.

- Това не те прави слаба - допълни той.

- Тогава защо не следваш собствения си съвет?

- Грижа ме е. - Гневът му се надигна, за да посрещне нейния. И той реши да пусне юздите си. Да захвърли въздържанието. - Грижа ме е за повече неща, отколкото трябва. Грижа ме е дори за теб.

Поредното грешно изказване.

Манон се изправи - доколкото позволяваше палатката.

- Тогава наистина си глупак.

Тя нахлузи ботушите си и излезе в мразовитата нощ.

***

Грижа ме е дори за теб.

Манон се намръщи, въртейки се насън между Астерин и Сорел. Имаха броени часове до излитане - за да се устремят към Ейлве, както и към отряда, готов да се съюзи с крочанките. И навярно нуждаещ се от помощ.

Това не те прави слаба.

Кралят беше глупак. Наивно хлапе. Какво разбираше той?

Но думите му все пак се загнездиха в кожата й, в костите й. Толкова ли е страшно да те е грижа за някого?

Не знаеше. И не искаше да знае.

***

Пукването на зората вече наближаваше, когато нечие топло тяло се пъхна до неговото.

Дориан прошепна в мрака:

- Май трите не се събирате в една палатка, а?

- Не се върнах, защото съм съгласна с теб.

Манон издърпа одеялата върху себе си.

Дориан се поусмихна и пак заспа, стопляйки и двама им с магията си.

Като се събудиха, нещо остро в гърдите му се беше притъпило - макар и съвсем мъничко.

Манон обаче го гледаше смръщено отгоре. Той се надигна със стон и се протегна, доколкото му разрешаваше палатката.

- Какво има? - попита я, съзирайки гримасата й.

Манон нахлузи ботушите си и преметна пелерината през раменете си.

- Очите ти са кафяви.

Той вдигна ръка към лицето си, но Манон вече излизаше от палатката.

Дориан я изпрати с поглед. В лагера вече кипеше оживена подготовка за тръгване.

На мястото на остротата в гърдите му, която се бе притъпила през нощта, сега магията течеше по-свободно. Сякаш и тя се беше измъкнала от вътрешните окови, които бе поразхлабил снощи. Заради изповедта си, заради разкритието си... И облекчението, дошло с тях.

Слънцето едва се издигаше в небето, когато потеглиха на дългия път към Ейлве.

25

Каирн я беше оставил да гние в кутията.

На това място цареше тишина - нямаше го неспирният, монотонен грохот на реката.

Само напрежението, растящо все повече и повече, и повече под кожата й, в главата й. Не можеше да му се изплъзне дори в това забвение.

А железните вериги продължаваха да се впиват в плътта й, да я охлузват. С времето под тялото й се образуваше локва. И с всеки следващ час Майев наближаваше с нашийника.

Не си спомняше кога за последно е яла.

Отново потъна в тъмната бездна, където си разказваше онази история -единствената история - отново и отново.

Коя беше, какво представляваше, какво щеше да унищожи, ако се предадеше пред безвъздушната кутия, пред растящото напрежение.

Но всичките й усилия щяха да са напразни. Щракнеше ли нашийникът около врата й, валгският принц в него щеше да изтръгне от главата й всичко, което интересуваше Майев. Да пробие всяка вътрешна преграда, за да изкопае най-важните тайни.

Каирн скоро щеше да продължи с мъченията. Щеше да е непоносимо. А сетне лечителките щяха да се върнат с благовонния си дим, както винаги я навестяваха през последните месеци и години, колкото и време да беше минало от залавянето й.

Ала за секунда ги беше забравила. Видяла бе платнен таван над главата си, тъкани килими под обутите си в сандали крака. Кротко горящи мангали наоколо.

Шатра. Намираше се в шатра. Отвън долиташе шепот - далечен, но елфическият й слух все пак го долови. Говореха на нейния език и на Древния. Някой се оплакваше от условията в препълнения лагер.

Военен лагер на елфи.

По-сигурно място, беше казал Каирн. Майев я искаше тук, където можеха да я опазят от Морат. Докато не щракнеше студеният нашийник от Камък на Уирда около врата й.

Тогава забравата пак я погълна. Като се свести, почистена и без нито една болка по тялото си, осъзна, че Каирн ще започне скоро. Платното му отново беше празно, готово да го изрисува в червено. Ужасяващият му, велик финал, не за да й изкопчи информация, защото Майев и бездруго щеше да възтържествува, а за свое собствено удоволствие.

Елин също беше готова.

Този път не я бяха оковали за олтар, а за метална маса, разположена в средата на голяма шатра. Беше поръчал да му донесат всички удобства на дома - или на онова, което Каирн наричаше дом.

До едната платнена стена стоеше висок скрин. И едва ли беше пълен с дрехи.

Фенрис лежеше до него, отпуснал глава върху предните си лапи. Спеше. Поне веднъж спеше. Скръбта сякаш тежеше отгоре му, отнемаше блясъка на козината му, на очите му.

До масата, върху която лежеше тя, имаше втора. Парче плат покриваше три изпъкнали предмета върху нея. До най-близкия беше разстлано черно кадифе. За да нареди инструментите, които щеше да използва върху нея. Както търговец излагаше на показ най-изящните си бижута.

От другата страна на втората маса имаше два стола, разположени един срещу друг. А до тях - голям мангал, пълен с пращящи цепеници. Пушекът се издигаше нагоре, нагоре, нагоре...

В тавана на шатрата беше пробита малка дупка. А през нея...

Устата й се разтрепери неудържимо при вида на нощното небе, на искриците светлина в него.

Звезди. Само две, но над главата й сияеха звезди. Небето... не беше пропито от гъстия мрак на нощта, а по-скоро от мътна, сивкава чернота.

До съмване оставаше около час, щом звездите още се виждаха. Ако имаше късмет, можеше да дочака и слънцето.

Фенрис отвори очи и вдигна глава с потрепващи уши.

Елин пое няколко окуражителни глътки въздух, преди Каирн да влезе през входа на шатрата, чиито крила разкриха само късче лагерен огън и проясняваща се тъмнина. Нищо друго.

- Почина ли си добре?

Тя не му отговори.

Той плъзна ръка по металния ръб на масата.

- Обмислях какво да те правя днес. Как да извлека най-голяма наслада от последното ни време заедно.

Ръмженето на Фенрис прокънтя в шатрата. Каирн просто дръпна парчето плат от по-малката маса.

Плоски метални поставки на три крака, отрупани с незапалени цепеници.

Той взе една и я сложи под долната част на металната маса. В по-малък мангал, чиито крака бяха скъсени, така че да го издигат едва на броени сантиметри от земята.

Каирн премести по-малкия мангал под центъра на масата. И втори като него под горната й част.

- Вече си поиграхме с ръцете ти - обяви, щом се изправи. Елин затрепери, заопъва веригите, с които ръцете й бяха вързани над главата й. Усмивката му се разшири. - Да проверим как откликва другата част от тялото ти на огъня, и то без интересната ти дарба. Дали пък не гори като нашите?

Елин продължи да се гърчи напразно. Краката й се пързаляха по хладния метал.

Не и това...

Каирн бръкна в джоба си и извади парче кремък.

Не целеше да прекърши просто тялото й, а самата нея - огъня, който така силно бе обикнала. Да унищожи онази част от нея, която й пееше.

Щеше да разтапя кожата и костите й, докато не започнеше да се бои от пламъка, докато не го намразеше, както мразеше лечителките, които се връщаха отново и отново да изцеряват тялото й, да заличават истинското от съня.

Фенрис ръмжеше неспирно.

Каирн каза кротко:

- Крещи колкото си искаш.

Металната маса щеше да се нажежи до червено, мирисът на изгоряла плът щеше да изпълни ноздрите й и тя нямаше да може да го спре; щеше да ридае в агония, докато плътта й се прогаряше чак до кост...

Напрежението в тялото й, в главата й отшумя. Отиде на заден план, когато Каирн извади усукана кесийка от другия си джоб. Постави я върху парчето черно кадифе и тя различи очертанията на фините инструменти вътре.

- Към тях ще прибегнем, когато ни омръзне от нажежената маса - потупа инструментите той. - Първо искам да видя колко надълбоко ще прогори кожата ти.

Каирн претегли кремъчето в дланта си и пристъпи напред. В гърлото й се надигна горчива жлъчка.

Тя започна да се разпада, същността й, сегашната и някогашната, започна да се топи, както тялото й скоро щеше да се разтопи върху металната маса.

Жребият й. Такъв беше жребият й и тя щеше да го понесе. Макар че на езика й започваше да се оформя една дума.

Моля.

Понечи да я преглътне. Понечи да я заключи в себе си, когато Каирн клекна до масата с парчето кремък в ръка.

Не се предавай.

Не се предавай.

Не се предавай.

- Почакай.

Думата прозвуча като дрезгав стон.

Каирн спря. Изправи се.

- Да почакам?

Вече задъхана, Елин се тресеше.

- Почакай.

Той скръсти ръце.

- Ще ми кажеш ли нещо накрая?

Щеше да я остави да му обещае каквото и да е - на него и на Майев. А после пак щеше да запали огньовете. Майев щеше да научи за обещанието й чак след дни.

Елин намери сили да го погледне в очите, притискайки обгърнатите си в железни ръкавици пръсти към метала отдолу.

Последен шанс.

Беше видяла звездите. За по-голям дар не можеше и да си мечтае - по-скъпоценен от бижутата, роклите и изящните творби, които някога бе трупала в Рифтхолд. Последният й дар, ако изиграеше правилно картите си. Ако изиграеше него.

Ако сложеше край на всичко това, на себе си. Преди Майев да сложи нашийника от Камък на Уирда около врата й.

***

Зората наближаваше и звездите гаснеха една по една.

Роуан се спотайваше край южния вход на лагера с пулсираща във вените му сила.

Шатрата на Каирн беше в центъра. Около три километра го деляха от плячката му.

Щом стражите се сменяха, щеше да изтръгне въздуха от дробовете им. И на всеки друг войник по пътя си. Колко ли от тях познаваше? Колко ли беше обучил лично? Една нищожна част от него се молеше да са малцина. Да го познаят и да отстъпят. Въпреки това нямаше намерение да спира.

Роуан измъкна брадвата от колана си. В другата му ръка вече проблясваше дълъг нож.

Още преди часове над съзнанието му се беше спуснало познатото убийствено спокойствие. Преди дни. Месеци.

А сега оставаха едва броени минути.

естимата стражи на входа се приготвиха да се оттеглят от постовете си. Онези по дърветата зад него, още не доловили присъствието му, щяха да отчетат раздвижването веднага щом събратята им паднеха. И щяха да го видят, като напуснеше укритието на дърветата, тръгвайки през тясната поляна между гората и лагера.

Обмислял бе дали да не долети в птичи облик, но въздушните патрули кръжаха наоколо цяла нощ и ако се сблъскаше с тях, ако се наложеше да използва прекалено много от силата си, докато се пазеше от стрелите и магията, с които несъмнено щяха да го атакуват от земята... Щеше да пропилее ценна енергия. Ето защо реши да тръгне пеша, да пробяга разстоянието до центъра на лагера. А после обратно - или с Елин, или с Каирн.

Жив. Трябваше да остави Каирн жив засега. Поне докато изчезнеха от този лагер и откриеха място, където да изтръгнат с нож всички нужни отговори от него.

Върви! - подкани го тих глас. - Тръгвай сега!

Сестрата на Есар ги беше посъветвала да изчакат до съмване. Тогава стражата била най-уязвима. И тя щяла да се погрижи някои от дежурните да не се явят навреме на поста си.

Тръгвай сега!

Топлият, настойчив глас сякаш го теглеше. Тласкаше го към лагера.

Роуан оголи зъби и дишането му се учести. Лоркан и Гавриел чакаха да им даде сигнал с магията си, когато стигнеше достатъчно навътре в лагера.

Сега, принце!

Познаваше този глас и друг път бе усещал топлината му. А щом Господарката на светлината шепнеше в ухото му...

Роуан не си даде време за размишления, за гняв срещу богинята, която го пришпорваше да действа, макар че бе готова да пожертва вречената му заради Ключалката.

Той се приготви, свика леда във вените си.

Спокоен. Точен. Смъртоносен.

Всеки замах на оръжията му, всеки изблик на силата му трябваше да поразява.

Роуан запрати магията си към входа на лагера.

Стражите вкопчиха ръце в гърлата си и немощните им щитове затрептяха край тях. Той унищожи отпора им за секунда и магията му изтръгна въздуха от дробовете им, от кръвта им.

Войниците се строполиха мъртви.

От дърветата се разнесоха викове за вдигне на тревога.

Но Роуан вече препускаше. А стражите окапаха бездиханни от постовете си още преди вятърът да отнесе крясъците им.

***

Небето бавно се обагряше в цветовете на зората.

Застанал в края на гората откъм източната страна на лагера, на поне четири километра тревисти хълмове от армията, Лоркан наблюдаваше разбуждащите се легиони.

Гавриел вече крачеше нервно покрай гората в очакване на сигнала.

Лоркан едва се сдържаше да не надзърне назад, въпреки че нямаше как да я види. Оставили бяха Елида няколко километра назад в гората, скрита в гъсталака до една полянка. Ако нещо се объркаше, щеше да избяга навътре в хълмистия лес, нагоре към древната планина. Където още бродеха хищници, далеч по-опасни от елфите.

Не му беше казала нито дума на раздяла, независимо че пожела на всички им успех. Лоркан също не намери подходящите думи, затова тръгна без дори да погледне назад.

Сега обаче гледаше натам. Молеше се, ако не се върнеха, да не тръгне да ги търси. Гавриел спря да крачи, наострил уши към лагера.

Лоркан замръзна.

Искра от силата му се пробуди и заблещука.

Смъртта ги призоваваше.

- Прекалено рано е - каза той, взирайки се за сигнала на Белия трън.

Нищо.

Гавриел бе долепил уши до главата си, заслушан, макар и стоновете на умиращите да ги достигаха само като трепет.

26

Елин преглътна веднъж. Втори път. Олицетворение на колебливия страх, докато лежеше окована върху металната маса, а Каирн чакаше отговора й.

Накрая от устните й се отрони с пресеклив глас:

- Какво е чувството всеки ден, след като ме изтезаваш, да знаеш, че си оставаш едно нищо?

Той се ухили.

- Имаш още живец. Чудесно.

Тя му се усмихна под маската.

- Майев ти позволи да положиш кръвната клетва само заради това. Заради мен. Без мен си нищо. И ще продължиш да бъдеш нищо. Всъщност, доколкото съм чувала, по-малко от нищо.

Каирн стисна кремъка.

- Говори си, кучко! Да видим какво ще постигнеш.

От гърдите й се изтръгна дрезгав смях.

- Стражите приказват зад гърба ти. Забравят, че и аз имам елфически слух.

Каирн замълча.

- Поне по един въпрос сме на еднакво мнение. Ти си безгръбначно. Голямо мъжество е да връзваш хората, за да ги изтезаваш. - Елин го погледна многозначително между краката. - А къде е истинското ти мъжество?

Той потрепери.

- Искаш ли да ти покажа истинското си мъжество?

Тя наново се изсмя, надменно и студено, после вдигна очи към тавана на шатрата, към просветляващото се небе. Виждаше го за последен път, ако изпълнеше плана си.

Още от самото начало имаше втора жертва, резервна, която да заеме мястото й, в случай че се провалеше. Фактът, че нейната смърт щеше да доведе до тази на Дориан, да накара омразните богове да изискат неговия живот, за да изковат Ключалката... Съвсем естествено - ненавиждаше се заради това. Предала беше толкова хора, цял Терасен, че новата тежест едва се усещаше. И бездруго не й оставаше много време да го чувства върху себе си.

Затова провлачи към небето и звездите:

- О, убедена съм, че няма много за гледане, Каирн. Пък и едва ли си способен да го използваш, ако някой не крещи. - Той не отговори и Елин се подсмихна. - Така си и мислех. С много като теб съм си имала работа в Гилдията на асасините. Всичките сте еднакви.

От гърдите му се надигна ръмжене.

Елин само се засмя и намести тялото си върху металната маса, сякаш си намираше удобна поза.

- Давай, Каирн! Покажи ми какво можеш!

Фенрис изскимтя предупредително.

Тя зачака със същата подигравателна усмивка на лице, с отпуснати крайници.

В корема й се заби юмрук, толкова мощно, че Елин се сви около него и въздухът излетя от тялото й.

Последва удар в ребрата и тя извика с пресипнал глас. Фенрис нададе вой.

Чу се метално щракане от отваряне на ключалки. Каирн я вдигна от масата, гъделичкайки ухото й с топлия си дъх.

- Заповедите на Майев може и да ме възпират, кучко, но да видим колко ще дрънкаш след това.

Окованите й крака не успяха да намерят опора, преди той да я сграбчи за тила, блъсвайки лицето й в ръба на металната маса.

Металът се удари в металната маска, а тя - в носната кост на Елин и пред очите й с ослепителна агония изригнаха звезди.

Тя залитна назад и падна по гръб, загубила равновесие заради окованите си крака.

Фенрис излая отново, яростно и стръвно.

Каирн мълниеносно се появи до нея и я дръпна за косата толкова безмилостно, че очите й се насълзиха. Повлече я към големия горящ мангал и Елин изкрещя.

Той я вдигна за косата и тикна покритото й с маска лице напред.

- Да видим как ще ми се подиграваш сега!

Пламъците се озоваха толкова близо до кожата й, че горещината им веднага я опари. О, богове, о, богове, горещината...

Маската се загря до лицето й, веригите по тялото й - също.

Въпреки решимостта си, въпреки плана си Елин се дръпна назад, но Каирн я задържа с желязна хватка. Приближи я още повече към огъня и тялото й се напрегна, борейки се за частица хладен въздух.

- Ще разтопя лицето ти до такава степен, че дори лечителките няма да успеят да го оправят - прошепна в ухото й.

Крайниците й започваха да треперят, горещият въздух пърлеше кожата й, нажежаваше веригите, маската.

Той я тикна още по-близо до пламъците.

Елин плъзна крак назад, промушвайки го между неговите. Сега. Трябваше да действа сега...

- Приятно огнедишане - изсъска Каирн и тя му позволи да я приближи още сантиметър към огъня, да загуби равновесие.

И изтласка тялото си не нагоре, а назад в неговото. Щом залитна, Елин подложи крак зад глезена му. Завъртя се рязко и заби рамо в гърдите му. Каирн се стовари на земята.

Тя побягна - поне опита. Веригите около стъпалата и краката й не й позволяваха дори да ходи нормално, но някак смогна да го заобиколи, клатушкайки се. Той вече се надигаше от земята.

Бягай...

Каирн сграбчи прасците й и дръпна силно. Тя полетя надолу и зъбите й така се блъснаха в желязната маска, че долната й устна се разкървави.

В следващия момент се озова върху нея и заобсипва с удари главата й, шията й, гърдите й.

Не можеше да се измъкне от хватката му, мускулите й бяха закърнели от обездвижване, колкото и да се стараеха лечителките да не допускат атрофия. Не можеше дори да го преобърне, колкото и да се мъчеше.

Каирн посегна зад гърба си - към железния ръжен, който се нагряваше в мангала.

Елин се замята в трескави опити да изтръгне ръцете си, да преметне веригите около тях през врата му. Но те бяха закачени за оковите от двете страни на тялото й, по гърба й.

Ожесточеният вой на Фенрис отекваше в шатрата. Каирн отново опипа слепешком за ръжена. Не го намери.

Надникна през рамо към него, рискувайки да откъсне очи от нея за миг.

Без да се поколебае, Елин заби желязната си маска в главата му.

Той се строполи назад и тя пак се устреми към изхода на шатрата.

Копелето имаше повече задръжки, отколкото бе очаквала.

Не смееше да я убие, а провокациите й...

Едва смогна да се надигне, когато ръцете му наново се вкопчиха в косата й.

И той я запрати с всички сили право към скрина.

Сблъсъкът прокънтя в цялото й тяло.

Нещо от едната страна на тялото й изпращя и тя извика немощно от болка. После се срути на пода.

***

Фенрис бе наблюдавал как братът му близнак пронизва сърцето си с нож. Как кръвта му изтича по плочките и Конал умира. А сетне Майев му беше наредила да коленичи пред нея в локвата кръв и да я задоволи.

Седя в каменна стая два месеца, безучастен свидетел на всички издевателства, които младата кралица понесе върху тялото си, върху духа си. И не можеше да й помогне, колкото и да крещеше тя. Никога нямаше да забрави писъците й.

Ала звукът, който изскочи от гърдите й, когато Каирн я захвърли към скрина с инструментите му, когато се стовари на пода - този звук го съкруши.

Тъничък звук. Тих. Безнадежден.

Никога преди не беше чувал такъв от нея.

Каирн стана на крака и избърса окървавения си, счупен нос. Елин Галантиус се размърда, понечи да се надигне на лакти.

Каирн извади нажежения до червено ръжен от мангала. Посочи я с него като с меч.

Фенрис обтегна невидимите си окови и Елин погледна към него - към същото място, където беше прикован през последните два дни, до проклетата стена на шатрата.

В очите й просветваше отчаяние.

Искрено отчаяние, без нито лъч надежда. От онова, което търсеше смъртта, което подриваше силата, решимостта за съпротива.

Тя мигна четири пъти. Тук съм, с теб съм.

Фенрис разтълкува сигнала й. Последни думи. Не преди смъртта, а преди разрив, след който вече нямаше да е същата. Преди Майев да се върне с нашийника от Камък на Уирда.

Каирн завъртя нажежения ръжен в ръцете си.

Но Фенрис не можеше да му го позволи.

Не можеше. Съдраната му душа, или каквото бе останало от нея след всичко, което беше принуден да гледа и върши, не можеше да го позволи.

Кръвната клетва приковаваше крайниците му. Тъмна верига, пронизала дори душата му.

Нямаше да го позволи. Не и това.

Той пак обтегна невидимите си окови, крещейки, макар че от отворената му паст не излизаше нито звук.

Обтягаше ги все по-силно, и по-силно, и по-силно; напираше срещу кръвната заповед да се подчинява, да стои на място, да гледа безучастно.

И й се опълчи. Опълчи се на цялата кръвна клетва.

Прободе го болка - до дъното на всяка клетка.

Но той я потисна, защото Каирн приближаваше димящия ръжен към младата кралица със сърце от див огън.

Нямаше да му го разреши.

Фенрис заръмжа, замята се в тялото си на вълк, изрева срещу черните си окови.

Захапа ги, задърпа ги с цялата си непримиримост, готов да умре, да погуби себе си. Но нямаше да служи повече. Нито секунда. Нямаше да се подчинява.

Нямаше да се подчинява.

Той се изправи бавно на крака.

***

Зловеща болка разтърсваше Елин, докато лежеше задъхана на пода, напрягайки ръце да повдигне главата и гърдите си.

Не гледаше Каирн и ръжена.

Гледаше Фенрис, който се изправяше с разтреперано от агония тяло и яростно сбърчена муцуна.

Дори Каирн застина. Надзърна към белия вълк.

- На място!

Фенрис изръмжа кръвожадно. И продължи да се надига.

Каирн посочи килима с ръжена.

- Легни! Това е заповед от кралицата ти!

Жестоки спазми раздираха тялото на Фенрис, козината по врата и гърба му беше настръхнала. Но вълкът вече стоеше на крака.

Стоеше прав.

Въпреки заповедта, въпреки кръвната клетва.

Стани!

Думата долетя отдалеч.

Каирн изрева:

- Легни!

Фенрис мяташе глава наляво-надясно, тялото му се бореше срещу невидимите вериги. Срещу клетвата.

Тъмните му очи срещнаха тези на Каирн.

От едната ноздра на вълка шурна кръв.

Разкъсаната връзка с клетвата щеше да го погуби. Първо душата му. А сетне и тялото му.

Но Фенрис пристъпи напред. Ноктите му се впиха в земята.

Лицето на Каирн пребледня пред тази стъпка. Тази невъзможна стъпка.

Фенрис плъзна очи към Елин. Нямаше нужда от безмълвния им сигнал, за да прочете думата в погледа му. Заповед и молба.

Бягай!

Каирн също я прочете.

И изсъска:

- Със счупен гръбнак няма как да избяга.

После замахна с ръжена към гърба на Елин.

Фенрис скочи с рев.

И връзката му с кръвната клетва се скъса напълно.

27

Вълк и елф се сгромолясаха в ожесточена схватка върху килима.

Фенрис се устреми към гърлото на Каирн и огромното му тяло го прикова към пода, но Каирн успя да го изрита.

Елин свика цялата сила в краката си и се надигна, съумявайки да коленичи до скрина. Фенрис се заби в едната страна на металната маса, но веднага се окопити и пак се нахвърли на Каирн.

Някъде отблизо се чу съскане и Елин рискува да надникне към ръжена, паднал от дясната й страна.

Извъртя крака към него и преметна веригите между глезените си върху нажежения му връх.

Средните брънки се нагорещиха бавно.

Вълк и елф се сблъскаха в кълбо от нокти, юмруци и зъби. После отскочиха един от друг.

Скъсаната връзка с кръвната клетва щеше да коства живота на Фенрис.

Това бяха последните му глътки въздух, последните удари на сърцето му.

- Ще те одера жив! - процеди задъхало Каирн.

Фенрис пристъпваше в кръг, пръхтейки със струйки кръв между зъбите. Двамата бяха вторачили нетрепващи погледи един в друг и всеки чакаше подходящия момент да нанесе финалния удар.

Средните брънки на веригата се нажежиха и започнаха да светят.

Небето бавно се просветляваше към сивкаво.

Фенрис и Каирн продължаваха да обикалят в кръг един около друг.

Каирн умишлено го изтощаваше. Знаеше цената на скъсаната връзка. Знаеше, че беше само въпрос на време противникът му да умре.

Фенрис също го знаеше.

Хвърли се с отворена паст към гърлото на Каирн и замахна с нокти към пищялите му.

Елин грабна ръжена, заби пети в земята и го изправи нагоре. Металната пръчка обтегна нагорещените брънки на веригата и тя продължи да натиска, използвайки краката и ръцете си за опора.

Каирн и Фенрис се затъркаляха в смъртоносна хватка, а Елин стисна зъби и изрева. Веригата между краката й се скъса.

Само толкова й бе потребно.

Изправи се, но в следващия миг замръзна. Фенрис, прикован към земята от Каирн, срещна очите й. И изръмжа настойчиво.

Бягай!

Каирн извъртя глава към нея. Към скъсаната верига между глезените й.

- Ти...

Фенрис скочи и стисна с челюсти рамото му.

Каирн изкрещя, преви се от болка и вкопчи ръце в гърба на Фенрис.

Вълкът отново я погледна и впи още по-здраво зъби в рамото на Каирн. Елфът блъсна безмилостно гръбнака му в ръба на металната маса и се чу изпращяване на строшена кост.

Бягай!

Този път Елин не се поколеба и хукна към изхода на шатрата. Към утрото отвън.

***

Само километър до центъра на лагера. До шатрата.

Войниците реагираха както се очакваше и Роуан ги уби според плана си.

От въздуха с вятър и лед го атакуваха хищни птици. Той унищожи магията им със своята и ги разпиля.

Група воини се завтекоха към него откъм един ред палатки.

Щом го съзряха, някои се втурнаха обратно. Онези, които беше обучавал. И някои, които не беше. Но мнозина останаха да се бият с него.

Роуан пръсна щитовете им и изтръгна въздуха от дробовете им. Някои посече с брадвата си.

Близо. Беше съвсем близо до шатрата. Всеки момент щеше да подаде сигнала на Лоркан и Гавриел. Когато я доближеше достатъчно и се наложеше някой да отвлече вниманието на войниците, за да се измъкнат.

Още един отряд войници се спусна към него и Роуан приготви дългия си нож. Със силата си отблъсна полетелите стрели, после погуби и стрелците.

Превърна ги в кървави късчета лед.

28

Елин тичаше.

Изнемощелите й крака се препъваха по тревата, окованите й ръце ограничаваха движенията на тялото й, но тя продължаваше да бяга. Избра си посока, напълно произволна посока, но с речните мъгли от лявата й страна, и се устреми нататък.

Слънцето изгряваше и военният лагер... Зад нея имаше раздвижване. Викове.

Тя се изолира от всичко и тръгна надясно. Към изгряващото слънце, сякаш виждаше в него топлата прегръдка на Мала.

През тесния отвор на маската не влизаше достатъчно въздух, но тя продължи да препуска покрай палатките, покрай войници, които извъртаха недоумяващо глави след нея. Стискаше ръжена в желязната си ръкавица и нарочно не поглеждаше към суматохата отзад, навярно породена от Каирн.

Тогава обаче чу яростните му заповеди.

Приближаващите бързи стъпки по тревата зад нея. От палатките напред също започнаха да изскачат войници, вдигнати по тревога от крясъците.

Босите й стъпала прелитаха по земята, изтощените й крака я умоляваха да спре.

Но Елин хукна към източния хоризонт. Към гората и планината, към слънцето, извисяващо се над тях.

А когато първият войник се изпречи на пътя й със заповед да спре на място, тя насочи железния ръжен към него и дори не забави крачка.

***

Смъртта пееше на Лоркан.

Хищните птици, поели към вътрешността на лагера, му подсказваха, че Белия трън е наближил шатрата на Каирн.

Съвсем скоро щеше да им подаде сигнал.

Лоркан и Гавриел притаиха дъх, подготвяйки силата си. Тя пулсираше в телата им, надигаше се на сродни по размери вълни.

Смъртта обаче ги зовеше от друго място в лагера.

По-близо до тях. И се движеше стремглаво.

Лоркан огледа проясняващото се небе, началото на гората. Входа на лагера, бранен от стражи.

- Някой тича насам - прошепна на Гавриел. - Белия трън още е в лагера.

Фенрис. Или Конал. Или пък сестрата на Есар, която открай време не харесваше. Не че това би му пречило, ако елфата изпълнеше обещанието си.

Той посочи на север от входа.

- Ти поеми онази страна. Бъди готов да атакуваш от северния фланг.

Гавриел се устреми натам като хищник, готов да скочи от засада, когато Лоркан нападнеше челно.

Смъртта проблясваше наблизо. Белия трън почти достигаше центъра на лагера. А силата, летяща към източния вход...

Лоркан не можеше да чака повече.

Изскочи от укритието на гората. Тъмната му сила се виеше около тялото му, готова

да посрещне всеки, който изскочеше от редиците с палатки.

Той извади меча от ножницата на хълбока си и заоглежда небето, лагера, света, докато смъртта блещукаше недалеч, а изгряващото слънце позлатяваше тревистите хълмове и изпаряваше росата с утринната си топлина.

Нищо. Нямаше представа какво, кой...

Тъкмо достигаше първата тясна, стръмна падина, водеща към началото на лагера, когато пред очите му изникна Елин Галантиус.

От гърлото му се надигна неочакван стон, докато я гледаше как препуска между палатките с желязна маска и оковани ръце; с окървавена кожа и къса бяла рокля. Косата й беше по-дълга от последния път, когато я бе видял, и полепнала с кръв по главата й.

Коленете му се подкосиха и дори магията му сякаш угасна за миг, докато наблюдаваше отчаяния й бяг към изхода от лагера.

Войници от всички страни се стичаха към нея.

Лоркан се окопити и освободи магията си надалеч. Не към нея, а към Белия трън, който още се движеше в галоп към центъра на лагера.

Тя е тук, тя е тук, тя е тук, сигнализира му.

Ала Лоркан беше твърде далеч, тревистите възвишения и котловини помежду им сякаш се ширеха до безкрая. Десетина войници обградиха Елин, препречвайки пътя й към откритото поле.

Единият замахна с меча си да разсече черепа й на две.

Но глупакът не знаеше пред кого стои. Пред каква мощ.

Както и че не го нападаше огнедишаща кралица, окована в желязо, а асасин.

Елин посрещна меча с вдигнати ръце.

С едно планирано движение.

Острието не достигна целта на войника, а нейната собствена.

Попадна точно в средата на веригата между ръцете й.

Желязната брънка се счупи.

В следващия момент мечът се озова в освободените й ръце. И от гърлото на елфа шурна кръв.

Елин се завъртя и атакува другите войници, изпречили се на пътя на свободата й. Тичащ към нея, Лоркан наблюдаваше сцената с изумление.

Кралицата развъртя меча пред стъписаните погледи на войниците. Замах, навеждане, атака.

С другата си ръка докопа един от кинжалите им.

И всичко приключи. След броени секунди от изхода на лагера я деляха едва шестимата стражи, вадещи оръжията си...

Лоркан изпрати магията си като смъртоносна мрежа, която повали войниците на колене. И прекърши вратовете им.

Елин не се поколеба. Прелетя покрай строполените им тела право към полето и хълмовете. Към Лоркан.

Той й сигнализира. Към мен, към мен.

Дали защото чу сигнала му, или защото го видя, Елин продължи да препуска към него.

Невредима. Изглеждаше невредима, но толкова слаба, че оплисканите й в кръв крака като че ли едва я държаха изправена.

Помежду им се простираше хълмисто поле със стръмни възвишения и дълбоки падини. Лоркан изруга.

Нямаше да се справи сама, не и по такъв терен, не и толкова изнемощяла...

Тя обаче намираше сили.

Потъна в първата падина, а магията на Лоркан продължаваше да струи. Към нея, към Белия трън.

След малко Елин се появи на билото на хълма. Движенията й ставаха все по-мудни, личеше си, че тялото й е изтощено до краен предел.

Чу се обтягане на тетива и стена от стрели литна към небето. Устремена към голите хълмове, където тичаше Елин.

Лоркан изпрати вълна от магията си и ги отблъсна.

Войниците изстреляха нови. Този път единични, но от толкова много посоки, че Лоркан не можеше да проследи източниците им. Опитни стрелци, някои от най-вещите на Майев. Елин трябваше да...

Вече го правеше.

Започна да бяга на зигзаг, за да ги затрудни.

Притичваше наляво-надясно по хълмовете, все по-бавна с всяко следващо възвишение, с всяка стъпка към Лоркан, който също тичаше към нея, скъсявайки ударно стотината метра помежду им.

Една стрела изсвистя към гърба й, но Елин се хвърли встрани и се подхлъзна на тревата и калта. Изправи се за секунда, без да изпуска оръжията си от ръце, и пак хукна през насечения терен.

Още една стрела полетя към нея и Лоркан понечи да я отблъсне, но стена от блещукащо злато го изпревари.

От север към тях тичаше Гавриел, прескачайки хлътнатини и ридове. Елин се скри в някаква падина и когато изникна, Пумата вече бягаше редом с нея, обгърнал я в златистия си щит. Не плътно - държеше го във въздуха около тях. Магията му не можеше да я доближи повече заради желязната й маска, веригите по тялото й и ръкавиците й.

Откъм лагера прииждаха войници и Лоркан запрати черен вихър към тях. Всеки, попаднал на пътя му, загиваше. Оцелелите се натъкваха на непробиваема стена.

Разгърна я колкото можа по-нашироко. Независимо от кръвната клетва към Майев, те си оставаха неговият народ, неговите войници. Ето защо се мъчеше да предотврати смъртта им. Да ги спаси от самите тях.

Елин вече се препъваше и Лоркан побърза да прекоси последните хълмове помежду им.

Отвори уста да изкрещи нещо, незнайно какво, но тогава оглушителен писък прониза синьото небе.

Вопълът на Елин, когато чу гневния крясък на ястреба, счупи нещо в гърдите на Лоркан.

Въпреки това кралицата продължи напред към укритието на гората. Лоркан и Гавриел се изравниха с нея и когато измършавелите й крака наново я предадоха, Лоркан я хвана под ръка и я затегли напред.

Бърз като падаща звезда, Роуан се насочи към тях. Достигна ги тъкмо когато навлизаха в гората и се преобрази веднага щом краката му докоснаха земята. Всички спряха и Елин се просна на килима от борови иглички.

Роуан мълниеносно се озова пред нея и ръцете му зашариха по маската й, по веригите, по окървавените й рамене, по измъченото й тяло...

Елин изпъшка отново и простена:

- Фенрис.

На Лоркан му отне секунда да я разбере. Наложи се кралицата да посочи зад тях към лагера и да повтори, сякаш нямаше сили за други думи:

- Фенрис.

Хриплив шепот. Молба. Пресеклива, задавена в кръв молба.

Фенрис бе останал с Каирн. В лагера. Ридаейки, Елин пак посочи натам.

Роуан извърна глава от вречената си.

Яростта в очите му можеше да погълне целия свят. И с тази ярост щеше да въздаде мъст, каквато само вречен можеше да отприщи заради възлюбената си.

Кучешките зъби на принца проблеснаха, но каза на Лоркан с онова смъртоносно спокойствие:

- Води я на поляната. - После кимна към Гавриел. - Ти идваш с мен.

Роуан погледна за последно Елин с бушуващ леден гняв в очите и двамата с Пумата се втурнаха обратно към потъналия в хаос и кървища лагер.

29

След като бяха потопили лагера в смут, много по-лесно проникнаха обратно в него.

Роуан взриви със силата си западния му край, пръсвайки до небето парчета от палатки и кости. Всички войници между източната му част и центъра хукнаха натам.

Така освободиха пътя му до шатрата, която почти беше достигнал, когато Лоркан го призова със силата си.

Със сигнала, че са намерили Елин. Или по-скоро тя ги бе намерила.

А когато Роуан я видя, първо от небето, а после отблизо, когато подуши кръвта по тялото й, и нейна, и чужда, когато зърна веригите и желязната маска върху лицето й, когато тя с разрида, съзирайки го на свой ред, обгърната от мирис на ужас и отчаяние...

Яростта, която го обзе, не остави какъвто и да било шанс за милост. За пощада.

Двамата с Гавриел се промъкнаха покрай последната група палатки и най-сетне стигнаха до голямата шатра, разположена на някаква празна поляна. Сякаш никой не понасяше близостта с Каирн.

Фенрис бе стоял до нея през цялото време.

Тишината в шатрата накара Роуан да се зачуди дали вълкът не е мъртъв.

Гавриел си възвърна елфическия облик и извади ножа от колана си. Двамата се спогледаха - договорка за запазване на мълчание - и Роуан изпрати тънък полъх от вятъра си в шатрата.

Щом се върна, вятърът му напя за две живи същества вътре. И двете ранени. Въздухът вонеше на кръв. Друго не му трябваше да знае.

Със стъпки, приглушени като шепота на тревата, двамата влязоха през платнените крила на входа. Роуан се питаше накъде да погледне първо.

Към вълка и елфа, проснати на пода.

Или към железния сандък от другата страна на шатрата.

Ковчега, в който я бяха държали.

И който явно им се беше наложило да укрепят, ако съдеше по несръчно завареното парче метал върху капака му.

Толкова мъничка кутия. И толкова тясна.

Мирисът на кръвта й, на страха й изпълваше шатрата. Стелеше се от кутията.

До нея имаше метална маса.

А под масата...

Роуан плъзна очи по трите незапалени мангала под нея, по оковите в горния и долния й край и ги застопори върху елфа, кървящ, но още жив на пода недалеч от Фенрис.

Гавриел вече клечеше до вълка и златистата светлина на силата му обгръщаше окървавената му козина. Лекуваше го. Фенрис не се свестяваше, но поне дишането му се стабилизира. И това стигаше.

- Излекувай го - каза с гибелно тих глас Роуан.

Пумата вдигна поглед, но Роуан вече не гледаше вълка. Вперил бе взор в Каирн.

От тялото на елфа бяха откъснати парчета плът. Подутината на едното му слепоочие говореше, че там е нанесен ударът, от който беше загубил съзнание. Явно Фенрис бе блъснал черепа му в ръба на металната маса. А после се беше срутил на броени крачки от него.

Навярно не заради раните, а... Роуан изтръпна. Какво се беше случило тук? Нещо толкова ужасяващо, че Фенрис да стори невъзможното, за да избави Елин от него.

Кехлибарените очи на Гавриел проблеснаха предупредително. Роуан отново посочи Каирн с поглед.

- Излекувай го.

Не разполагаха с много време. Не и за да му причини онова, което искаше. Онова, което имаше потребност да му причини.

Няколко от чекмеджетата във високия скрин отсреща се бяха отворили от нечий удар. Вътре светеха излъскани инструменти.

Още няколко лежаха в кесийка върху парче черно кадифе до металната маса.

Кръвта й му напяваше за болка и отчаяние, за непоносим страх.

Неговото Огнено сърце.

Златистата магия на Гавриел засия върху Каирн.

Роуан огледа инструментите му до масата, онези в чекмеджетата. И внимателно си избра един.

Тънък, съвършено наточен нож. Лечителски инструмент, служещ за фини разрези и премахване на гнила плът.

Каирн простена, идвайки бавно в съзнание. Докато се свести, окован върху металната маса, Роуан вече беше готов.

Като видя кой стои над него, инструмента в татуираната му ръка, другите, които старателно бе подредил върху черното кадифе, Каирн се загърчи, обтягайки железните вериги.

Тогава съзря и ледения гняв в очите на Роуан. Осъзна какво се кани да предприеме с безпощадно острия нож в ръката си. И по предницата на панталона му плъзна тъмно петно.

Роуан обви шатрата с щит от мразовит вятър, заглушаващ всички звуци, и започна.

30

Грохотът от стълкновението отекваше надлъж и шир. Елида бе чакала часове наред, закътана надълбоко сред скалистите хълмове на една древна гора. Първо - треперейки в ледовития мрак, сетне наблюдавайки сивкавата светлина на зората, а накрая и синьото утро. С последния преход бе наченато и сражението.

С какво ли не си запълва времето: крачи нервно из покритата с мъх поляна, обикаля сред сивите камъни, пръснати между дърветата, седя в оглушителната тишина до дънера на някакво великанско дърво, свивайки се на малко, незабележимо кълбо. Гавриел я беше уверил, че нито един от странните, свирепи зверове по тези земи не би се доближил толкова до Доранел, но на нея не й се рискуваше. Ето защо остана на поляната, където й бяха казали да чака.

Да чака тях. Или пък нещата дотолкова да се объркат, че сама да се оправя. Ако се стигнеше дотам, можеше да потърси Есар...

Но нямаше да се стигне дотам. Повтаряше си го отново и отново. Не биваше.

Утринното слънце вече затопляше хладовитата горска сянка, когато най-накрая се появиха.

Видя ги, преди да ги чуе, защото стъпваха почти безшумно по горския килим благодарение на елфическата си ловкост и обучението си. Въздъхна треперливо, когато Лоркан изникна между две обвити в мъх дървета, вперил очи в нея. А зад него се олюляваше...

Елида не знаеше как да постъпи. Не знаеше какво да прави с тялото си, с ръцете си. Не знаеше какво да каже, докато гледаше как Елин се препъва през скали и корени с маска на лицето и вериги по обляното си в кръв тяло. Кръв не само от нейни рани, но и от чужди.

Беше измършавяла, а златистата й коса бе много по-дълга, отколкото я помнеше. Прекалено дълга, дори след толкова време. Стигаше почти до пъпа й и повечето тъмнееше от засъхнала кръв. Като че бе тичала под кървав дъжд.

Роуан и Гавриел ги нямаше. Ала по лицето на Лоркан не се четеше скръб, а само тревога. Оглеждаше угрижено небето, гората, сякаш очакваше някой да ги преследва.

Елин спря в началото на поляната. Ходеше боса и възтънката й, къса рокля не разкриваше сериозни наранявания.

Очите й зад маската гледаха през Елида.

Лоркан каза на кралицата:

- Ще ги изчакаме тук.

Елин разпери окованите си, покрити от метала ръце така, като че собственото й тяло не й принадлежеше. Веригата между китките й бе скъсана и двете й части висяха от железните белезници. Същото беше й с тези около глезените й.

Понечи да свали една от металните си ръкавици. Тя не помръдна.

Елин я дръпна отново. Ръкавицата не се изхлузи и със сантиметър.

- Свали я.

Гласът й беше гърлен, дрезгав.

Елида не знаеше на кого от двама им го нареди, но преди да успее да прекоси поляната, Лоркан хвана китката на кралицата и заоглежда ключалките.

Ъгълчето на устата му се стегна. Ясно. Свалянето нямаше да е лесна задача.

Елида го достигна с куцукане. Магията на Гавриел не беше наоколо да придържи крака й.

Ръкавиците бяха заключени върху китките на кралицата, застъпвайки донякъде оковите й. И ръкавиците, и оковите имаха дребни на вид ключалки и бяха изковани от желязо.

Елида пристъпи върху здравия си крак, за да погледне къде от задната страна на главата й бе закопчана маската.

Тази ключалка беше по-сложна от другите, а веригите й - дебели и древни.

Лоркан бе пъхнал върха на тънък кинжал в ключалката на едната й ръкавица и го въртеше във всички посоки, мъчейки се да отключи механизма.

- Свали я.

Гигантските дървета погълнаха хриптящите думи на кралицата.

- Опитвам се - каза Лоркан не особено състрадателно, макар и без обичайната си студенина.

Кинжалът стържеше в ключалката, но безуспешно.

- Свали я.

Кралицата затрепери.

- Оп...

Елин грабна кинжала и пъхна върха на острието му в ключалката. Метал застърга в метал и ножът се разтресе в покритата й с желязо ръка.

- Свали я - прошепна тя и оголи зъби. - Свали я.

Лоркан посегна да вземе кинжала, но тя му се дръпна.

- Тези ключалки са прекалено сложни - викна й той. - Трябва ни ключар.

Пръхтейки през стиснати зъби, Елин продължи да върти острието в ключалката на ръкавицата. Металическо щракване отекна над поляната.

Но не от ключалката. Елин извади кинжала от нея. Върхът на острието се беше отчупил и тупна глухо върху мъха.

Дишайки все по-учестено, тя се взря в парчето метал, паднало върху дебелия горски килим под босите й, окървавени крака.

Накрая изпусна кинжала. И задращи с пръсти по оковите върху китките си, по ръкавиците, по маската на лицето си.

- Свалете ги - пророни умолително, докато дърпаше и теглеше метала. - Свалете ги!

Елида посегна да я спре, преди да е свалила кожата от костите си, но Елин й се изплъзна и закрачи немощно напред по поляната.

После падна на колене, преви се в тревата и задращи по маската си.

Тя не помръдваше.

Елида погледна към Лоркан, който изцъклено наблюдаваше как трескавото дишане на Елин преминава във вопли.

Той й го беше причинил. Той ги беше довел дотук.

Елида пристъпи към Елин.

Железните ръкавици охлузваха до кръв кожата по шията й, по челюстта й, но тя продължаваше да дърпа маската.

- Свалете я! - Молбата се превръщаше в истеричен писък. - Свалете я! - Отново и отново: - Свалете я, свалете я, свалете я!

Мощните й вопли отекваха из древната гора. Не изричаше нищо друго. Не умоляваше боговете, нито предците си.

Повтаряше единствено тези думи, отново и отново, и отново.

Свалете я, свалете я, свалете я.

В гората зад тях се чу движение, и фактът, че Лоркан не извади оръжията си, подсказа на Елида кой идва. Но облекчението й беше краткотрайно, защото Роуан и Гавриел влачеха огромен бял вълк. Същия, чиито челюсти се бяха вкопчили в ръката й, разкъсвайки плътта й до кост. Фенрис.

Беше в несвяст и езикът му висеше от кървавата му паст. Роуан го остави в началото на поляната и тръгна към Елин.

Целият беше облян в кръв. Стабилната му походка говореше, че не е негова.

А кръвта по брадичката и шията му... Елида не искаше дори да си помисля.

Елин продължаваше да тегли панически неподвижната маска, сякаш не я беше грижа кой стои пред нея. Нейният консорт, съпруг и вречен.

-Елин.

Свалете я, свалете я, свалете я.

Писъците й бяха непоносими. По-страшни, отколкото на плажа в Ейлве.

Гавриел се изправи до Елида и се вгледа с пребледняла златиста кожа в истеричната кралица.

Роуан коленичи бавно пред нея.

- Елин.

Тя само вдигна глава нагоре към горския балдахин и зарида.

По шията й се стичаше прясна кръв от изподраната й кожа и се смесваше със старата.

Роуан протегна разтреперана ръка - единствения белег за агонията, която несъмнено го измъчваше. После хвана нежно китките й и още по-нежно сключи пръстите си около тях. За да не й позволи така безпощадно да се дращи повече.

Тялото на Елин се раздираше от стонове.

- Свали я.

В очите на Роуан проблясваха паника и мъка, и копнеж.

- Добре. Но трябва да стоиш мирно, Огнено сърце. Само няколко секунди.

- Свали я.

Воплите й утихваха, отстъпвайки място на съкрушени стенания. Роуан галеше с палци китките й, железните окови върху тях. Сякаш докосваше кожата й. Треперенето й постихваше.

Не, не стихваше, осъзна Елида, когато Роуан стана и отиде зад кралицата. Просто Елин го насочваше навътре в себе си. Изопнатото й тяло продължаваше да потръпва, но тя се стараеше да го задържи неподвижно, докато Роуан оглеждаше ключалката на маската й.

По лицето на принца пробягаха смайване, ужас и тъга. Само за миг, и те изчезнаха.

Един поглед към Гавриел и Лоркан, и двамата тръгнаха с бавни, премерени стъпки към него.

В другия край на полянката Фенрис лежеше в несвяст. Бялата му козина бе наквасена в кръв.

Елида отиде при Елин и зае предишното място на Роуан.

Кралицата стоеше със затворени очи, като че й беше необходима съвършена концентрация, за да остане неподвижна, да им позволи да огледат ключалката, да не забива нокти в оковите си...

Затова Елида не й каза нищо, а просто й предложи безмълвно подкрепата си, в случай че й трябваше.

Роуан продължаваше да разглежда с мрачна гримаса ключалката на тила й, която държеше веригите на маската. Ноздрите му бяха леко разширени. От гняв и безсилие.

- За пръв път виждам такава ключалка - пророни Гавриел. Елин отново затрепери.

Елида сложи ръка на коляното й. Кралицата го беше охлузила и по окървавената й кожа полепваха кал и трева.

Очакваше да отблъсне ръката й, но Елин не помръдна. Остана със затворени очи, притаила трескав дъх.

Роуан хвана една от веригите, придържащи маската, и кимна на Лоркан.

- Другият край.

Лоркан хвана мълчаливо другия й край. Канеха се да скъсат железните брънки.

Елида проследи с надежда как двамата елфи обтягат веригата, докато ръцете им не се разтресоха от напъна.

Нищо.

Пробваха наново. Дъхът на Елин пресекна. Елида стисна по-силно коляното й.

- Успяла е да разкъса веригите на глезените и китките си - отбеляза Гавриел. - Не са неунищожими.

Ала тези на маската бяха толкова близо до главата й, че нямаше как да замахнат с меч към тях. А и може би маската беше изкована от по-здраво желязо.

Роуан и Лоркан пак обтегнаха веригата. Но напразно.

Накрая се отказаха запъхтени. По дланите им личаха яркочервени следи.

Опитали бяха да счупят желязото с магия.

Над поляната се спусна тишина. Не биваше да се задържат тук. Но да отведат Елин с оковите, при положение че толкова неистово искаше да се отърве от тях...

Тя отвори очи.

Бяха празни. Изморени. Воин, примирил се с поражението.

Елида побърза да каже нещо, мъчейки се да прогони пустотата:

- Има ли ключ? Видя ли някого да използва ключ?

Тя мигна два пъти. Някакъв сигнал може би?

Роуан и Лоркан пак затеглиха веригата със сетни сили.

Елин обаче сведе поглед към мъха по земята, към камъните. Присви леко очи, сякаш обмисляше въпроса на Елида. През тесния процеп на маската Елида видя устата й да оформя думата „ключ“.

- Не е у мен... не са у нас - отговори Елида, разгадала мисълта й. - У Манон и Дориан са.

- Тихо! - изсъска Лоркан.

Не защото говореше високо, а заради смъртоносната информация, която разкриваше.

Елин пак мигна два пъти със същата целеустременост.

Роуан изръмжа срещу веригата и я обтегна за пореден път.

Елин разпери ръка към мъха и нарисува нещо върху него.

- Какво е това?

Елида се приведе, а кралицата повтори невидимите очертания с все така непроницаемо лице.

Чувайки въпроса й, елфите спряха и загледаха как пръстът на Елин се движи през зеления мъх.

- Знак на Уирда - отговори едва доловимо Роуан. - За отваряне.

Елин го нарисува отново, занемяла и неподвижна. Като че седеше сама на поляната.

- Дали би подействал върху желязо? - попита Гавриел.

- Отключи железните врати в кралската библиотека на Адарлан със същия символ -отвърна Роуан. - Но тогава й трябваше...

Той не довърши. Вместо това хвана счупения нож, който Елин беше изпуснала в мъха, и поряза с него дланта си.

После коленичи пред нея и протегна окървавената си ръка.

- Покажи ми, Огнено сърце. Покажи ми отново.

Той потупа с ръка глезена й - едната желязна гривна на оковите.

Без да каже и дума, Елин се приведе сковано напред. И подуши кръвта в шепата му. Сетне вдигна очи към неговите, сякаш мирисът на кръвта му поставяше някакъв въпрос.

- Аз съм твоят вречен - прошепна Роуан в отговор.

И любовта в очите му, в пресекливия му глас, в разтрепераната му ръка... Гърлото на Елида се стегна.

Елин просто отклони поглед към локвичката кръв в шепата му. Пръстите й се свиха със скърцане в желязната ръкавица. Нейният отговор.

- Не може да го стори с желязо върху ръцете си - каза Елида. - То пречи на магията й. Кралицата мигна веднъж. Пак този странен език.

- Затова ти ги е сложил, нали? - попита с нова тежест в гърдите Елида. - За да не използваш собствената си кръв, освобождавайки се със Знаците на Уирда.

Сякаш цялото друго желязо по нея не беше достатъчно.

Елин мигна веднъж с все така празно, студено лице. Изнурено.

Роуан стисна челюсти. Но накрая просто потопи пръста си в кръвта и подаде ръката си.

- Покажи ми, Огнено сърце - повтори той.

Елида можеше да се закълне, че принцът изтръпна, когато Елин хвана ръката му с металната ръкавица.

С несигурни, насечени движения тя нарисува с пръста му същия символ върху желязната гривна около глезена си.

Проблесна мека зеленикава светлина и...

Ключалката изсъска. Желязната гривна тупна върху мъха. Лоркан изруга.

Роуан пак й отстъпи ръката и кръвта си. Гривната около другия й глезен също се подчини на Знака на Уирда.

След това паднаха и оковите около китките й. А накрая и изящните, ужасяващи ръкавици.

Елин вдигна голи ръце пред лицето си и се пресегна към ключалката на тила си, но спря.

- Аз ще го направя - каза Роуан със същия топъл, изпълнен с обич глас.

Отиде зад нея и Елида се взря в кошмарната маска, слънцата и пламъците, изсечени по древната й повърхност.

Лъч светлина, изщракване на метал и маската се отвори.

Лицето й беше бледо - толкова бледо. От слънчевия й загар нямаше и следа.

И празно. Будно, но не съвсем.

Предпазливо.

Елида не помръдна от мястото си, позволявайки на кралицата да я огледа. Елфите се изправиха срещу нея и Елин плъзна очи към всеки един от тях. Към Гавриел, който сведе глава в поклон. Лоркан, който се бе вторачил в нея с неразгадаемо изражение.

И Роуан. Роуан, който се задъха и преглътна сухо.

- Елин?

Името й сякаш също отключи нещо в нея.

Не същността на кралицата, която Елида познаваше съвсем отскоро, а силата й.

Ярък златист пламък обви Елин, изпепелявайки мълниеносно роклята й.

Лоркан дръпна Елида назад и тя не му се противопостави, въпреки че топлината бързо изчезна. А магическият пламък се превърна в аура, която обгърна кралицата като лъскава втора кожа.

Елин погоря така, коленичила на земята и безмълвна.

Огънят плъзна покрай нея, без да изгори нито мъха, нито близките корени. Без дори да ги попари. През пламъците, макар че въздългата й коса прикриваше донякъде голотата й, Елида опита да види какво бе изтърпяла и понесла кралицата.

Но освен синината по ребрата й нямаше нищо.

Нито следа. Нито загрубяла кожа.

Нито един белег. Нямаше ги дори онези, които Елида беше зърнала, преди да пленят Елин.

Сякаш някой ги бе заличил.

31

Бяха й отнели белезите.

Майев й бе отнела всички белези.

Това говореше достатъчно на Роуан за онова, което й бяха причинили. Досети се още като видя гърба й, гладката кожа, където трябваше да са белезите от Ендовиер и тези от бичуването на Каирн.

Но като я зърна коленичила, горяща по гола кожа... Нямаше нито един белег. Непълното колие от белези от Баба Жълтонога - изчезнало. Следите от оковите от Ендовиер - изчезнали. Белегът от времето, когато Аробин Хамел я беше принудил да счупи собствената си ръка - изчезнал. И по дланите й...

Сега Елин се взираше в дланите си. Сякаш проумяваше какво й липсва.

Белезите по дланите й - единият от мига, в който бяха станали каранам, а другият от клетвата й към Нехемия - и те бяха изчезнали напълно.

Като че никога не бяха съществували.

Пламъците лумнаха още по-ярко.

Лечителките умееха да заличават белези, но най-вероятната причина да липсват по Елин, по всички места, където някога ги бе проследявал с ръце, с устни...

Нова кожа. Цялата. С изключение на лицето й, защото се съмняваше да са имали неблагоразумието да свалят маската й.

Почти всеки сантиметър от тялото й бе покрит с нова кожа, неопетнена като девствен сняг. Кръвта по нея бе премахната от пламъците, разкривайки я в целия й блясък.

Нова кожа, защото се бе наложило напълно да заменят унищоженото. Да я възстановят, за да започва Каирн всеки път на чисто.

Гавриел и Елида бяха отишли при Фенрис. Лечението на Пумата вероятно не бе достатъчно, за да прогони смъртта.

Гавриел каза, без да поглежда никого:

- Не му остава много.

Скъсал бе връзката с кръвната клетва. Единствено със силата на волята си. И скоро щеше да заплати с живота си.

Елин най-сетне вдигна очи. Премести ги от потресаващо гладката кожа на ръцете си към вълка в другия край на поляната.

Мигна два пъти. И се изправи бавно.

Пристъпи немощно напред - без съзнание и свян за голотата си. Роуан веднага застана до нея, поне толкова близо, колкото позволяваха пламъците й.

Можеше да се справи с тях - да се обгърне в лед или просто да спре въздуха, който ги захранваше. Ала да прекоси тази граница, да посегне на огъня й, след като й беше отнето толкова, толкова много... Не си позволи да се замисля за блуждаещия й, недоверчив поглед, когато го бе видяла, когато бе видяла и всички останали... Сякаш не знаеше дали да им вярва. Дали да вярва на това...

Елин смогна да направи поредна крачка, макар и залитайки.

Докато минаваше покрай него, Роуан надникна към врата й. Липсваше дори двойният белег от ухапването му, от момента, в който я бе превърнал в своя.

Обгърната в огън, Елин продължи напред към Фенрис. Белият вълк не помръдваше.

Тъга смекчи чертите на лицето й въпреки приглушената отчужденост. Тъга и благодарност.

Гавриел и Елида бяха от другата страна на Фенрис, когато тя го доближи. Двамата отстъпиха леко назад. Не от страх, а за да й дадат възможност да се сбогува с приятеля си.

Налагаше се да побързат. Неразумно беше да се задържат тук, независимо от километрите разстояние от лагера. Можеха да носят Фенрис, докато смъртта го застигнеше, но... Роуан не смееше да го предложи. Да каже на Елин, че е опасно да проточва сбогуването си с вълка. Разполагаха най-много с броени минути.

Но ако все пак ги откриеха разузнавачи или стражи, той нямаше да ги допусне до нея.

Гавриел и Лоркан явно си мислеха същото, защото се спогледаха от двата края на поляната. Роуан посочи с брадичка към западната част на гората и те тръгнаха натам.

Елин коленичи до Фенрис и пламъците й обвиха и него самия. Огънят се превърна в червеникавозлатисто сияние, щит, който със сигурност би разтопил плътта на всеки, дръзнал да ги обезпокои. Трептеше около тях като сфера, пълна с медно-червеникав въздух, а през прозрачните й стени Роуан видя как кралицата плъзва ръка по изпотрошените ребра на вълка.

Гавриел беше излекувал повечето му рани, ала кръвта си оставаше.

Елин милваше нежно козината му и кипнала глава, шепнеше му нещо, твърде тихо, за да я чуе Роуан.

Бавно и болезнено Фенрис отвори едното си око. Агонията се изливаше от него, но и нещо като облекчение и радост да зърне лицето й без маската. И умора. Такава умора, че Роуан бе наясно с каква благодарност щеше да пристъпи в обятията на смъртта, как щеше да приветства целувката на Силба, богинята на милостивия край.

Елин отново му зашепна, но щитът погълна думите й. Нямаше сълзи. Само тъга - и бистър ум.

Лице на кралица, осъзна Роуан, докато Лоркан и Гавриел заемаха постове по границата на гората. Лицето на кралица се взираше във Фенрис. Кралица, която пое масивната му лапа в ръце и отдръпна назад кожата и козината, за да извади единия му извит нокът.

После го плъзна от голата си китка чак до свивката на лакътя, разрязвайки плътта си. Оставяйки кървава диря.

Дъхът на Роуан пресекна. Гавриел и Лоркан се завъртяха към тях.

Елин проговори отново и Фенрис мигна веднъж в отговор.

И този отговор явно й стигаше.

- Свещени богове! - промълви Лоркан, когато Елин поднесе кървящата си ръка към устата на вълка. - Свещени, шибани богове!

За предаността на Фенрис, за саможертвата му кралицата не можеше да му се отплати по по-истински начин. Нямаше как иначе да го избави от гибелта.

Само така. Само чрез кръвната клетва.

И когато Фенрис облиза кръвта от раната й, когато се закле безмълвно пред кралицата, мигвайки още няколко пъти, гърдите на Роуан се стегнаха до пръсване.

Прекъсването на кръвната клетва пред една кралица бе отнело жизнената му сила, душата му. Полагането на кръвната клетва пред друга навярно щеше да затвори раната. И древната магия щеше да свърже завинаги изтляващия живот на Фенрис с този на Елин.

Три глътки. Толкова успя да поеме Фенрис, преди пак да отпусне глава върху мъха и да притвори очи.

Елин се сви на една страна до него, обгърнала и двама им с пламъците си.

Роуан бе застинал на място. Другите също.

Елин изрече някаква кратка, рязка дума.

Фенрис не откликна.

Тя я повтори със същото непоколебимо, царствено изражение.

Живей!

Чрез кръвната клетва щеше да опита да го задържи сред живите. Фенрис обаче не помръдваше.

Отвъд сферата, пълна с жарки пламъци, Елида сложи ръка на устата си и очите й заискриха. И тя бе прочела думата по устните на Елин.

Елин я изрече трети път и зъбите й просветнаха от първата яростна заповед към Фенрис. Живей!

Роуан притаи дъх. Занизаха се протяжни минути.

А накрая Фенрис отвори очи.

Елин впи заповеднически, неотстъпчив поглед в него.

Бавно и постепенно Фенрис се раздвижи. Първо премести лапи изпод тялото си, а сетне понапрегна краката си. И се изправи.

- Не вярвам на очите си - пророни Лоркан. - Не...

Ала Фенрис вече стоеше прав пред кралицата им, надигнала се на колене. Вълкът сведе глава, преви рамене и провлачи едната си лапа напред. В поклон.

Призрачна усмивка осени устните й, но изчезна още преди да се оформи напълно.

Елин остана на колене, а Фенрис се огледа наоколо с озарени от изненада и облекчение тъмни очи. Срещна погледа на Роуан, който му кимна с усмивка.

- Приветстваме те в двора ни, кутре! - каза с пресипнал глас той.

Неприкрита емоция покори лицето на вълка, преди наново да го извърне към Елин.

Тя се взираше празно в далечината. Фенрис побутна рамото й с козинестата си глава.

Елин погали отнесено белия му кожух. Сърцето на Роуан се сви.

Майев беше проникнала в съзнанието му, за да подмами собствените му инстинкти.

Какво ли бе направила с нея? Какво ли й бе причинявала през последните месеци?

- Трябва да вървим - обади се Гавриел със също толкова пресипнал глас, докато наблюдаваше Фенрис, заел място закрилнически до Елин. - Трябва да се отдалечим от лагера и да си намерим укритие за нощта.

Някъде, където да обмислят как и по кой път да напуснат кралството. Най-мъдро бе да тръгнат през гората - директно към планината. Плътните корони на дърветата предлагаха достатъчно добро прибежище, а и наоколо имаше много пещери.

- Можеш ли да вървиш? - обърна се Лоркан към Фенрис. Вълкът плъзна тъмни, гибелни очи към него.

Да, свадата помежду им беше неизбежна. Възмездието също. Но ето че сега вълкът просто кимна отривисто.

Елида взе една от раниците, струпани до дънера на близкото дърво.

- Накъде?

Роуан обаче не можа да отговори.

Тихи като призраци, те изникнаха на поляната, сякаш току-що се бяха пръкнали на белия свят изпод горската сянка.

Дребни тела, едни светли, други - черни като нощта, трети - люспести. Почти целите бяха скрити, с изключение на издължените им пръсти и широките им, нетрепващи очи.

Елида ахна.

- Малките хора.

***

Елида не беше съзирала и следа от Малките хора още отпреди обсадата на Терасен. Дори тогава само ги мяркаше или чуваше под древната сянка на Оуквалдския лес. Но никога толкова многобройни, толкова явно напъплящи.

Не че се откриваха изцяло.

Шепа от тях, които се бяха струпали от другата страна на поляната, се криеха зад корени, камъни и шума. Никой от елфите не помръдваше, но Фенрис наостри уши към тях.

Чудо - истинско чудо се беше случило с кралицата и вълка.

Макар че Фенрис изглеждаше изтощен, следеше с бистър поглед събиращите се Малки хора.

Елин почти не ги погледна.

Светла, длъгнеста ръка се подаде над един обвит в мъх камък и се сви в приканващ жест. Елате!

Роуан попита с гранитен глас:

- Искате да ви последваме ли?

Ръката повтори същото движение. Елате!

Гавриел прошепна:

- Те познават гората по-добре и от нас.

- Вярваш ли им? - настоя Лоркан.

Роуан надникна към Елин.

- Веднъж спасиха живота й. - В нощта, когато асасинът на Ераван се бе върнал за Елин. - И сега ще го сторят.

***

Минаваха безшумно и незабележимо покрай дърветата, скалите и поточетата на древната гора.

Роуан вървеше крачка зад Елин и Фенрис, Гавриел и Елида водеха групичката им, а Лоркан се придържаше най-отзад, докато следваха Малките хора.

Елин не изричаше нищичко, не правеше нищо, просто се надигна, когато й казаха, че е време да вървят. Роуан й предложи пелерината си и тя я допусна през сферата си от златист, прозрачен огън, за да загърне голото й тяло.

Стискаше я пред гърдите си, изминавайки километър след километър с боси крака. Дори камънакът и корените в гората да нараняваха стъпалата й, не го показваше. Просто вървеше редом с Фенрис до себе си в кълбото й от огън, като че бяха два призрака, излезли от нечия древна памет.

Видение от незапомнени времена - кралицата и вълкът, обитаващи старата гора.

Спътниците им рядко проговаряха, докато часовете и километрите се нижеха покрай тях. Докато гористите хълмове преминаваха в стръмни склонове, камъните ставаха все по-големи, а скалите и дърветата - все по-грохнали.

- От древните войни между горските духове - каза Гавриел на Елида, като я видя да гледа смръщено един склон, осеян с повалени дървета и пръснати на парчета скали. -Някои още ги водят, без изобщо да знаят и да ги е грижа какво се случва по други земи.

Роуан никога не бе зървал с очите си расата безплътни същества, много по-древни и потайни дори от Малките хора. Но в горския си дом, разположен високо в планината, към която крачеха сега, понякога в тъмните, безлунни нощи беше чувал трошене на скали и дървета.

Вече се намираха доста близо до мястото, където някога бе построил планинската си къща - на трийсетина километра. От много време му се искаше един ден да заведе Елин там, макар че вятърът отдавна бе отнесъл пепелищата от изгорелия му дом. Искаше да й покаже къде беше живял, къде бе погребал Лирия. Тя все още спеше вечния си сън там - неговата подставена, мнима вречена.

А истинската му вречена... Тя крачеше непоколебимо през гората. Като привидение.

Не спираха да следват Малките хора, които току им махваха иззад дърво, скала, храсталак, след което светкавично изчезваха. Зад Лоркан неколцина от тях прикриваха следите им с чевръсти ръце и дребни магии.

Роуан се молеше да се натъкнат на укритие за през нощта. Заслон, където Елин да поспи и да остане скрита от очите на Майев, след като мрачната кралица проумееше, че е била измамена.

Вървяха на изток, отдалечавайки се от брега. На Роуан не му се рискуваше да им съобщи, че трябва да намерят пристанище. Щеше да изчака, за да прецени накъде ще ги отведат Малките хора тази вечер, а после щеше да измисли план за завръщането им на техния собствен континент.

Ала когато Малките хора се появиха пред някакъв грамаден камък, след което изчезнаха и наново се появиха, но този път в сребриста пролука в скалата, привиквайки ги с кокалестите си ръчички, Роуан се позачуди дали да ги последва.

Съществото, обитаващо езерото под планината, не представляваше почти никаква заплаха в сравнение с другите твари, ловуващи до ден днешен по тези тъмни, забравени от боговете земи.

Но Малките хора продължаваха да ги привикват.

Лоркан го настигна.

- Може да е капан.

Елида и Гавриел обаче вървяха невъзмутимо към тях.

Елин също. И Роуан я последва, както щеше да я следва до сетния си дъх и след него.

Входът на пещерата беше тесен, но скоро се разгърна в просторен проход. Елин окъпа черните каменни стени в златисто сияние, което озари пространството като в ясен ден.

Ала дори и нейният огън не съумя да освети огромната зала, в която ги въведоха водачите им. Беше толкова висока, че таванът й се губеше в тъмата, но не височината й го накара да спре.

В скалните стени бяха издълбани ниши, някои подсигурени с шалтета за спане, други - пълни с купчини дрехи, трети - с храна. До едната гореше малък огън, а до стената отвъд него се забелязваше каменно корито с вода, стичаща се от бълбукащо поточе.

А по-навътре в пещерата, от отсрещната страна на залата, голямо езеро се простираше между черните скали, губейки се в мрака.

Под планината трептяха безброй езера и реки - толкова надълбоко, че даже и елфите нямаха желание или смелост да ги разучават.

Малките хора обаче си бяха присвоили това езеро и дори бяха украсили стените наоколо с масивни брезови клони. Сред листата бяха окачили гирлянди, венци и блещукащи сини лампички.

Магически - древни и причудливи лампички. Сякаш отскубнати от нощното небе.

Елида оглеждаше помещението с явна възхита. Израженията на Гавриел и Лоркан бяха остри и предпазливи. Това на Роуан също. Входът, през който бяха влезли, май беше и единственият изход, а езерото се разстилаше твърде надалеч, за да може да види отсрещния му бряг.

Без дори да забави крачка, Елин се отправи към една от блещукащите стени. Нямаше и следа от обичайната й бдителност, от светкавичния й поглед, отчитащ всички изходи и възможни капани, всички потенциални оръжия.

Като че беше в транс. Като че потъваше в бездънен океан навътре в себе си -потъваше толкова надълбоко, че Роуан и другите бяха като птици, кръжащи над далечната му повърхност.

Тя вървеше към стената с изящно наредени брезови клони, а сред тях, установи Роуан, се криеха още от Малките хора.

Елин стъпваше безшумно по камъка. Фенрис спря недалеч от нея, навярно за да й предложи известно уединение.

Роуан смътно отчете, че Лоркан, Елида и Гавриел се отправят към някаква ниша в другия край на залата, за да прегледат провизиите в нея.

Той обаче остана в центъра на помещението. Вречената му спря пред бляскавата, жива стена. Лицето й беше безизразно, тялото й - в покой.

Тя кимна на Малките хора, полускрити сред клоните пред нея. Челюстите й се задвижиха - говореше. Кратки, отсечени думи.

Роуан дори не подозираше, че Малките хора бяха способни на реч. Но ето че неговата кралица, съпруга и вречена си шепнеше нещо с тях.

Накрая си тръгна със същото празно лице и очи, безизразни и студени като езерото. Фенрис закрачи до нея, а Роуан не помръдна от мястото си, наблюдавайки я как пристъпва към малкия огън.

Щом се отправяше към огъня, и то все още обгърната от своя собствен, изглежда, че Малките хора я бяха уверили, че тук ще са в безопасност.

Спътниците им извърнаха погледи от провизиите.

Елин обаче не ги удостои с внимание и сякаш забравила целия свят, легна на голия камък между огъня и пещерната стена и затвори очи.

32

Дориан живя с кафяви очи три дни, преди да намери начин да ги превърне отново в сини. Астерин и Веста го подиграваха безпощадно, докато летяха над гръбнака на Белия зъб; драматично оплакваха загубата на „прелестните му метличини очи“ и въздъхнаха с превзето облекчение, когато сапфиреният им цвят се завърна.

Магията му можеше да прескача от една стихия на друга, но хамелеонството разчиташе на нещо коренно различно. На една част от него, която открай време копнееше да отпусне юздите. Да се освободи. Както Темис, богинята на дивото, се бе освободила - излизайки от клетката си. Както той самият мечтаеше да се освободи още когато беше безразсъден принц с твърде възвишени идеали.

Това беше единствената заповед на магията: освободи се! Да се освободи от човека, в когото се беше преобразил, откакто нашийникът падна от врата му, и да се превъплъти в нещо ново, различно.

Ала прозрението идваше по-лесно от изпълнението. След като очите му си върнаха синия цвят, някаква нишка се разсука в него и оттогава не успяваше да постигне нищо. Дори пак да ги направи кафяви.

Крочанките и Тринайсетте бяха спрели за почивка по пладне, използвайки дебелото укритие на Оуквалдския лес, чиито дървета вече бяха голи, макар и недокоснати от сняг. Още ден и щяха да достигнат сборната точка. Цяла седмица, след като бяха обещали да помогнат на ейлвийските военачалници, но по-добре късно, отколкото никога.

Дориан седна на един паднал, покрит с мъх дънер и задъвка парче изсушено заешко. Обядът му.

- Главата ме заболява, като гледам как се мъчиш - извика му от другия край на поляната Гленис.

Около тях Тринайсетте се хранеха мълчаливо, а Манон наблюдаваше всички. Поне крочанките седяха с тях. Не говореха, но седяха с тях.

Затова и всички обърнаха погледи към него. Дориан извади жилавото месо от устата си и кимна на старицата.

- Моята глава ме боли достатъчно и за двама ни.

- В какво опитваш да се превърнеш? Или в кого?

В обратното на себе си. Обратното на мъжа, пренебрегвал Сорша години наред. И отплатил й се със смърт накрая. С радост щеше да се освободи от него, стига магията му да го позволеше.

- В нищо - рече той. Скучният му отговор накара повечето от Тринайсетте и крочанките да извърнат очи към скромната си храна. - Просто искам да проверя дали е възможно за човек с моята магия. Дали е възможно да променя дори само някои от чертите си.

Не беше лъжа, не съвсем.

Манон свъси вежди, сякаш се мъчеше да разнищи някоя трудна загадка.

- Но ако се научиш - настоя Гленис, - в кого би искал да се превърнеш?

Дориан не знаеше. В съзнанието му не изникваше нито един образ. Дамарис също не би му дал отговор.

Той надникна в себе си, в морето от магия, бушуващо се там.

Плъзна внимателни, невидими ръце по повърхността му. И проследи една нишка - не към инстинктите си, а към пропуканото си сърце.

Кой искаш да бъдеш?

Там някъде, досущ като семенцето сила, което Сирен бе откраднала, стърчеше мъничка изпъкналост в магията му. Като възелче в гоблен, което можеше да разнищи и изтъче наново.

Да превърне в нещо друго, ако свикаше смелостта си.

Кой искаш да бъдеш? - попита той недовършения гоблен в себе си. И позволи на нишките и възлите да образуват картина в съзнанието му. Нещо малко като ' за начало.

Гленис се засмя.

- Очите ти са зелени, кралю.

Дориан подскочи с разтуптяно сърце. Вещиците пак прекъснаха обяда си и се вторачиха в него. Някои дори дойдоха да го видят по-отблизо. Но той продължи да пуска нишката магия в тъкачния стан на съзнанието си, обогатявайки зараждащата се картина.

- О, златистата коса хич не ти отива - намръщи се Астерин. - Приличаш на болнав.

Кой искаше да бъде? Всеки друг, но не и себе си. Не и това, в което се беше превърнал.

Безмълвният му отговор събори магическия стан и Дориан знаеше, че тъмната му коса и сапфирени очи са се завърнали. Астерин въздъхна облекчено.

Манон обаче се усмихваше мрачно, сякаш дочула безгласния му отговор. Сякаш го беше разбрала.

***

Нощта вече се беше спуснала и огньовете на крочанките пращяха под плетеницата от голи клони над тях, когато Гленис попита:

- Някоя от вас виждала ли е Пустошта?

Тринайсетте погледнаха учудено старицата. Обикновено не се обръщаше към всички тях наведнъж, нито пък им задаваше толкова лични въпроси.

Поне тя им говореше. След три дни път от Белия зъб, Манон още никак не се бе сближила с крочанките. Да, обелваха й по някоя и друга дума и понякога сядаха да се хранят с тях край огнището на Гленис, но едва толкова.

Астерин отговори от името на цялото им сестринство.

- Не. Никоя от нас. Аз прекарах известно време в една гора отвъд планината, но така и не стигнах до Пустошта.

Тъга проблясваше в златисточерните очи на вещицата, навярно заради неизказаната част от тази история. Сорел, Веста и дори Манон я погледнаха със същата тъга.

Манон се обърна към Гленис, единствената крочанка край това огнище:

- Защо питаш?

- От любопитство - каза старицата. - И ние не сме стъпвали там. Не смеем.

- От нас ли се боите?

Астерин се приведе към огъня и златистата й коса се люшна напред. Беше вързала кожена лента през челото си - не черната, която носеше през последното столетие, но все пак изглеждаща подобно. Поне едно нещо не се беше променило.

- Боим се да видим какво е останало от някогашния ни град, от земите ни.

- Само руини. Поне така разправят - пророни Манон.

- Ще възродите ли града, ако имате тази възможност? - попита Гленис.

- Не сме го обсъждали - каза Астерин. - Не знаем дали някога ще се приберем у дома.

- Струва ми се разумно да си начертаете план - заключи умислено Гленис. - Много е важно. - Сините й очи се спряха на Манон. - Не само за крочанките, но и за вашия народ.

Дориан кимна, макар и да не участваше в разговора.

Какъв ли единен народ биха формирали Тринайсетте, Железни зъби и крочанките?

Манон отвори уста, но в този миг Сенките долетяха в кръга на огнището им с обтегнати от тревога лица. Тринайсетте светкавично скочиха на крака.

- Разузнахме напред по пътя чак до сборната точка - обяви задъхано Еда.

Манон се подготви за най-лошото. Трудно доловима сила зашепна из лагера -едничкият признак, че магията на Дориан ги бе обгърнала в почти непробиваем щит.

- Отдалеч вони на смърт - довърши Бриар.

33

Бяха закъснели.

Не само с час или ден. Състоянието на телата по осеяната с листа поляна на трийсетина километра южно от тях говореше, че седмицата закъснение бе коствала всичко на военния отряд от Ейлве.

Моратската армия беше оставила мъртвите воини да гният заедно с няколко крочанки с червени пелерини, призовали северните си сестри. Очите на Манон се насълзяваха от вонята на разлагаща се плът.

Тя беше отговорна за това.

Тя беше забавила крочанките с онази битка. Само поглед към Дориан, изправен в единия край на поляната с ръка върху носа заради силната смрад, й даде да разбере, че и кралят си мисли същото. Ледът в очите му говореше достатъчно красноречиво.

- Някои са се измъкнали - обяви Еда с мрачно лице. - Но повечето не са имали подобен късмет.

- Нарочно са ги оставили живи - заяви на всеослушание Бронуен. - За да сеят страх.

Манон плъзна очи по древните дъбове наоколо, покосени като телата на поляната. Доказателство за унищожителната мощ, вилняла тук.

Но отговорността беше и нейна.

Бронуен каза със студен, гърлен глас:

- Нима някоя простосмъртна войска може да оцелее при нападение от легион на Железни зъби? Особено въздушен легион, обучен от толкова легендарна Водачка на Крилото.

- Внимавай какво дрънкаш! - предупреди я Астерин.

Уна, красивата тъмнокоса крочанка, братовчедка на Манон, хвана здраво метлата си със сребърни пръстени и каза:

- Вие сте ги обучили. Всички вие. Обучили сте вещиците, отговорни за това. - Тя посочи гниещите трупове с раздрани гърла, видимо лишени от милостива, бърза смърт. - Как очаквате да си затворим очите?

Спусна се мълчание. Дори Астерин не продума. Нито Тление.

Манон почувства ръцете си крехки. Чужди. Мечът в тях сякаш щеше да се разпадне всеки момент.

Тя беше отговорна за това. Войниците по широката поляна не й бяха никакви, повечето бяха простосмъртни, но... До ботушите й лежеше жена, разпорена от пъпа до гръдната кост. Кафявите й очи се взираха незрящо в изпотрошената плетеница от клони над тях. Устата й беше застинала в агонизиращ рев.

- Мога да ги изгоря - предложи Дориан.

Коя ли беше жената воин пред нея? За кого ли се бе сражавала? Без значение за кое кралство и кой владетел, а за кой човек, присъстващ в живота й, заслужаващ закрила...

- Трябва да известим краля и кралицата на Ейлве - рече Бронуен. - Да предупредим принцовете да се покрият. Ераван не взима пленници.

Манон продължаваше да се взира в посечената жена. От това някога бе извличала наслада. С това се бе хвалила пред света, и то без нито капка съжаление. Само с надеждата баба й да одобри. Железни зъби да одобрят.

С това щяха да ги запомнят.

С това щяха да запомнят нея.

Почетната ездачка на Ераван. Водачката на Крилото му.

- Не ги изгаряй - каза Манон.

Над поляната се възцари тишина.

Манон коленичи на вонящата земя, извади железните си нокти и започна да копае.

Астерин изхлузи ръкавиците си и приклекна на земята до нея. Сорел и Веста ги последваха. После и другите вещици от Тринайсетте.

Премръзналата твърда земя не се поддаваше лесно. Раздираше пръстите на Манон, корени и скали дращеха кожата й.

В отсрещния край на поляната Карсин, вещицата, на която Манон бе върнала метлата, също понечи да клекне. Манон вдигна мръсна, разкървавена ръка. Вещицата спря.

- Само Тринайсетте - отсече Манон. - Ние ще ги погребем. - И продължи да копае пред безмълвните крочанки. - Ще ги погребем всичките.

***

Часове наред Манон и Тринайсетте клечаха в окървавената пръст и копаеха гроба.

Дориан помагаше на Бронуен и Тление да нахвърлят известията до краля и кралицата на Ейлве и двамата им синове. Предупреждение за опасността - и нищо повече. Без искания за помощ и за подкрепления.

Крочанските вестоноски се върнаха малко преди съмване. Южняшките им сродници, които ги бяха призовали тук, бяха пристигнали точно след клането, твърде късно, за да спасят човешкия военен отряд и онези няколко вещици, изпратени напред. Затова бяха отлетели към Банджали, където четирите им сестринства сега помагаха на краля и кралицата на Ейлве.

Но излизаше, че ейлвийските владетели не се нуждаеха от помощ. Другата крочанска вестоноска се бе завърнала с послание лично от краля: загубата на военния отряд наистина била тежък удар, но не и съкрушителен за кралството им. Войската им от бунтовници и други воини, макар и малка, все още била силна и съумявала да отблъсква Морат. Войниците им щели да удържат южния фронт до последен дъх.

Дориан сглоби недоизреченото между редовете: не можеха да отпуснат нито един воин на Терасен. И след видяното той беше склонен да им повярва.

Ейлве даваше твърде много, и то от твърде дълго. Време беше и останалите кралства да поемат част от товара.

Дориан се питаше дали Манон знае, че крочанките я наблюдаваха. Не с омраза, а с известна доза уважение. Заедно с Тринайсетте изкопаха голям гроб, без дори да искат от уивърните си помощ с пръстта.

Слънцето се издигна в небето и започна да се спуска към хоризонта. Гробът бавно се оформяше. Достатъчно широк за всички загинали воини.

Дориан трябваше да проникне в Морат. Възможно най-скоро.

Преди това да се е случило отново. Преди да се наложи да копаят нов масов гроб. Не можеше да понесе идеята - плашеше го повече дори от тази пак да сложат нашийник около врата му.

Смогна да се измъкне чак след свечеряване. Откри една празна поляна, нарисува символите и заби Дамарис в земята, лъснал от собствената му кръв.

Този път призивът му скоротечно намери отговор.

Но не треперливият образ на Гавин се материализира в нощта.

Магията на Дориан бликна, готова за атака, докато неясната фигура придобиваше форма.

След миг Калтейн Ромпие, облечена в ониксовочерна рокля, с разпуснати тъмни коси, му се усмихна горчиво.

***

Думите се изпариха от устата на Дориан.

Магията му обаче продължи да се вие около него с невидими ръце, решени да трошат кости.

Не че Калтейн Ромпие имаше живот, който да отнеме.

Въпреки това тя вдигна фината си ръка, докато призрачен вятър развяваше ефирната й рокля и копринените й коси.

- Идвам с добро.

- Не съм те призовавал.

Само това му хрумна да й каже.

Калтейн плъзна тъмни очи към Дамарис, забит в кръга от Знаци на Уирда.

- Нима?

Не желаеше да се замисля как и защо мечът бе призовал нея вместо Гавин. Дали си имаше своя воля, или благословилият го бог бе уредил тази среща. За да му разкрие нещо.

- Смятах, че те унищожиха в Морат - програчи той.

- Така е. - Лицето й беше по-топло, отколкото някога приживе. - Унищожиха ме по много начини.

Манон и Елида му бяха разказалц какво е понесла. Какво е направила за тях. Той сведе глава в поклон.

- Съжалявам.

- За какво?

И думите се изляха от устата му, от онова прибулено място, на което ги държеше още от Каменните блата на Ейлве.

- Че очите ми не се отвориха по-рано; че не разбрах къде са те отвели. Както и че не ти помогнах, когато имах тази възможност.

- Наистина ли имаше възможност?

Въпросът й беше овладян, но Дориан можеше да се закълне, че в гласа й се прокрадна едва забележима острота.

Той отвори уста да отрече. Ала все пак реши да погледне назад - към човека, който беше, преди да му сложат нашийника, преди да се влюби в Сорша.

- Знаех, че си в тъмницата на двореца. И те зарязах да гниеш там. А после Перингтън... Ераван те отведе в Морат и аз дори не се замислих за теб. - Цялото му тяло се обзе от чувството за срам. - Съжалявам! - Повтори той.

Принц, който не бе служил на кралството и народа си. Гавин беше прав.

Образът на Калтейн потрепери.

- И аз имах своята вина.

- Нямаш никаква вина за онова, което ти се случи в Морат.

- Така е, нямам - съгласи се тя и през лицето й пробяга сянка. - Но сама избрах да отида в Рифтхолд миналата есен, да

преследвам амбициите си, твоята корона. И сега се разкайвам за стореното.

Той сведе очи към голата й ръка, към белега, останал дори след смъртта.

- Ти спаси приятелите ми - каза Дориан и коленичи пред нея. - Даде всичко от себе си, за да им помогнеш и да отнемеш Ключа на Уирда от Ераван. - Той самият щеше да направи същото, ако оцелееше сред кошмарите на Морат - Задължен съм ти.

Калтейн се взираше в него.

- Аз никога не съм имала приятели. Не и като твоите. Винаги съм ти завиждала за тях. И на двама ви с Елин.

Той вдигна глава.

- Знаеш коя е?

Калтейн се поусмихна.

- Смъртта си има своите преимущества.

Той не успя да удържи следващия си въпрос:

- По... по-добре ли е там? Намери ли покой?

- Не ми е позволено да отговоря - отвърна тихо Калтейн с искрящи от състрадание очи. - Нито да ти кажа кой още обитава това място.

Той кимна, стараейки се да потисне напрежението в гърдите си, разочарованието. После килна въпросително глава.

- Кой ти забранява?

Ако дванайсетте богове на тази земя бяха заточени в Ерилея, нямаше как да властват и над други измерения.

Ъгълчетата на устните й се извиха нагоре.

- И това не ми е позволено да казвам. - Дориан отвори уста да й зададе още въпроси, но тя го прекъсна: - Тук действат други сили. Неосезаеми и непознати за живите.

Той надникна към Дамарис.

- Други богове?

Мълчанието на Калтейн беше достатъчно красноречиво. Но... друг път. Щеше да разсъждава върху това друг път.

- Дори не ми бе хрумнало да призова теб - призна си той. - А точно ти познаваше най-добре ужасите на Морат. Не предполагах, че...

Думите му заглъхнаха и той се изправи.

- Че ще е останало нещо от мен? - довърши тя вместо него. Дориан изтръпна. -Ключът ме погълна почти цялата. Но и не съвсем.

- Третият е в Морат, нали?

Тя кимна мрачно. Тялото й пак затрепери, изпарявайки се бързо.

- Но не знам къде го държи. Не бях... готова да получа втория, преди да поема нещата в свои ръце.

Тя проследи с тънки пръсти черния белег, спускащ се от свивката на лакътя й до китката.

Никога преди не бе разговарял с нея - не и така. Отделял й беше само по някой бегъл поглед и броени минути за принудено любезен диалог.

А ето че сега пред него стоеше жената, унищожила една трета от Морат, погубила валгски принц единствено с пламенната си воля за отмъщение.

- Как го извърши? - прошепна той. - Как се освободи от контрола му?

Трябваше да знае. Предстоеше му да влезе в ада и не беше изключено отново да се озове с нашийник - затова трябваше да знае.

Калтейн огледа шията му, преди да вдигне очи към неговите.

- Бунтувах се. Не вярвах, че заслужавам да нося нашийника им.

Истината в думите й го блъсна в гърдите като юмрук.

Калтейн просто попита:

- Имал си причина да нарисуваш знаците за призоваване. Какво искаш да знаеш?

Дориан закъта в съзнанието си истината, която му беше подхвърлила, огледалото, което бе разперила пред него. Не беше истински принц - нито по дух, нито по дела. Опитал бе да стане, но твърде късно. Едва ли се справяше по-добре и като крал.

Все пак беше изоставил Адарлан заради усещането си за вина и гнева си, колебаейки се дали изобщо заслужаваше спасение. Като че бе възможно да не заслужава спасение. Накрая попита:

- Готов ли съм да отида в Морат?

Само тя знаеше. Станала беше свидетел на кошмари, каквито дори Манон и Елида не бяха съзирали.

Калтейн пак надникна към Дамарис.

- Знаеш отговора.

- И няма да пробваш да ме разубедиш?

Калтейн стисна устни. Ониксовочерната й рокля започваше да се слива с нощта.

- Знаеш срещу какво ще се възправиш там. Аз не мога да ти кажа дали си готов. Устата му пресъхна.

Калтейн продължи:

- Всички слухове за Морат са верни. Но там ще срещнеш и страхотии, каквито не можеш да си представиш. Придържай се към крепостта. Тя е укреплението на Ераван и може би единственото място, където би скрил ключа.

Дориан кимна с препускащо сърце.

- Добре.

Тя пристъпи към него, но спря, когато образът й започна да се размива още повече.

- Не стой дълго и не привличай внимание. Той е самомнителен и напълно вглъбен в себе си; едва ли ще следи кой се прокрадва през крепостта му. Но побързай, Дориан!

Ръцете му затрепериха и той ги сви в юмруци.

- Ако ми се отдаде шанс да го убия, да го направя ли?

- Не - поклати глава тя. - Няма да се отървеш. Има една стая в недрата на крепостта. Там държи нашийниците. Ако те залови, ще те отведе в нея.

Той изопна гръб.

- Ще...

- Иди в Морат, както си наумил. Вземи ключа и си тръгни.

Иначе ще получиш нашийник около врата.

Той преглътна.

- Та аз още не мога да се преобразявам.

Калтейн му се поусмихна, сливайки се с лунната светлина.

- Така ли?

Сетне изчезна.

Дориан продължи да се взира в мястото, където бе стояла допреди секунда. Знаците на Уирда вече ги нямаше. Дамарис оставаше единственият свидетел на истината, която някак бе усетил, че носителят му трябва да чуе.

Дориан откри онова възелче в магията си, където суровата му сила бушуваше, готова да се превърне в каквото той й наредеше.

Освободи се!, шепнеше му хамелеонската магия. Да се освободи от всичко. От стената, с която се бе оградил, когато валгският принц го обсеби. И да погледне навътре в себе си. Навярно това го бе подтикнал да предприеме и мечът, призовавайки Калтейн вместо Гавин.

Кой искаш да бъдеш?

- Някой, достоен за приятелите си - пророни в смълчаната нощ. - Крал, достоен за кралството си. - За част от минутата в съзнанието му просветнаха снежнобели коси и кехлибарени очи. - Щастлив... - Прошепна той и хвана дръжката на Дамарис.

Искаше най-сетне да се освободи от страха, който още го дебнеше.

Древният меч се стопли в ръката му - бърз приятелски жест.

Топлината пропълзя нагоре по пръстите му, по китката му. Към онова място вътре в него, където таеше всички грозни истини. И там се превърна в сгорещена пронизваща болка.

Светът започна да се разширява и свива, дърветата се извисиха още повече, земята се издигна към лицето му...

Той понечи да го докосне, но осъзна, че няма ръце.

Само черни като сажди криле. Само абаносов клюн, неспособен на реч.

Гарван...

Той вдиша плахо и изви врат към дърветата - много по-лесно в това тяло. Към Манон, опряла разкървавена, кална ръка в дънера на един древен дьб. Откъдето бе видяла трансформацията му.

Дориан потърси нишката магия, която го придържаше към тази странна, лека форма. Светът мигновено се люшна пред него и той започна да расте, възвръщайки човешкото си тяло. Дамарис лежеше студен в краката му. Незнайно как се оказа облечен. Вероятно заради разликите между суровата му магия и истинската хамелеонска дарба.

Манон оголи зъби. Златистите й очи светеха като живи въглени.

- Кога възнамеряваше да ми кажеш, че смяташ да откраднеш третия Ключ на Уирда?

34

- Трябва да бием отбой - каза задъхано Галан Ашривер на Едион.

Стояха до шатрата с вода навътре сред редиците. Принцът беше оплискан с червена и черна кръв.

Три дни поред се сражаваха в мразовития вятър и снега, три дни ги изтласкваха на север километър по километър. Едион подменяше периодично войниците по фронтовата линия, но дори онези, които съумееха да поспят няколко минути, се връщаха в боя с все по-натежали крака.

Той самият бе напуснал фронтовата линия преди броени секунди, и то чак след като Килиан му нареди, принуждавайки се да го избута зад себе си. Воините от Гибелния легион си го запрехвърляха грубо, докато не достигна шатрата с вода, невъобразимо далеч от войската му, където принцът на Вендлин утоляваше жаждата си. Маслиновата му кожа беше придобила пепеляв цвят, а ашриверските му очи мътнееха, следейки войниците, които препускаха или се влачеха немощно покрай шатрата.

- Ако сега заповядаме отстъпление, ще ни гонят чак до Оринт - отвърна с болезнено гърло Едион.

Никога не бе виждал толкова огромна армия. Дори в Тералис.

Галан му подаде мяха с вода и Едион отпи жадно.

- Ще те следвам, братовчеде, накъдето и да ни поведеш, но не можем да продължим. Не и за поредна нощ.

Едион го знаеше. Осъзна го още когато боят не секна и изпод плащеницата на нощта.

Когато войниците започнаха да разпитват защо Елин Дивия огън не изпепелява враговете им. Защо поне не осветява бойното поле.

Защо пак е изчезнала.

Лизандра се биеше с илкените в облика си на уивърн, но я бяха принудили да отстъпи назад. Лесно изтребваше илкените, да, но и бе лесна мишена за стрелците и копиехвъргачите на Морат.

Някъде отпред, смущаващо близо, се надигнаха крясъци и звън на оръжия. Дори магията на елфическите лордове започваше да отслабва, а войниците им заедно с нея. Тихите асасини поемаха фронта, посичайки и Валги, и илкени със светкавична ловкост. Ала редиците им не бяха достатъчно многобройни. А подкрепленията на Ансел от Брайърклиф още ги нямаше.

Скоро - обещала бе преди няколко часа с нетипично сериозен тон червенокосата кралица, чийто легион мълниеносно губеше сила. - Останалата част от армията ми ще пристигне скоро.

Стръвно ръмжене прониза шумотевицата наоколо. Призрачният леопард вилнееше неуморно.

Едион трябваше да се върне на фронтовата линия. Да се подкрепи с малко храна и да се върне. Килиан щеше да въдворява ред известно време, но той беше генералът им. А в отсъствието на Елин... на него се падаше задачата да държи войниците в строя.

Но строят постепенно поддаваше подобно на пропукана язовирна стена.

- Река Ланис край Перант - рече Едион, загледан как Илиас и Тихите асасини свалят илкени от небето с точните си стрели.

По трудния начин бяха научили, че трябва да се целят първо в крилата. Да свалят зверовете от въздуха. А после да ги обезглавяват.

В противен случай се изправяха отново. И помнеха кой е опитал да ги убие.

- Ако се оттеглим на север - додаде Едион, - стигнем до Перант и прекосим реката, ще ги принудим и те да я прекосят. Така ще можем да разредим редиците им.

- Има ли мост?

Лицето на Галан се напрегна, когато един от оцелелите валгски принцове изпрати вълна от тъмна мощ към група техни войници, покосявайки ги така, както утринната слана попарва крехките цветя.

Отвърна му копие от вятър и лед - дело на Селен или Ендимион. Или на някого от множеството им братовчеди.

- Не и задоволително голям. Но реката е замръзнала. Може да я прекосим, след което да разтопим леда.

- С помощта на Елин?

Плах, предпазлив въпрос.

Едион махна към източника на магията, която сега ги отбраняваше от силата на валгския принц.

- Щом елфическите лордове са способни да правят лед, значи, могат да разтопят една замръзнала река. Под краката на моратската паплач.

Тюркоазените очи на Галан просветнаха - или заради плана, или защото не Елин щеше да го осъществи.

- Морат може да предвиди хода ни.

- Нямаме голям избор.

При Перант щяха да имат достъп до повече провизии, а и от града можеше да им изпратят подкрепления. Но мисълта за отстъпление...

Едион плъзна поглед по оределите им редици от изнемощели воини.

С отстъплението избираха живота. С боя - смъртта.

Защото, рано или късно, силите им щяха да се изчерпат. И всички щяха да загинат по тези южни полета.

Нямаше гаранция, че Роуан и спътниците му ще намерят Елин. Нито че Дориан и Манон ще се докопат до третия Ключ на Уирда и ще го дадат на кралицата му, ако изобщо смогнеха да се открият един друг в този хаотичен свят. Нямаше гаранция, че Манон ще убеди крочанките да се бият на тяхна страна.

Армадата им бе толкова разпокъсана по бреговете на Терасен, че нямаше как да им помогне. Подкрепленията на Ансел от Брайърклиф си оставаха основната им надежда. Ако лешоядите вече не оглозгваха костите им по бойното поле, докато те пристигнеха. Последните им съюзници.

Защото Ролф и мисенианците... не се знаеше дали изобщо ще дойдат. Още нямаха вести от тях.

- Заповядай отстъпление - каза Едион на принца. - И уведоми Ендимион и Селен, че ще ни е потребна силата им.

Да бранят с могъщия си магически щит гърбовете им, докато се мъчеха да избягат възможно най-далеч от моратската армия.

Галан кимна, нахлузи окървавения си шлем върху тъмната си коса и тръгна през стълпотворението от войници.

Отстъпление. Толкова скоро, толкова бързо. След цялото му обучение, след годините на жестоки битки и военно предводителство се стигаше дотук.

Дали изобщо щяха да се доберат до Перант?

***

Редът, под който армията бе марширувала на юг, напълно се срина при отбоя на север. Елфическите отряди останаха най-отзад, за да ги бранят с поотслабените си, но още здрави магически щитове. Да удържат моратската войска при подножието на планината, докато другите войници бягаха към Перант.

Негодуванието на куцащите, изтощени воини витаеше покрай Лизандра, докато крачеше мудно сред тях в облика на кон. Качила бе един млад мъж на гърба си, когато забеляза, че вътрешностите му се канят да изскочат през счупената му броня.

Километри наред кръвта му топлеше двете страни на тялото й.

Ала топлите струи отдавна бяха секнали. Замръзнали.

Като него самия.

Сърце не й даваше да го свали от гърба си, да зареже безжизненото му тяло на полето, за да го прегазят. Замръзналата му кръв и бездруго почти го беше споила с нея.

Всяка стъпка изискваше неимоверна воля, макар и нейните рани да зарастваха по-бързо от тези на войниците наоколо. Мнозина се строполяваха по пътя към Перант. Приятели . и непознати вдигаха някои от тях.

Други така и не ставаха.

Съпротивата не трябваше да рухва толкова скоро.

Негодуванието набъбваше с всеки изминат километър към Перант, независимо от няколкочасовата почивка първата нощ. КъДе е кралицата?КъДе е огънят й?

Лизандра не можеше да се бие в облика си на Елин - не и достатъчно убедително, не и достатъчно умело, за да оцелее. А ако Носителката на огъня се сражаваше без огъня си... войниците можеше да се досетят.

Избягала е. Отново.

Втората нощ двама от Тихите асасини съзряха мъртвия войник на гърба й.

Безмълвно разтопиха с нагорещена вода кръвта, чрез която двамата бяха слепнали. После я измиха.

В облика си на дореста кобила не можеше да им благодари с думи, да ги попита дали знаят коя е. Въпреки това мъжете проявиха добрина.

Никой не посегна към самотния кон, скитащ из набързо скалъпения лагер. Някои войници си бяха опънали палатки. Множество от тях просто спяха край огньовете, загърнати с пелерини и жакети.

Ушите й бучаха. Още от първия сблъсък на бойното поле.

Не знаеше как откри шатрата му, но успя. Крилата на входа й бяха отворени, разкривайки го в компанията на Галан, Ансел и Рен.

Господарят на Алсбрук вирна вежди, като я видя да влиза, почти опирайки глава в платнения таван.

Кон. Още беше с облика на кон.

Рен закуцука към нея напук на умората, която несъмнено тегнеше върху всеки сантиметър от тялото му.

Лизандра потърси магическата нишка в себе си, онази към човешкото й тяло, към яркото сияние, което щеше да я смали до човешки ръст.

Четиримата в шатрата гледаха мълчаливо как се бори за нея. Как магията й изтръгва и сетните сили. В мига, в който си възвърна своята собствена кожа, вече летеше към покрития със слама под.

Не усети студения сблъсък, нито болката в коленете си.

Ансел веднага се озова при нея и я загърна с пелерината си.

- Къде се загуби, по дяволите?!

Дори кралицата на Пустошта беше пребледняла. Виненочервената й коса бе полепнала по главата й под напора на калта и кръвта.

Но на Лизандра не й бяха останали думи. Можеше единствено да стои на колене, стиснала пелерината около себе си.

- Тръгваме час преди съмване - обяви Едион, игнорирайки я със заповедта си.

Ансел и Галан кимнаха и излязоха тихо от шатрата. Рен пророни:

- Ще ви намеря храна, милейди - и също напусна.

Чу се скърцане на ботуши по слама и след секунда той се оказа коляно до коляно с нея. Едион.

По лицето му нямаше и капчица състрадание. Или топлина.

В рамките на една протяжна минута двамата само се взираха един в друг.

После принцът изръмжа приглушено:

- Планът ти беше пълен провал.

Тя не отговори. Просто преви рамене.

- Планът ти беше пълен провал - повтори той с блеснали очи. - Как изобщо ти хрумна, че можеш да бъдеш нея, да наденеш кожата й и да ти се размине току-така? Как очакваше да преодолееш факта, че армията ни разчита на нея да изпепели врага? При положение, че ти самата си способна само да избягаш и да се върнеш с облика на някое животно?

- Нямаш право да ми приписваш вината за отстъплението - програчи тя.

Първите й думи от дни насам.

- Съгласи се да предадеш Елин на сигурна смърт и да позволиш на врага да ни разкъса на кървави парчета. Никоя от двете ви не сподели този план с нас, хората, подготвени да ви разяснят някои истини за войната, както и че срещу Морат ще ни трябва проклетата Носителка на огъня, а не някаква си неопитна, безполезна хамелеонка.

Удар след удар думите се вклиняваха в изнемощялото й сърце.

- Ние...

- Щом толкова си искала Елин да умре, можеше поне да го отложиш за след като изгореше пълчищата на Ераван!

- Това нямаше да я спаси от Майев.

- Ако ни бяхте казали, можеше да измислим друг план, да постъпим другояче, и сега нямаше да сме в това положение, дявол да те вземе!

Тя прикова поглед в калната слама.

- Тогава ме изгони от армията си.

- Ти съсипа всичко. - Думите му бяха по-студени от вятъра навън. - Двете с нея...

Лизандра затвори очи.

Пак се чу прошумоляване на слама, което й подсказа, че се е изправил на крака. След миг гласът му се стовари върху сведената й глава.

- Напусни шатрата ми!

Лизандра не знаеше дали има достатъчно сили да го стори, колкото и да й се щеше.

Трябваше да му се опълчи. Да му се развика, както той й викаше, търсейки отдушник за страха и отчаянието си.

Тя отвори очи и ги вдигна към него. Към яростта и омразата по лицето му.

Съумя да се изправи някак, макар и цялото й тяло да ревеше от болка. Съумя и да го погледне в очите.

- Напусни! - повтори с глух и леден глас Едион.

Боса в снега, гола под пелерината. Едион надникна към голите й крака, сякаш и той го съзнаваше. Без да го е грижа.

Ето защо Лизандра просто кимна, стисна по-здраво пелерината на Ансел и излезе в мразовитата нощ.

***

- Къде е тя? - попита Рен с купа водниста супа в едната ръка и парче хляб в другата. Лордът огледа шатрата, като че очакваше да я открие под кревата или под сламата. Едион продължи да се взира безмълвно в последните цепеници, догарящи в мангала.

- Какво си направил? - настоя Рен.

Краят наближаваше. Обречени бяха още откакто Майев отвлече Елин. Откакто кралицата му и хамелеонката бяха сключили тайната си уговорка.

Така че нямаше значение какво е казал. Не го интересуваше дали е несправедливо, или невярно.

Беше толкова уморен, че дори нямаше сили да свика срама си, задето й бе приписал вината за неминуемото поражение, което щяха да срещнат след броени дни пред стените на Перант.

Щеше му се да го беше зашлевила, да му се бе развикала.

А тя просто го остави да беснее. И излезе боса в снега.

Обещал беше да спаси Терасен, да удържи фронта. Правеше това от години.

А ето че се проваляше точно в изпитанието срещу Морат, най-важното от всички.

Щеше да събере силите си, за да се бори наново. Да мобилизира хората си. Просто... трябваше да поспи.

Не усети кога си е , тръгнал Рен - очевидно отишъл да издирва хамелеонката, в която бе толкова влюбен.

Но Едион трябваше да призове командирите на Гибелния легион. Да чуе как те смятат да се справят с провала.

Само че имаше енергия единствено да стои вторачен в огъня, докато дългата нощ се изнизваше покрай него.

35

Тя не бе повярвала на този свят, на този сън. На групата, която я беше довела дотук. На принца воин с боровозелени очи и мирис на Терасен.

В него изобщо не смееше да повярва. Не заради думите му, а просто защото го имаше. Не вярваше, че е свалил маската й, оковите й. И в други сънища те бяха изчезвали -сънища, които се бяха оказали измамни.

Но Малките хора я увериха, че е истина. Всичко. Както и че в пещерата е безопасно, че може да си почине, а те ще я пазят.

Плашещото, безпощадно напрежение във вените й беше поотшумяло. Поне колкото да й позволи отново да мисли, да диша, да не следва единствено първичните си инстинкти.

Изпуснала го беше толкова, докъдето се бе осмелила, но не докрай. В никакъв случай не цялото.

Затова поспа. Не че и в онези сънища не спеше. Преживяваше дни и седмици, които после се отмиваха като стъпки в пясъка.

Като отвори очи този път обаче, пещерата още я имаше, макар и притъмняла. Пулсиращата сила се бе загнездила по-надълбоко в нея, сякаш дремеше. Болката в ребрата й заглъхваше, раната на ръката й беше зараснала - нищо че коричката си стоеше.

Единственият белег по тялото й.

Елин я докосна с пръст. Отвърна й тъпа болка.

А пръстът й - той беше гладък. Гладък като стъкло. Тя потри възглавничките на палеца и показалеца си.

Нямаше мазоли. Нито по пръстите, нито по дланите. Бяха съвършено чисти, лишени от отпечатъка на дългото й обучение, на годината в Ендовиер.

Ала тази нова коричка, крехкото пулсиране под нея - поне те й оставаха.

Свита на една страна върху скалния под, Елин огледа пещерата.

Белият вълк лежеше зад гърба й и похъркваше тихо. Сферата им с прозрачен огън още гореше около тях, освобождавайки напрежението й въглен по въглен. И пак не докрай.

Елин преглътна, вкусвайки пепел.

В отговор магията й отвори око.

Тя вдиша рязко. Не тук - още не.

Прошепна го на пламъка. Още не.

Но огънят около двама им с вълка лумна, закривайки пещерата от взора й. Тя стисна зъби.

Още не, помоли го тя. Налагаше се да е на безопасно разстояние от другите.

Магията й се притискаше в костите й, но тя не й обърна внимание. Укроти я.

Огнената сфера се сви неохотно и пак стана прозрачна, разкривайки й изваяния от водата бряг на езерото и спящите фигури на спътниците й.

Принцът воин спеше едва на няколко крачки от огъня й, скътан в една от нишите в пещерната стена. Умората го беше повалила, но се бе предал на съня заедно с оръжията си.

От колана му висеше меч, чийто рубин отразяваше светлината на огъня.

Елин познаваше този меч. Древно оръжие, изковано в тези земи за една гибелна война.

Някога й принадлежеше. Вече заличените й мазоли обгръщаха съвършено дръжката му. А принцът воин, който го носеше сега, го беше намерил за нея. В пещера като тази, пълна с реликви от герои, отдавна изпратени в Отвъдното.

Тя огледа татуировката, която започваше от едната страна на лицето му, спускаше се надолу по шията му и се скриваше под тъмните му дрехи.

Аз съм твоят вречен.

Искаше й се да му повярва, но този сън, тази илюзия...

Не беше илюзия.

Той наистина беше дошъл за нея.

Роуан.

Роуан Белия трън. Вече Роуан Белия трън Галантиус, неин съпруг и крал консорт. Неин вречен.

Тя оформи името му с устни.

Беше дошъл за нея.

Роуан.

Тя се надигна толкова тихо и плавно, че дори белият вълк не се разбуди, стиснала пелерината с мирис на заснежени борове. Неговата пелерина с неговия мирис, пропит в плата.

Изправи се на позаякналите си крака и разшири с мисъл огнената сфера, за да прекоси броените метри до спящия принц.

Загледа лицето му - красивото лице на непреклонен воин.

Очите му се отвориха и срещнаха нейните, сякаш знаеше къде да я открие дори насън.

Безгласен въпрос се запромъква в тези зелени очи. Елин?

Тя не реагира, нямаше сили да разгърне наново връзката между тях. Вместо това огледа могъщите очертания на тялото му, внушителните му размери. Нежен вятър, целунат от лед и светкавици, погали стената й от пламък като отзвук на неизречения му въпрос.

Магията й се надигна в отговор и из тялото й затанцуваха вълнички сила.

Като че силата й беше намерила свое отражение в света, мелодия, съзвучна с нейната песен.

Наистина беше тук. Наистина беше дошъл за нея.

Пламъкът се изпари в хладния пещерен въздух. Не се изпари, а по-скоро се просмука в нея, сви се на кълбо като огромен звяр, обтягал досега синджира си.

Роуан. Принц Роуан.

Той се поизправи бавно, обгърнат от прииждащото спокойствие.

Знаеше. Казал й го беше по-рано, преди забвението да я покори. Аз съм твоят вречен.

Явно му бяха казали. Спътниците им му бяха казали. Елида, Лоркан и Гавриел. Всички до един присъстваха на плажа онзи ден, когато всичко потъна.

Магията й пак се надигна и тя раздвижи рамене, заповядвайки й да поспи още малко, да има още малко търпение.

Елин наистина беше тук. Заедно с него.

Ала какво можеше да му каже? Как да му обясни, да му се извини? За това, че го беше използвала подло, че бе страдал толкова заради нея?

По него имаше кръв. Толкова много кръв, просмукана в тъмните му дрехи. Размазаните червеникави петна по шията му и мръсотията под ноктите му говореха, че е опитал да я отмие. Но мирисът оставаше.

Елин познаваше този мирис - знаеше чий е.

Гръбнакът й се изопна, крайниците й се напрегнаха. Размърда скованата си челюст и вдиша рязко. После издиша бавно през стиснати зъби. И си наложи да не мисли за кръвта на Каирн. Да усмири озверявалата си магия.

Накрая свика сили да попита вречения си, ухаещ на дома й:

- Жив ли е?

Леден гняв пробяга през очите на Роуан.

- Не.

Мъртъв. Каирн беше мъртъв. Напрежението в тялото й се пооблекчи. Огънят й също утихна.

- Как?

По лицето му не изплува и следа от разкаяние.

- Веднъж в Мъглив рид ми каза, че ако някога ти посегна с камшик, ще ме одереш жив. - Без дори за миг да отмести очи от нейните, Роуан процеди с потресаващо тих глас: - Реших да удостоя Каирн с подобна участ от твое име. А като приключих, си позволих да обезглавя тялото му и да го изгоря. - Той се умълча за секунда с леко колебание. - Съжалявам, че не ти дадох възможност ти да го сториш.

Елин не изпита нито изненада, нито ужас от бруталното му отмъщение. Колкото повече осмисляше думите му, толкова по-широко се отваряха дробовете й.

- Беше твърде рисковано да го водя с нас - продължи Роуан, оглеждайки лицето й. - И да го оставя жив.

Тя разпери длани и пак впи очи в небелязаната си, чиста кожа.

Каирн бе отговорен за това. Толкова жестоко беше издевателствал над тялото й, че лечителките трябваше да я сглобяват наново всеки път. Беше заличил всички следи от миналото й, всичко преживяно и изстрадано.

Елин отпусна ръце до тялото си.

- Радвам се - отвърна искрено.

Роуан потрепери видимо и сведе леко глава.

- Вече... - Като че ли се мъчеше да намери правилните думи. - Мога ли да те прегърна? Острата нужда в гласа му почти я раздра отвътре, но тя отстъпи назад.

- Аз... - Озърна се из пещерата, стараейки се да игнорира болката в очите му. В другия край на скалната зала се ширеше езерото, гладко и равно като черно огледало. - Трябва да се изкъпя. - Заяви с гърлен, сипкав глас. Макар че единствено краката й бяха мръсни. - Трябва да отмия всичко. - Помъчи се да обясни.

Разбиране смекчи погледа му. Той посочи с татуирана ръка коритото за вода.

- Там има няколко кърпи, с които да се подсушиш. - Роуан прокара ръка през сребристата си коса, по-дълга, отколкото я беше виждала последно, поне в този свят, в тази реалност, и добави: - Незнайно как са намерили и някои от старите ти дрехи от Мъглив рид и са ги донесли тук.

Думите пак започваха да се отдалечават от нея, да се разпадат върху езика й.

Магията й затьтна, превземайки кръвта й, притискайки костите й. Пусни ме - виеше тя. - Пусни ме.

Скоро, обеща й Елин.

Сега, заинати се магията. Тя сви разтреперани ръце в юмруци, сякаш така можеше да я задържи.

Накрая се извърна и тръгна не към коритото, а към езерото отвъд него.

Въздухът зад нея се раздвижи и тя долови, че Роуан я следва. Когато се досети накъде се е запътила, я предупреди:

- Водата в езерото е ледена, Елин.

Тя просто пусна пелерината върху черната скала и влезе във водите му.

Изсъска пара, която се разстла в гъсти облаци около нея. Тя продължи навътре, прегръщайки хапливия студ на водата с всяка своя следваща стъпка, макар и той да не съумяваше да проникне през горещото й тяло.

Водата беше бистра, но сумракът в пещерата скриваше дъното, към което я водеше наклонът под нозете й. Тя се гмурна под мразовитата повърхност.

Под водата цареше тишина. Прохлада и приветливо спокойствие.

Ето защо Елин поосвободи магията си - съвсем мъничко.

От тялото й изригна огън и ледената вода го погълна.

Сякаш извлече напрежението, безкрайната гореща мъгла. Успокои я с приятния си хлад и в съзнанието й отново започнаха да се оформят мисли.

С всеки следващ замах под повърхността към плътния мрак на пещерните недра все повече усещаше себе си. Или онова, което бе останало от нея.

Елин. Тя беше Елин Ашривер Белия трън Галантиус, кралица на Терасен.

Още магия понечи да се излее от тялото й, но тя я улови. Рано беше да я изпуска цялата.

Майев я бе държала в плен, изтезавайки я. Изтезавал я беше и Каирн, верният й лакей. Но тя им се измъкна и вреченият й дойде за нея. Откри я така, както двамата се намериха след векове на кръвопролития, загуби и войни.

Елин. Тя беше Елин и това не беше илюзия, а истинският свят.

Елин.

Заплува към вътрешността на езерото, а Роуан я следваше по изпъкналия скален ръб на брега му.

Пак се потопи под водната повърхност и позволи на тялото си да потъва надолу, надолу, надолу. Пръстите на краката й докосваха единствено хладна вода, търсейки дъно, което не достигаха, и не достигаха.

Все по-надолу в мрака, в студения мрак.

Древната, ледовита вода извличаше пламъка и горещината, и напрежението. Изтегляше ги и ги отнасяше надалеч.

Охлаждаше онова горящо ядро в нея, докато не й възвърна истинската същност -като нажежено острие, потопено във вода.

Елин. Тя беше Елин.

***

Езерото никога не беше виждало слънце, извираше право от тъмното, студено сърце на планината. Водите му можеха да убият дори най-каления елфически воин за минути.

А Елин плуваше в него като в топъл горски вир.

От време на време накланяше глава назад, за да измие косата си.

Роуан проумя, че бе горяла толкова силно чак когато влезе в мразовитото езеро и от тялото й се надигна пара.

Тя се гмурна безшумно под водата, толкова кристално чиста, че Роуан виждаше всяко движение на леко сияещото й тяло. Като че езерото сваляше кожата на жената, разкривайки искрящата й душа.

Сиянието избледняваше все повече с всяка следваща глътка въздух, която Елин излизаше да си поеме, с всяко следващо потапяне под повърхността.

Заради този вътрешен ад ли не му беше позволила да я докосне, или просто защото първо искаше да отмие всички следи от Каирн? Навярно и двете. Но поне му говореше и очите й се избистряха.

Останаха все така бистри, когато се показа над водата със сияеща кожа и вдигна поглед към тясната черна скала, върху която стоеше Роуан.

- Ела при мен - пророни накрая.

В думите й нямаше страст, но той почувства поканата. Не да вкуси тялото й, както копнееше и жадуваше да направи, за да се увери, че наистина е тук с него, а покана да бъде редом до нея.

- За разлика от теб - подхвана, борейки се да запази гласа си стабилен, когато изразът върху лицето й заплаши да подкоси краката му, - аз не мога да се топля с магията си.

Ала толкова искаше да влезе при нея. Богове! Просто искаше да скочи във водата... но въпреки това добави:

- Това езеро е древно. Най-добре излез.

Преди нещо да е изплувало от дълбините.

Тя не го послуша и ръцете й продължиха да описват кръгове във водата, а в очите й се настани онова мрачно, предпазливо изражение.

- Не се пречупих - промълви тя. Сърцето му се пропука от думите й. - Не им казах нищо.

Не се хвалеше, а просто уведомяваше консорта си за положението им във войната. За информацията, която враговете им не бяха получили.

- Бях сигурен - смогна да каже той.

- Тя... опита да ме убеди, че това е кошмар. Щом Каирн приключеше с мен, а може би по време на мъченията, тя се прокрадваше в съзнанието ми. - Елин огледа пещерата, сякаш виждаше света извън нея. - И тъчеше фантазии, които ми се струваха толкова достоверни... - Тя се потопи под вода. Може би, защото искаше езерото да я охлади отново, за да чува собствения си глас, или защото трябваше да се отдалечи от него, за да изрече думите. Накрая се показа и приглади косата си назад. - Усещах ги като реалност.

Една част от него не желаеше да знае, но все пак Роуан попита:

- Какви фантазии?

Елин се умълча. Сетне отвърна:

- Вече няма значение.

Твърде рано бе да я притиска. И вероятно никога нямаше да дойде подходящ момент.

- Колко време? - попита плахо тя.

Той впрегна цялото си тривековно обучение, за да не допусне по лицето си агонията, която изпита заради нея.

- Два месеца, три дни и седем часа.

Елин прехапа устни - или заради дългия период, или от изненада, че бе броил дори часовете на раздялата им.

После прокара пръсти през косата си, носеща се във водата около нея. Невъзможно беше да е пораснала толкова за два месеца.

- Лекуваха ме след всяко... изтезание. За да забравя какво ми е сторил, какво съм преживяла, кое е истинско. - Заличавайки белезите й, Майев можеше по-безпроблемно да я убеди, че това е просто кошмар. - Пуснали са косата ми толкова дълга или защото лечителните не са помнели докъде е била в началото, или защото Майев е искала да ме заблуди още повече.

Очите й притъмняха навярно заради причината, поради която бяха оставили косата й дотук.

- Искаш ли да я подстрижа до дължината от последния път, когато бяхме заедно? -предложи й дрезгаво Роуан.

- Не. - Около нея трептяха вълнички. - Искам я дълга, за да ми напомня.

Да й напомня какво бе преживяла и какво бе успяла да защити. Независимо от всичко, което беше причинил на Каирн, независимо че го беше държал жив, за да крещи през цялото време, на Роуан му се прииска да не беше мъртъв, само и само за да може да го убива по-дълго.

А откриеше ли Майев...

Но не той заслужаваше да отнеме живота й. Не съжаляваше, че е умъртвил Каирн. Майев обаче... тя беше за Елин.

Макар и жената пред него да не изглеждаше решена на отмъщение. Нито една искрица ярост не гореше в очите й.

Роуан не я винеше. Знаеше, че ще й е необходимо време - време и разстояние, - за да излекува вътрешните си рани. Ако изобщо някога зараснеха.

Той обаче щеше да е до нея, да й помага с всичко, на което е способен. И дори да не се превърнеше отново в предишната Елин, нямаше да я обича по-малко.

Тя потопи глава под водата, а като изплува пак, каза:

- Майев се канеше да сложи валгски нашийник около врата ми. Отиде да го вземе лично. - Мирисът на останки от страха й се понесе към него и Роуан пристъпи по-близо до водата. - Затова... затова съумях да се измъкна. Премести ме във военния лагер, за да ме пазят, и аз...

Гласът й секна, но тя вдигна очи към него. По онзи безсловесен техен начин му позволи да прочете думите, които не можеше да изрече. Нямах намерение Да бягам.

- Не, Огнено сърце - поклати глава той, докато в душата му се прокрадваше студен ужас. - Нямаше... нямаше нашийник.

Тя примигна и килна въпросително глава.

- И това ли е било сън?

Сърцето му се пропука. Роуан се насили да й отговори:

- Не, истина беше. Поне Майев така си мислеше. Но нашийниците, заловеният Валг... Измислихме си ги. За да примамим Майев, да я отдалечим от теб и Доранел.

В пещерата остана единствено глухият плисък на водата.

- Не е имало нашийник?

Роуан коленичи и поклати глава.

- Аз... Елин, ако знаех какво ще предприеме заради това, какво ще направиш ти...

Оказа се, че е можел да я загуби. Не заради Майев или боговете, или Ключалката, а заради собствените му решения. Заради лъжата му.

Елин пак се потопи във водата. Толкова надълбоко, че когато огънят й избухна, се усети едва като трепет.

Светлината изригна от нея и се разля в езерото, озари камъните и гладкия пещерен таван. Беззвучен взрив.

Дъхът заседна в гърлото му. Но тя отново изплува на повърхността. Тялото й излъчваше сияние като фина мъгла, което вече почти угасваше.

- Съжалявам - намери сили да каже Роуан.

Тя наново килна глава.

- Няма за какво да съжаляваш.

Но имаше. Беше усилил ужаса й, отчаянието й.

- Ако не беше пуснал тази лъжа на Майев, ако тя не ми беше казала, едва ли щяхме да сме тук сега - прошепна Елин.

Той се помъчи да разсее натиска в стомаха си, импулса да се пресегне към нея, да я помоли за прошка. Мъчеше се отново и отново.

- А другите? - поинтересува се простичко тя.

Елин не знаеше - нямаше как да знае защо и къде са се разделили. Затова Роуан й разказа възможно най-сбито и овладяно историята.

Щом приключи, Елин дълго време не продума.

Забоде поглед в мрака и плисъкът на водата около нея остана единственият звук в пещерата. Новото сияние на тялото й почти се беше разпръснало.

Тя се завъртя обратно към него.

- Майев каза, че ти и другите сте в Севера, както и че тамошните й шпиони ви видели. И това ли е било заблуда?

Той поклати глава.

- Явно Лизандра добре се е постарала.

Елин преглътна.

- Повярвах й.

Думите й прозвучаха като изповед.

Ето защо Роуан отвърна:

- Казвал съм ти, че дори смъртта да ни раздели, ще овършея всички светове, докато не те намеря. - Той й се усмихна. - Действително ли си мислиш, че това би ме спряло?

Тя стисна устни и агонията най-сетне започна да изплува в очите й.

- Трябваше да спасиш Терасен.

- Слънцето все още не е спряло да грее и за нас, така че Ераван не е спечелил войната. Ще спасим Терасен заедно.

Той отблъсна мисълта за последната цена, която трябваше да платят за унищожението на Ераван. Явно и на Елин не й се впускаше в това, защото повтори:

- Трябваше да отидеш в Терасен. Нужен си му.

- Ти си ми по-нужна. - Ранимата откровеност в думите му не го уплаши. - Нужна си и на Терасен. Не Лизандра в твоя облик, a ти самата.

Тя кимна едва забележимо.

- Майев е мобилизирала армията си. Едва ли само за да ме пази в нейно отсъствие.

Роуан бе решил да остави този въпрос за по-късно.

- Може да е просто отбранителен ход. В случай че Ераван победи отвъд морето.

- Наистина ли вярваш, че заради това е вдигнала войската си?

- Не - призна й той. - Не вярвам.

А ако Майев възнамеряваше да тръгне с тази армия към Терасен, или за да се обедини с Ераван, или просто за да атакува кралството им, да ги нападне, когато са най-уязвими, трябваше да побързат. Да се върнат у дома. Незабавно. Очите на вречената му искряха от същото ужасяващо прозрение.

Елин преглътна сухо и прошепна:

- Толкова съм уморена, Роуан.

Сърцето му отново се сви.

- Знам, Огнено сърце.

Отвори уста да каже още нещо, да я извика на сушата, за да я прегърне, щом с думи не успяваше да облекчи товара й, но тогава съзря нещо в мрака.

Лодка, древна и резбована от край до край, се носеше към тях от пещерните дълбини.

- Излез на брега.

Лодката не плаваше - нещо я теглеше. Очите му разпознаха смътно две тъмни фигури, плуващи под повърхността.

Елин тръгна непоколебимо към него. Пое протегнатата му ръка и той я загърна с пелерината си, докато лодката минаваше бавно покрай тях.

Теглеха я черни същества, подобни на змиорки, големи колкото простосмъртен човек. Перките им се носеха зад тях като абаносови воали и с всяко изтласкващо движение на дългите им опашки Роуан мярваше млечнобелите им очи. Незрящи.

Завлякоха плоскодънния плавателен съд, достатъчно голям да побере петнайсетина елфи, до брега на езерото. От сумрака се спуснаха дребни, слаби тела и Малките хора вързаха лодката за един близък сталагмит.

Явно спътниците им бяха чули заповедта му към Елин, защото се появиха с извадени мечове. На крачка зад тях стояха Елида и Фенрис. Елфът още беше във вълчи облик.

- Да не искат да отплаваме с това към вътрешността на пещерата? - изшушука Лоркан.

Елин се обърна към тях. От мократа й коса капеше вода върху босите й крака. Лесно можеше да се подсуши с магията си, ала не го направи.

- Преследват ни.

- Знаем - изстреля в отговор Лоркан и ако Елин не му беше позволила да сложи ръка на рамото й, Роуан вече щеше да го е запратил в езерото.

Но изражението на Елин остана все така мрачно, невъзмутимо.

- Единственият ни път към океана е през пещерите.

Налудничава идея. Намираха се на почти двеста километра от брега и не беше чувал под тази планина да има пещерна система, свързана с океана. За да го стигнат, трябваше да поемат на север през планината, после да продължат на запад през Камбрийските планини и от тях да се спуснат към брега.

- Те ли ти го казаха? - попита я Лоркан с гранитно лице.

- Внимавай! - изръмжа му Роуан.

Фенрис оголи зъби срещу тъмнокосия воин и козината по гърба му настръхна.

Но Елин просто отвърна:

- Да. - Без да сведе брадичка нито сантиметър, тя добави: - Над нас гъмжи от войници и шпиони. Подземията са едничкият ни шанс.

Елида пристъпи напред.

- Аз ще дойда. - После стрелна студен поглед към Лоркан. - Ти пробвай да минеш отгоре, щом не й вярваш.

Лоркан сключи челюсти и малка част от Роуан се наслади да види как крехката господарка на Перант посича с няколко думи воина, кален от вековете.

- Разумно е да претеглим потенциалните опасности около този план.

- Нямаме време за размисли - намеси се Роуан, преди Елида да е изрекла отговора, застанал на върха на езика й. - Не бива да се задържаме.

Гавриел излезе напред да огледа вързаната лодка и купчината провизии върху масивното й дъно.

- Но как ще знаем накъде да плаваме?

- Ще ни съпроводят - поясни Елин.

- А ако ни изоставят? - предизвика я Лоркан.

Елин впи нетрепващ поглед в него.

- Тогава ще трябва сами да намерим пътя.

Едва осезаема искра на раздразнение пробяга през спокойните й думи.

След това нямаше какво повече да обсъждат. Не разполагаха и с особен багаж за стягане. Другите оставиха Елин да се облече край огъня, докато те разглеждаха лодката. След малко вречената му се появи с ботуши, панталон и няколко ката дрехи под дългата си сива туника. Зървайки я с дрехите от Мъглив рид, коремът на Роуан се сви.

Вече не беше гола, избягала пленница. Въпреки това на лицето й не грееше някогашното пакостливо изражение, необузданата й дивост.

Спътниците им ги чакаха в лодката, насядали по пейките от двете й издигнати страни. Фенрис и Елида се бяха настанили възможно най-далеч от Лоркан, а Гавриел пак служеше като преграда помежду им.

Роуан се спря на брега и протегна ръка към Елин, която още вървеше към него. Наблюдаваше внимателно собствените си стъпки - сякаш още не можеше да повярва, че е способна да се движи свободно. Сякаш още свикваше с обстоятелството, че краката й не са натоварени с окови.

- Защо? - замисли се на глас Лоркан. - Защо ни помагат толкова?

Той се сдоби с отговора си - всички се сдобиха с него - секунда по-късно.

Елин спря на няколко крачки от лодката и протегнатата ръка на Роуан. Обърна се към пещерата. Малките хора надничаха иззад брезовите клонки, иззад скалите, иззад сталагмитите.

Елин им се поклони бавно, дълбоко.

Роуан можеше да се закълне, че всички малки главички се наведоха в отговор на поклона й.

Две костеливи сивкави ръце се показаха над един близък камък и оставиха някакъв лъскав предмет върху него.

Роуан замръзна, впил очи в короната от сребро, перли и диаманти, изкована под формата на разперени лебедови крила.

- Короната на Маб - пророни Гавриел.

Но Фенрис извърна поглед към дълбокия мрак, извивайки опашка около единия си хълбок.

Елин пристъпи към короната.

- Тя... падна в реката.

Роуан не искаше да знае как се бе натъкнала на короната, защо я беше видяла да пада в река. Майев съхраняваше короните на двете си сестри под постоянно наблюдение и ги изнасяше на показ в тронната зала единствено на официални празници. Уж в тяхна памет. Роуан обаче се чудеше дали не го прави, за да напомня на народа, че е надживяла сестрите си и е запазила трона.

Сивкавата ръка наново се скри зад камъка и побутна короната в безмълвен жест.

Вземи я!

- Питаш защо? - каза тихо Гавриел на Лоркан, докато Елин вървеше към камъка. По лицето му сияеше благоговение. - Защото е наследница не само на Бранън, но и на Маб.

Издънка на прапрабаба си, подигравала я беше Майев. Наследила силата и безсмъртието й.

Елин пое предпазливо короната. Тя заблещука като жива лунна светлина в ръцете й.

Дарбите на сестра ми Маб се запазиха през поколенията, беше чула Елида от Майев през онзи съдбовен ден на плажа. И явно беше така.

Но Елин не си сложи короната, когато отново закрачи към него, този път по-уверено. Мъчейки се да не отдава внимание на непоносимата гладкост на ръката й, когато я обви около неговата, Роуан й помогна да се качи на лодката. Той самият се качи след нея и развърза въжето.

Гавриел продължи със същото възхищение:

- Това я превръща и в тяхна кралица.

Елин срещна погледа на Гавриел. Короната почти сияеше в ръцете й.

- Да - отвърна кратко, докато лодката се носеше към мрака.

36

- След колко време ще стигнем брега? - отекна шепотът на Елида между изваяните от реката пещерни стени.

Беше се поуплашила, когато лодката напусна обсега на светлината от залата и навлезе в скален проход, толкова непрогледен, че не виждаше собствените си ръце. А идеята да остане в подобен непроницаем мрак часове, дни, дори по-дълго...

Дали в онзи железен ковчег беше същото? Задушаващата чернота наоколо не потискаше Елин и на кралицата май даже не й хрумваше да освети пътя им. Не запалваше нито искра.

Но явно Малките хора се бяха подготвили. Само секунди, след като лодката навлезе в тъмния речен проход, на извития й нос светна син фенер.

В него нямаше огън, нито дори магия. Пълен беше с мънички светулки, излъчващи синьо сияние, сякаш погълнали цял рояк звезди.

Меката им светлина танцуваше по загладените от водата стени. Приятна, успокоителна светлина. Поне на нея така й действаше.

Елфите седяха нащрек с животински блясък в очите и използваха светлината да следят разклоненията, по които ги теглеха причудливите, змиевидни зверове.

- Не се движим особено бързо - отговори Роуан от мястото си до Елин към задния край на лодката. Фенрис дремеше в краката на кралицата. Имаше достатъчно пространство всички да полегнат между пейките или да се съберат при носа, за да изядат приготвените от Малките хора плодове и сирена. - А и не знаем колко се вият проходите. Няколко дни е относително умерено предположение.

- Пеша пътят би ни коствал три седмици - обясни Гавриел с посребрена от фенера коса. - Дори по-дълго.

Елида въртеше нервно халката около пръста си. Предпочиташе да върви цял месец пеша, отколкото да плава сред тези тъмни и душни проходи.

Но нямаха избор. Анийт не я бе предупредила за опасност, преди да се качат в лодката. Преди Елин да получи короната на древна елфическа кралица, която й се полагаше по наследство.

Тя я прибра в една от раниците им, сякаш беше най-обикновен портупей. Не продумваше и дума, а те не смееха да я разпитват.

Вместо това през изминалите часове седеше в задния край на лодката и оглеждаше небелязаните си ръце, взирайки се от време на време в катраненочерните води под тях. Елида не знаеше какво очаква да зърне, освен собственото си треперливо отражение. Безчет кръвожадни, древни същества обитаваха тези земи и повечето бяха враждебно настроени към простосмъртните.

Елида се облегна на струпания им на купчина багаж и надникна наляво. Лоркан седеше до ръба на лодката. Не я беше доближавал толкова от седмици.

Като усети вниманието й, плъзна тъмни очи към нея.

Тя си позволи да задържи погледа си върху него за няколко дълги секунди.

Онзи ден на плажа бе пълзял след Майев, за да спаси Елин. И й беше помогнал да избяга. Ала това заличаваше ли факта, че той беше призовал Майев? Въпреки че Майев му бе заложила капан, че го беше излъгала за намеренията си спрямо Елин. Заличаваше ли факта, че я беше призовал?

Последно разговаряха приятелски на борда на онзи кораб, броени часове преди армадата на Майев да се появи. Тогава й каза, че трябвало да поговорят, а тя предположи, че иска да обсъдят съвместното им бъдеще, връзката им.

Но може би Лоркан бе възнамерявал да й сподели какво е сторил, че е сбъркал, подхождайки така, преди да се осъществи планът на Елин. Елида спря да върти пръстена.

Не се и съмняваше, че го е направил заради нея. Призовал беше армадата на Майев от страх, че флотата на Мелисанде ще ги унищожи. Беше го направил заради нея, както ги обгърна и с щита си онзи ден, когато Фенрис отхапа парче от ръката й.

Но мълчаливата кралица зад тях, загубила необуздания си плам, нахаканата си усмивка... тя бе преживяла цели два месеца в компанията на садист. На двама садисти. Това беше цената, която Елин беше платила, и бремето, което всички щяха да носят до края на дните си.

Той беше виновен за мълчанието й, за угасналия й огън. Не изцяло, но до голяма степен...

Лоркан стисна устни, сякаш прочел мислите по лицето й.

Елида пак отправи поглед напред към пещерния проход, чийто таван се спускаше толкова ниско, че можеше да го докосне, ако се изправеше в лодката. Пространството ставаше все по-тясно и по-тясно...

- Вероятно е вход към някоя голяма зала - процеди Лоркан, като че доловил страха й. Или надушил го.

Елида не благоволи да му отговори. Но и не можа да потисне искрицата признателност за успокоителните му думи.

Лодката продължи да ги носи към древния, ням мрак и никой не продума още дълго време.

***

Нашийникът не съществуваше наистина.

Само че армията, която Майев бе свикала, беше съвсем истинска.

А Дориан издирваше последния Ключ на Уирда заедно с Манон. Измъкнеше ли го от самия Ераван, където и да го криеше валгският крал, събереше ли и трите...

Плисъкът на реката в лодката им беше единственият звук от доста време насам.

Гавриел стоеше на пост на носа, а Лоркан - от дясната страна, стиснал умислено челюсти. Фенрис и Елида дремеха. Момичето беше отпуснало глава върху единия му хълбок и мастиленочерната му коса се разстилаше върху снежнобялата козина на вълка.

Елин надзърна към Роуан, седнал до нея, без да я докосва, и сви пръсти в скута си. Той мигна в сумрака - едничкият сигнал, че следи всяко нейно движение.

Елин вдиша аромата му, допусна го малко по-надълбоко в себе си.

Дориан и Манон можеше да са къде ли не. Безсмислено бе да ги издирват. Пътищата им или щяха да се пресекат, или това нямаше да се случи. А ако кралят намереше последния ключ и й го донесеше, тя щеше да плати цената, наложена от боговете. Дължеше го на Терасен, на света.

Но ако Дориан решеше той да я плати, да изкове Ключалката... стомахът й се сви на кълбо. Кралят имаше сила. Като нейната, ако не и по-могъща.

Саможертвата обаче трябваше да е нейна. Тя трябваше да пролее кръвта си, за да спаси всички. Оставеше ли я на него...

Можеше. Дори се налагаше. Ераван несъмнено настъпваше към Терасен, а и армията на Майев вещаеше само беди, ето защо трябваше да му го позволи. Вярваше му достатъчно.

Макар че никога нямаше да си го прости.

Дългът беше неин. Неин. Вероятно наказанието за прехвърлянето му на друг щеше да е животът с мисъл като тази. С мисълта за всичко, което бе претърпяла през последните месеци.

Мракът на подземната река я притисна отвсякъде, прегърна я задушаващо.

Различен беше от онзи в желязната кутия. Онзи, който бе открила в себе си.

Място, откъдето едва ли някога щеше да си тръгне.

Силата й започна да се разбужда. Елин преглътна и нарочно не отчете присъствието й.

Не биваше. Още не. Не и докато не се почувстваше готова.

Видяла беше лицето на Роуан, когато му разказа какво я бе подтикнала да стори измамата му с нашийника. Виждаше как я гледат спътниците им, състраданието и страха в очите им. Заради всичко, което бе преживяла, в което се беше превърнала.

Ново тяло. Чуждо, странно тяло, сякаш я бяха изтръгнали от едно и я бяха пъхнали в друго. Не беше като да приемеш друг облик. Още дори не беше понечила да си върне човешкия. Не откриваше смисъл.

Седейки мълчаливо, докато лодката се носеше през подземната тъма, Елин чувстваше тежестта на погледите им. На ужаса им. Чудеха се колко ли е прекършена.

Не се предавай.

Знаеше, че е вярно - че наистина е чула гласа на майка си.

Затова нямаше да се предаде. Нямаше да се пречупи заради изживените кошмари. Заради предстоящите.

Заради приятелите си, за да разсее отчаянието им, страха им, нямаше да се предаде.

Щеше да се бори със зъби и нокти, за да стане отново същата като преди. Да крачи наперено, да се усмихва дяволито и да намигва на света. Щеше да се бори срещу закътаното напрежение в душата си, да го потиска. Щеше да използва пътешествието в мрака, за да сглоби старата Елин парче по парче - поне дотолкова, за да изглежда убедително.

Въпреки че пропуканият мрак вече живееше в нея, въпреки че й беше непосилно да говори, щеше да им покаже онова, което искаха да видят.

Непрекършената Носителка на огъня. Елин Дивия огън.

На целия свят щеше да покаже тази лъжа. Да го накара да повярва в нея.

А може би някой ден и тя самата щеше да й повярва.

37

Минаха дни на почти безмълвно плаване.

Три дни, ако усетът на Роуан и Гавриел не ги лъжеше. Може би Пумата носеше джобен часовник. При всички случаи Елин не я беше грижа.

Прекара дните в размисли за миналото и бъдещето си. Понякога ревът на магията й заглушаваше мислите й. Понякога магията й дремеше. Елин обаче не я удостояваше с внимание.

Продължаваха да плават в мрак. Реката под - тях беше толкова черна, като че неуморните им придружители ги теглеха из кралството на Хелас.

Към края на четвъртия ден в този непрогледен скалист свят Роуан прошушна:

- Навлизаме в територията на могилните твари.

Гавриел се извърна от мястото си на носа.

- Как разбра?

Проснат до него във вълчи облик, Фенрис вирна уши напред.

Не го беше попитала защо остава в тялото си на вълк. Все пак и нея никой не я питаше защо още е в елфическото си тяло. Но вероятно се дължеше на факта, че ако отново се преобразеше в елф, щеше да се чувства длъжен да проговори. Да отговаря на въпроси, които навярно още не беше готов да обсъжда. Или пък можеше просто да закрещи заради онова, което им бяха причинили - и на тях двамата, и на Конал.

Роуан посочи с татуиран пръст някаква хлътнатина в скалната стена. Дълбините й се криеха в сенки, но когато синята светлина на фенера я докосна, по каменния й под заблещука злато. Древно злато.

- Какво е могилна твар? - попита шепнешком Елида.

- Зли, хитри същества - поясни Лоркан, оглеждайки прохода с ръка върху дръжката на меча си. - Ламтят за злато и съкровища и обитават гробници на древни крале и кралици, за да са заобиколени от скъпоценности. Ненавиждат светлината. Да се надяваме, че нашата ще ги държи настрана.

Елида я побиха тръпки, а Елин едва сдържа своите.

И свика достатъчно сили да попита Роуан:

- Същите ли са като онези от погребалните могили, в които влизахме?

Той изопна гръб и очите му заискриха от въпроса й - или просто от това, че беше проговорила. През последните дни стоеше неизменно до нея - мълчаливо, неотклонимо присъствие. Дори докато спяха, оставаше на една ръка разстояние от нея, без да я докосва, просто наблизо. Достатъчно близо, че ароматът му на заснежени борове да я приспива.

Роуан опря ръка в ръба на лодката.

- Из Вендлин има много погребални могили, но доколкото знам, между Камбрийските планини и Доранел няма други, освен онези, които ние посетихме. Не подозирах обаче, че гробниците им са издълбани толкова надълбоко.

- Трябвало е да си направят собствени входове, защото вратите на повърхността вероятно са заключени - отбеляза Гавриел, оглеждайки една по-голяма вдлъбнатина вдясно пред тях.

Не просто вдлъбнатина, а сух вход на пещера, водеща нагоре в непроницаемия мрак.

- Спрете лодката! - нареди Елин.

Заповедта й накара всички да замлъкнат, дори Роуан.

Тя посочи брега край пещерния вход.

- Спрете лодката! - повтори.

- Не знам дали можем - промълви Елида.

Двете се бяха принудили да използват кофа за естествените си нужди през изминалите няколко дни, докато спътниците им подхващаха случайни разговори, само и само да направят тишината по-търпима.

Но лодката се отправи към дупката в скалната стена, намалявайки скоростта си. Фенрис се надигна и задуши въздуха, докато приближаваха брега. Роуан и Лоркан се провесиха през ръба на лодката, опирайки ръце в камъка, за да смекчат сблъсъка.

Елин дори не изчака лодката да спре да се люлее, преди да грабне фенера и да изскочи на загладената от реката скала.

Роуан изруга и се втурна след нея.

- Стойте тук! - предупреди онези в лодката.

Елин не си направи труда да провери кой му се бе подчинил, а закрачи към пещерата.

***

Кралицата постъпваше безразсъдно и преди Каирн и Майев да я изтезават два месеца, но явно мъченията бяха прогонили и остатъка от здравия й разум.

Лоркан се въздържа да сподели наблюдението си, озовал се насаме с Елида в лодката. Гавриел и Фенрис тръгнаха след Роуан и Елин и вече единствената следа от тях беше избледняващата синкава светлина по скалните стени.

Не светлина от огън. Елин не беше запалила и искра, откакто бяха влезли в пещерата.

Елида седеше срещу него от лявата страна на лодката, облегнала гръб на извития й ръб. През последните минути не беше проронила и дума, забола поглед в притъмнелия пещерен вход.

- Могилните твари не са страшни, ако си въоръжен с магия - отбеляза неочаквано дори за себе си Лоркан.

Тя плъзна тъмни очи към него.

- Е, аз нямам, така че, прощавай, но ще остана нащрек.

Някога му беше казала, че макар и в рода Локан да имало магия, тя самата не била наследила нито капчица от нея. Той обаче не й бе казал, че още от самото начало смяташе находчивостга й за могъща магическа сила независимо от напътствията на Анийт.

- Не ме тревожат тварите - продължи Елида.

Лоркан огледа кротката река, скалните хлътнатини около тях и отвърна:

- Ще й е потребно време да дойде на себе си.

Очите й се взираха все така укорително в него.

Той опря лакти в коленете си.

- Върнахме си я. Вече е с нас. Какво повече искаш?

От мен - не добави обаче.

Елида изправи гръб.

- Не искам нищо.

От теб.

Той стисна зъби. Май тук щяха да си кажат всичко в очите.

- Още колко време очакваш да изкупвам вината си?

- Започна да ти омръзва ли?

Лоркан изръмжа.

Тя просто продължи да се взира в него.

- Дори не съзнавах, че изкупваш вината си.

- Е, тръгнах с вас, нали?

- Заради кого? Роуан? Елин?

- Заради двамата. И заради теб.

Ето. Нека знае.

Въпреки синкавото сияние на фенера, видя как бузите й поруменяват. И напук на това процеди през стиснати устни:

- Казах ти още на плажа: не желая да имам нищо общо с теб.

- Значи допуснах една грешка и вече съм ти смъртен враг?

- Тя е моята кралица, а ти призова Майев, разкри й къде са ключовете и просто стоя безучастно, докато я измъчваха.

- Нямаш никаква представа какво прави кръвната клетва. Никаква.

- Фенрис се измъкна от нея. Намери начин.

- И ако Елин не беше наоколо, за да го спаси, щеше да умре. - Той се засмя безрадостно. - Ти вероятно това си искала.

Елида не отвърна на последния му коментар.

- Дори не опита.

- Напротив! - изръмжа наново той. - С всички сили се борех срещу нея. Но не беше достатъчно. Ако ми беше заповядала да прережа гърлото ти, щях. А ако бях намерил как да се изтръгна от клетвата, щях да умра и тя вероятно щеше или да те убие, или да те плени. Единствената ми мисъл на онзи плаж беше да накарам Майев да забрави за теб, да не взима теб...

- Не ме е грижа за мен! Не мислех за себе си на онзи плаж!

- Е, аз мислех за теб. - Яростните му думи отекнаха между водата и камъка и той понижи глас, за да не привлича твари, по-страшни от могилните. - Аз мислех за теб на онзи плаж. Кралицата ти също.

Елида поклати глава и извърна поглед.

Така му се падаше, щом бе открехнал вратата към онова място в себе си, където не бе допускал никого досега. Към онази куха хралупа в гърдите си, където се зараждаше необходимостта да помага, да спасява.

- Мрази ме колкото си искаш - заяви накрая, отвратен от дрезгавата слабост в собствените си думи. - Ще оцелея някак.

В очите й просветна болка.

- Хубаво - отвърна с пресеклив глас.

Тази уязвимост го измъчваше повече от всичко. Защото той я беше причинил. И все пак му беше останало някакво себеуважение.

Каза онова, което имаше да казва. Ако тя искаше да се отърве от него завинаги, щеше да й го позволи някак. Щеше да оцелее.

Все някак.

***

Пещерата водеше нагоре първите няколко метра, а сетне се изравняваше, лъкатушейки през камъка. Проход, издълбан грубо не от водата или столетията, осъзна Роуан, а от ръце на простосмъртни. Навярно отдавна загинали крале и господари бяха пускали мъртъвците си в реката, преди да затворят надземните гробници, лишавайки ги от слънчева светлина и въздух. А накрая местонахожденията на проходите бяха забравени вкупом с кралствата им.

Фенерът в ръцете на Елин излъчваше едва доловимо сияние, къпещо пещерните стени в синьо. Настигнал я беше бързо и сега вървеше редом с нея. Фенрис я следваше по петите, а Гавриел идваше след него.

Роуан не бе извадил оръжията си. Стоманата не помагаше срещу могилните твари. Само магията ги убиваше.

Можеше единствено да гадае защо Елин бе настояла да спрат, какво искаше да види. Проходът ги отведе до малка пещерна зала, озарена от блясъка на злато.

Купища злато - и сянка, облечена в черна дрипава роба, мяркаща се до саркофага в центъра.

Роуан изръмжа предупредително, ала Елин не атакува.

Просто сви ръка в юмрук до тялото си и остана неподвижна. Могилната твар изсъска. Елин продължи да я наблюдава.

Сякаш не искаше, не можеше да достигне силата си.

Гърдите на Роуан натежаха. Магията му шибна съществото с камшик от лед и вятър. То изпищя и изчезна.

Елин задържа за секунда погледа си на мястото, където бе стояло, после надникна през рамо. В очите й просветна благодарност.

Роуан просто й кимна. Не го мисли.

Тя върна поглед напред, игнорирайки безгласните му думи.

Време. Нужно й беше време да се възстанови. Макар че неговото Огнено сърце щеше да се преструва, че не е така.

Роуан проследи погледа й. В другия край на гробницата, отвъд саркофага и скъпоценностите, някакъв свод водеше към друга пещерна зала. Съседна гробница или преддверие към изхода.

- Нямаме време да търсим път навън - прошепна й, когато Елин тръгна през гробницата. - Пък и в пещерите е по-безопасно, отколкото на повърхността.

- Не търся път навън - отвърна му тя с онзи спокоен, невъзмутим тон. Наведе се и грабна шепа златни монети, изсечени с лика на забравен крал. - Ще ни трябват пари за пътуването. И боговете знаят за какво още.

Роуан вирна вежда.

Елин сви рамене и пъхна златото в джоба на пелерината си.

- Или жалкото дрънчене, което чух в кесията ти, не е доказателство, че си разорен?

Искрата на хитроумен хумор, закачката в гласа й... Опитваше се. Заради него, заради другите, може би дори заради самата себе си - опитваше се.

Ето защо се налагаше да й отговори в същия дух. Той килна глава.

- Наистина имаме отчаяна нужда да напълним хазната. Гавриел се покашля.

- Нали знаете, че това злато принадлежи на мъртвите.

Елин пъхна още шепа монети в джоба си и се втурна към обиколка из съкровищницата.

- Мъртвите не си купуват билети за кораби. Нито пък коне.

Роуан се подсмихна шеговито на Пумата.

- Чу дамата.

Ярка светлина проблесна от мястото, където допреди малко Фенрис душеше един сандък с бижута и елфът вече стоеше пред тях. Сивите му дрехи бяха износени, но цели - не и толкова окаяни, колкото празното изражение в очите му.

Елин спря да пълни джобовете си със скъпоценности.

Гърлото на Фенрис подскочи, като че се мъчеше да си спомни как се говори. После промълви сипкаво:

- Ще ни трябват повече джобове.

И потупа показно своите.

Устните на Елин се извиха в лека усмивка. Тя му мигна - три пъти.

Той й отговори с едно мигване.

Таен език. Бяха си измислили собствен език, на който да общуват, след като му бяха наредили да остане във вълчия си облик.

Без да сваля леката усмивка от лицето си, Елин тръгна към златокосия елф с пребледняла бронзова кожа. Щом го достигна, разтвори ръце в безмълвна покана.

Позволяваше му сам да реши дали е готов за телесен контакт. Дали е способен да го понесе.

Точно както Роуан я оставяше сама да прецени дали желае да го докосва.

Фенрис въздъхна тихо и я прегърна, потрепервайки видимо. Роуан не можеше да зърне лицето й, но едва ли му беше необходимо, защото ръцете й стиснаха жакета на Фенрис толкова здраво, че кокалчетата й побеляха.

Добър знак - цяло чудо беше, че и двамата искаха, позволяваха да ги докосва някой друг. Роуан си го напомни, когато една инстинктивна, мъжка част от него се напрегна заради допира им. Веднъж го беше обвинила, че бил елфическо копеле, маркиращо територията си. Щеше да се постарае да не го нарича повече така.

- Благодаря ти - каза Елин с толкова крехък глас, че гърдите на Роуан хлътнаха още по-болезнено.

Фенрис не й отговори, но агонията по лицето му разкриваше, че няма нужда от благодарност.

Двамата се отделиха един от друг и Фенрис сложи ръка на бузата й.

- Когато си готова, ще поприказваме.

За онова, което бяха преживели заедно. За да си го изяснят.

Елин кимна с въздишка.

- Същото важи и за теб.

Тя пак се зае да тъпче джобовете си със злато, но забелязвайки унилото изражение на Фенрис, добави:

- Дадох ти възможност да положиш кръвната клетва, за да спася живота ти. Но ако не я искаш, Фенрис, ще намеря... ще намерим начин да те освободим от нея...

- Искам я - отвърна той без нито следа от обичайния си нахакан тон. Погледна Роуан и сведе глава в поклон. - За мен ще е чест да служа на двора ви. Да служа на теб. -Прибави, връщайки очи към Елин.

Тя махна небрежно с ръка, но Роуан съзря блясъка в очите й, когато се наведе да вземе още златни монети. За да й даде момент да се окопити, отиде при Фенрис и го стисна за рамото.

- Радвам се, че се върна. - После допълни с известно колебание: - Братко.

Такъв щеше да му е вече. Някога не беше, но жертвата му в името на Елин... Да, от сега нататък Роуан щеше да го нарича свой брат. Въпреки че истинският брат на

Фенрис...

Тъмните му очи пак просветнаха.

- Тя уби Конал. Накара го да се прободе в сърцето. Огърлица с перли и рубини се пръсна в ръцете на Гавриел.

Температурата в гробницата се покачи, но не лумнаха пламъци, не заподскачаха живи въглени.

Сякаш магията на Елин се бе надигнала, но тя я бе овладяла.

И продължаваше да пълни джобовете си със злато и бижута. Тя също беше видяла с очите си тази жестокост.

Стъпките на Гавриел бяха безшумни въпреки разпилените по пода скъпоценности. Пумата стисна другото рамо на Фенрис.

- Ще се погрижим Майев да си плати.

Роуан за пръв път чуваше подобни думи от него - особено по адрес на някогашната им кралица. В кехлибарените му очи обаче гореше ярост. Тъга и ярост.

Фенрис си пое глътка въздух и отстъпи встрани. Скръбта по лицето му се примеси с нещо друго... неразгадаемо. Но сега не беше моментът да го разпитва.

Напълниха джобовете си с колкото можаха повече злато. Фенрис дори съблече сивия си жакет и го използва като скалъпена за случая чанта. Когато вързопът натежа почти до земята и нишките на плата се обтегнаха до скъсване, той тръгна мълчаливо обратно по прохода. Гавриел го последва, още видимо смутен от безсрамната им кражба.

Елин обаче не спираше да крачи сред съкровищата. Събираше ги далеч по-избирателно от спътниците си, оглеждаше ги с почти бижутерско око. Боговете знаеха, че някога бе притежавала достатъчно накити и труфила, за да е способна да разбере за кои биха взели най-висока цена на пазара.

- Трябва да тръгваме! - подкани я той.

Собствените му джобове бяха пълни до пръсване, затруднявайки крачките му.

Тя се надигна от ръждясалото метално ковчеже, което преравяше.

И пое към него, стиснала нещо в дланта си. Като спря на ръка разстояние от него, отвори пръсти.

Върху дланта й имаше два златни пръстена.

- Не познавам елфическите обичаи - подхвана. По-масивният пръстен беше инкрустиран с елегантен рубин, а по-финият имаше в средата си лъскав правоъгълен смарагд, голям колкото нокътя й. - Но на човешките сватби младоженците си разменят пръстени.

Пръстите й трепереха - съвсем леко. Навярно от твърде голямото количество думи, неизречени помежду им.

Но сега не беше моментът за този разговор, за тази целебна близост.

Трябваше да изчезнат от пещерата възможно най-бързо, а поканата, която му отправяше, доказателството, че още искаше онова помежду им, брачните клетви, които бяха положили един към друг...

- Предполагам, че лъскавият смарагд е за мен - поусмихна се Роуан.

Тя се засмя. И този тих звук беше по-ценен за него от пръстените, които беше намерила.

Елин хвана ръката му и Роуан опита да сдържи трепета си на облекчение, да не падне на колене пред нея, докато му слагаше рубинения пръстен. Пасна му идеално, макар и изкован за краля, погребан в могилата.

Без да каже и дума, той взе нейната ръка и й сложи смарагдовия пръстен.

- В добро и зло - прошепна.

Очите й се обточиха в сребристо.

- В добро и зло.

Напомняне - и клетва, по-свещена от сватбените оброци, които бяха положили на онзи кораб.

Да вървят по пътя заедно, дори след мрака на железния ковчег. Да посрещнат заедно каквото и да ги очакваше в Терасен, дори напук на древните обети към боговете.

Той погали с палец опакото на ръката й.

- Пак ще ти направя татуировката. - Тя преглътна, но кимна. - Ще ти направя и още една. - Добави Роуан. - И на теб, и на мен.

Елин вирна вежди, но той стисна ръката й. Ще разбереш, като му ДойДе времето, принцесо.

Тя пак се поусмихна. И този път не игнорира безгласните му думи. Колко типично.

Той отвори уста . да й зададе въпроса, който го изгаряше от дни. Мога ли Да те целуна? Но Елин изтръгна ръката си от неговата.

Възхищавайки се на брачния пръстен, тя я обърна с дланта нагоре и стисна устни.

- Ще трябва да си възвърна формата.

По ръцете й нямаше нито един мазол.

Тя сведе намръщен поглед към измършавялото си тяло.

- И да понатрупам мускули. - Думите й прозвучаха треперливо, но тя сви ръце в юмруци и ги отпусна до тялото си, подсмихвайки се заради дрехите си от Мъглив рид. -Ще е точно като едно време.

Опитваше се. Опитваше се да си върне онази дръзка самоувереност. И той щеше да следва примера й. Докато всичко не се наредеше.

Роуан й се усмихна закачливо.

- Точно като едно време - каза и тръгна след нея през прохода, водещ от могилата към абаносовочерната река. - Нос повече недоспиване.

Можеше да се закълне, че проходът се нагря. Елин обаче не спря.

По-късно. Този разговор, тази недовършена работа помежду им щеше да остане за по-късно.

38

Явно кралицата и консортът й се нуждаеха от миг насаме. Елида се изненада повече да види Фенрис в красивия му елфически облик, отколкото златото, което носеха двамата с Гавриел.

Лоркан се засмя приглушено, докато го изсипваха в раниците си. За толкова съкровища някои хора дори не можеха да си мечтаят.

- Поне е предвидлива.

Фенрис застина, клекнал пред торбата си. Златото в ръцете му блещукаше като косата му, а в тъмните му очи нямаше ни най-малко топлина.

- В това положение сме единствено заради теб.

Лоркан се напрегна осезаемо и Елида замръзна. Гавриел остави съкровището и бавно плъзна ръка към кинжала в ножницата си.

Но тъмнокосият воин просто килна глава.

- Често ми се напомня - отвърна, без да погледне Елида. Фенрис му се озъби.

- Когато всичко това приключи - изсъска той, - двамата с теб ще си разчистим сметките.

Лоркан оголи зъби на свой ред в брутална усмивка.

- За мен ще е удоволствие.

Елида знаеше, че говори искрено. На драго сърце щеше да поеме агресията на Фенрис, да се хвърли в унищожителния, кървав сблъсък.

Гавриел въздъхна и кехлибарените му очи срещнаха тези на Елида. Нямаше как да ги помирят.

Въпреки това Елида си пое дъх, канейки се да ги увери, че раздорът помежду им, бил той породен от желание за мъст, нямаше да укроти гнева им, когато Елин и Роуан се появиха от прохода.

Голдрин висеше от хълбока на кралицата, несъмнено върнат й от принца. Лъскавият му рубин, приличащ на аметист под синята светлина на фенера, се полюшваше с всяка стъпка на Елин.

Тъкмо влизаха в лодката, когато откъм прохода долетя съскане.

Роуан и Гавриел побързаха да я отблъснат от брега. Съществата, които я теглеха, се устремиха напред по реката.

Просветнаха остриета и безсмъртните воини застинаха като статуи.

Елин не извади Голдрин. Не запали огън в дланта си. Просто стоеше до Елида с каменно лице.

Съскането се усилваше. Обгърнати в сенки и покрити със струпеи ръце задращиха по свода на прохода, отдръпвайки се от светлината.

- Някой май негодува заради изчезналото съкровище - прошепна Фенрис.

- Ще се наложи да се наредят на опашката - отвърна Елин и Елида можеше да се закълне, че златистите й очи проблеснаха в мрака, сякаш озарени от скрита надълбоко светлина, която бързо изчезна.

Мразовит вятър връхлетя пещерата. Съскането спря.

Елида потрепери и прошепна:

- Не знам дали някога ще поискам да се върна по тези земи. Фенрис се засмя, макар и очите му да останаха студени.

- Съгласен съм с вас, милейди.

***

Носиха се сред непрогледна чернота още един ден, и още един. А морето не се показваше.

Елин бе потънала в дълбок, безпаметен сън, когато нечия мощна ръка я стисна за рамото.

- Погледни! - промълви Роуан, погалвайки ухото й с дъха си.

Тя отвори очи и я посрещна бледа светлина.

Не бяха стигнали открито небе, осъзна, като се надигна заедно с другите, несъмнено разбудени от Роуан.

Над тях, накацали по пещерния таван като звезди, приклещени в скалата, сияеха мънички сини светлинки.

Светулки като тези във фенера. Хиляди, - отразяващи се в черната вода. Като че лодката им беше попаднала между две звездни небеса.

С ъгълчето на окото си Елин видя как Елида притиска ръка към гърдите си.

Море от звезди - в това се бе преобразила пещерата.

Красота. Все още имаше красота по света. Звездите още сияеха, горяха ярко, дори под земята.

Елин вдиша прохладния пещерен въздух, синята светлина. Позволи й да се разлее в нея.

Да вдигнат шум до небето. Така се беше заканила веднъж. И наистина бяха разтърсили звездите, но им предстоеше още толкова много работа. Трябваше да побързат. Колко ли невинни страдаха в лапите на Морат?

Красотата още съществуваше - и тя щеше да се бори за нея. Трябваше да се бори за нея.

Потребността за това беше като непрестанно жужене в кръвта й, в костите й. Заедно със силата, която умишлено потискаше, пренебрегваше с всяка глътка въздух. Да се бори - за последно.

Беше избягала от пленничество именно заради това. И докато тренираше, щеше да мисли за онези, които още се опълчваха на Морат, на Майев. Нямаше да се поколебае нито за миг. Нямаше да възпира порива си.

Този път щеше да се увенчае с успех. По всеки възможен начин.

Смарагдът върху брачния й пръстен блестеше от свой собствен огън.

Себично беше от нейна страна да съживи тази връзка, когато кръвта й я обричаше на жертвения олтар, но все пак слезе от лодката, за да ги намери. Пръстените. Впоследствие й бе хрумнало да оберат съкровищницата. Но щом щеше да живее без белези, без нещо, което да й напомня къде е била, коя е била, какво е обещала, й трябваше поне подобно доказателство.

Елин можеше да се закълне, че живите звезди над тях пееха, небесен хор, чийто химн витаеше из пещерата.

А реката носеше към морето и тяхната песен заедно с лодката.

39

Вражеската армия пристигна не след три дни, нито четири, а след пет.

Благословия и проклятие, реши Несрин. Благословия заради времето, което им остави да се подготвят, да могат руките да отнесат част от по-беззащитните жители на Аниел в един заснежен лагер отвъд Белия зъб.

И проклятие заради страха, който лека-полека се загнездваше в душите на онези, които не желаеха или не можеха да стигнат дотам. До залез на четвъртия ден вече виждаха черните редици да маршируват към тях по хълмовете на Оуквалд, изсичайки дърветата по пътя си.

До изгрев на петия ден врагът наближаваше езерото, равнината.

Несрин бе яхнала Салки, кацнал върху една от високите кули на крепостта. Борте седеше на Аркас до нея.

- Уж са армия от демони, а се придвижват по-бавно от майката на моята еж.

Несрин изсумтя.

- Армиите водят конвои с провизии. А тази трябваше да прекоси цяла река и да обезлеси всичко по пътя си.

Борте подсмръкна.

- Струват ми се прекалено много усилия за някакво си малко градче.

Рукините наистина не бяха впечатлени от Аниел, не и след като бяха лагерували в Антика преди полета до тези земи.

- Ако спасим града и превземем Ферианската падина на север от него, ще си освободим пътя в тази посока. Може да е грозно място, но е ключово за стратегията ни.

- О, земята е красива - каза Борте, отправяйки поглед към езерото, лъснало под зимната светлина. Парата от близките горещи извори се стелеше по гладката му повърхност. - Но сградите...

Тя сбърчи лице в гримаса.

Несрин се засмя.

- Май си права.

Погледаха за малко как армията пъпли към тях. Хората вече бягаха панически по улиците, изкачваха се по безкрайните стъпала и покрай назъбените парапети на крепостта.

- Изненадвам се, че Сартак ще позволи на бъдещата си императрица да се бие с врага - подхвърли иронично Борте.

Момичето я подиграваше безпощадно през изминалите седмици.

Несрин се смръщи.

- Къде е Йеран?

Борте й се оплези, като че напук на черната войска, прииждаща към тях.

- Не ме интересува дори да гори в ада.

Макар и надалеч от принадлежащите им лагери и древната вражда помежду им, двамата годеници още бяха на нож един с друг. А може би това беше част от играта, която играеха от години. Да се преструват, че се мразят, въпреки че всеки от тях би убил заради другия.

Несрин вдигна вежди, а Борте скръсти ръце и вятърът забрули двете й плитки.

- Води последните две лечителни към крепостта.

И действително - един почти черен рук тъкмо излиташе от полето.

- Нямате ли намерение най-сетне да се венчаете преди битката?

- Защо ми е?! - възмути се Борте.

Несрин се подсмихна.

- За да изживеете първата си брачна нощ.

Борте се изсмя.

- Кой е казал, че вече не сме?

Несрин зяпна насреща й.

Ала Борте само килна глава, изцъка с език на Аркас и двамата се гмурнаха в мразовитото небе.

Несрин загледа как Борте полита към равнината, подминавайки Йеран и рука му с дръзка маневра, която мнозина биха разтълкували като отявлен вулгарен жест към воина.

Тъмният му рук изпищя възмутено и Несрин се усмихна, сигурна, че Йеран също е изпищял независимо от двете лечителни зад него.

Ала усмивката й посърна, когато отново надникна към армията, наближаваща града с всяка изминала минута. Неспирна, неуморна стена от стомана и смърт.

Дали щяха да лагеруват до съмване, или да атакуват през нощта? Дали обсадата щеше да е мълниеносна и кървава, или протяжна и жестока? Забелязала бе конвоите им с провизии. Имаха готовност да останат колкото беше необходимо, за да превърнат града в руини.

И да посекат всяка жива душа в него.

***

Костените барабани задумкаха по залез.

Ирен стоеше пред най-високия парапет на крепостта, броеше факлите, плъзващи по нощното поле, и се мъчеше да задържи вечерята в стомаха си.

С нищо не се различаваше от другите й хранения през деня, повтаряше си. И тях се бе старала да изяде, без да повърне.

Наоколо гъмжеше от войници и наблюдатели като нея, всички до един вперили взор в армията, задаваща се откъм отсрещния край на полето, което я делеше от крепостната стена на града. Всички слушаха в гробовно мълчание безмилостния тътен на бойните барабани.

Нескончаем, ужасяващ тътен, който трябваше да разклати нервите им, да прекърши волята им за битка.

Ирен знаеше, че ще продължи цяла нощ. Ще ги лиши от почивка, ще ги накара да се боят от зората.

Крепостта бе пълна до пръсване, дори коридорите бяха заети с шалтета за спане. Двамата с Каол бяха отстъпили стаята си на едно петчленно семейство, чиито деца бяха твърде малки, за да преживеят пътя до Пустошта, пък било то и на гърба на рук. Въздухът беше толкова вледеняващ, че едно пеленаче можеше да посинее от студ за броени секунди.

Ирен провлачи ръка по каменната стена, висока до кръста й. Изградена от масивни древни камъни. Примоли й се да издържи атаката.

Катапулти. Вражеската армия разполагаше с катапулти. На закуска беше чула последния доклад на Фалкан. Полето отпред беше осеяно с огромни камъни още от времето, когато бе служило за дъно на езерото, и моратските войници без усилие щяха да намерят с какво да ги обстрелват.

Заради това предупреждение Ирен цял ден бе местила семейства от стаите с изложение към езерото и онези, които се бяха разположили твърде близо до прозорци и външни стени. Глупаво от нейна страна, че не го беше предвидила отрано, но през последните пет дни бе толкова съсредоточена в лобирането на всички в крепостта, че изобщо не се беше замислила за катапулти и летящи разрушителни камъни.

Възнамеряваше да премести и лечителския инвентар в някоя вътрешна стая, където ценните отвари биха пострадали само ако рухнеше цялата крепост. Лечителните на Tope донесоха каквото можаха от корабите и приготвиха още лекове на място. Не най-качествените, но Еретия им бе заповядала да стъкмят действащи, а не задължително впечатляващи мехлеми и отвари. И да не спират да ги правят.

Всичко беше готово. Или поне доколкото беше възможно.

Ето защо Ирен остана на парапета и послуша още малко костените барабани.

***

Каол си повтаряше, че това не е последната му нощ със съпругата му. Въпреки това използва всяка възможна минута от нея, а после починаха колкото можаха и станаха часове преди зазоряване.

Никой в крепостта не спеше. Руките бяха накацали неспокойни по парапетите и покривите на кулите и дращенето на ноктите им по камъка отекваше във всички стаи и зали.

Барабаните продължаваха да кънтят. Цяла нощ.

Той целуна Ирен за сбогом и тя като че ли понечи да му каже нещо, но накрая реши само да го прегърне за още една дълга, безценна секунда, преди да се разделят.

Не я виждаше за последно, обеща си той, крачейки към парапета на една от кулите, където баща му, Сартак и Несрин си бяха уредили среща призори.

Принцът и Несрин още не бяха дошли, но баща му стоеше на уреченото място с броня, която Каол не бе съзирал от дете. От деня, когато баща му замина да изпълнява волята на Адарлан. Да покорява континента в негова служба.

Още му пасваше добре, макар че потъмнелият метал беше изподран и вдлъбнат на места. Не беше най-изящната броня от семейния арсенал в подземията на крепостта, но най-здравата. До хълбока му висеше меч, а на парапета беше облегнат щит. Стражите около тях се опитваха да не ги гледат, ала все пак следяха всяко тяхно движение с изцъклени от страх очи.

Барабанният тътен не секваше.

Каол застана до баща си. Собствената му тъмна туника бе подсилена с метал по раменете, предмишниците и пищялите.

В ножницата на гърба си носеше бастун от желязно дърво, който щеше да му послужи, когато магията на Ирен започнеше да отслабва, а количката го чакаше на входа на тържествената зала - до нея щеше да прибегне чак когато силата й се изчерпаше напълно.

Баща му не бе казал нито дума, когато Каол му обясни ситуацията предишния ден.

Сега Каол изгледа косо мъжа, приковал очи в армията, чиито огньове започваха да угасват един по един под просветляващото небе.

- Дошли със същите костени барабани и по време на последната обсада на Аниел -рече баща му с невъзмутим глас. - Легендата гласи, че ги били цели три дни и три нощи, преди да атакуват, а жителите на града били толкова ужасени, толкова умопомрачени от безсъние, че нямали шанс. Армиите и зверовете на Ераван ги разкъсали на парчета.

- Тогава не са имали руки на своя страна - отбеляза Каол.

- Ще видим колко ще оцелеят птиците ви.

Каол стисна зъби.

- Ако нямаш надежда, и твоите хора няма да оцелеят дълго.

Баща му продължаваше да се взира в полето, където армията се разкриваше все повече и повече с всяка изминала минута.

- Майка ти ме напусна - пророни накрая.

Каол не прикри смайването си.

Баща му вкопчи ръце в каменния парапет.

- Взе Терин и избяга. Не знам накъде. Веднага щом научихме, че ни обграждат врагове, събрала придворните си дами и семействата им. Тръгнали посред нощ. Само брат ти си е направил труда да ми остави бележка.

След всичко, което бе търпяла, което бе преживяла в тази пъклена крепост, майка му най-сетне си беше тръгнала. За да спаси втория си син - единствената им надежда за бъдеще.

- Какво е написал Терин?

Баща му плъзна ръка по каменния ръб.

- Няма значение.

Явно имаше. Но сега не беше времето да го притиска, да мисли за това.

По лицето на баща му не се четеше и капка страх. Само студено примирение.

- Ако ти не поведеш достойно войниците днес - изръмжа му Каол, - аз ще го сторя. Баща му най-сетне го погледна с мрачно изражение.

- Съпругата ти е бременна.

Изумлението блъсна Каол със силата на физически удар.

Ирен... Ирен...

- Може да е веща лечителка, но не и лъжкиня. Или не ти е направило впечатление колко често слага ръка на корема си, как й призлява всеки път на масата?

Толкова спокойни, небрежно подхвърлени думи. Сякаш не изтръгваше земята изпод краката му.

Каол отвори уста и мускулите по тялото му се напрегнаха. Незнайно дали подготвяйки се да се разкрещи на баща си, или да хукне към Ирен.

В същия миг обаче барабаните замлъкнаха.

И армията се устреми в нападение.

40

Манон и Тринайсетте погребаха всички войници, заклани от Железни зъби. Раздраните им, кървящи ръце пулсираха мъчително, гърбовете ги боляха, но бяха изпълнили дълга си.

След като отъпкаха пръстта, Манон намери Бронуен в единия край на поляната. Другите крочанки бяха отишли да градят лагера си.

Тринайсетте подминаха уморено Манон. Веста й беше споменала, че Гислейн е поканена край огнището на вещица, споделяща интереса й към науките на простосмъртните.

Само Астерин остана в близките сенки да пази гърба й.

- Какво има? - извърна се Манон към Бронуен.

Може би трябваше да подходи по-любезно, дипломатично, ала нямаше сили за това.

Бронуен преглътна сухо, като че думите я задушаваха.

- Със сестринството ти постъпихте достойно.

- Не сте очаквали подобно нещо от Белия демон?

- Не знаех, че Железни зъби зачитат човешкия живот.

Наистина не знаеше нищо. Манон отвърна на свой ред:

- Баба ми ме уведоми, че вече не принадлежа към Железни зъби, затова няма значение какво зачитат и какво - не. - Тя продължи към гората, където се бяха загубили Тринайсетте, и Бронуен тръгна с нея. - Това беше най-малкото, което можех да направя за тях. - Призна й Манон.

Вещицата я стрелна изпитателно.

- Така е.

Манон обърна очи към нея.

- Водиш умело вещиците си.

- Железни зъби от много време насам ни дават оправдание да се обучаваме по-добре.

Отново я обля нещо като срам. Подвоуми се дали някога щеше да намери начин да го смекчи, да го преглътне.

- Може да се каже.

Бронуен се отправи безмълвно към рояка от малки огньове.

Но докато Манон издирваше огнището на Гленис, крочанките една по една вдигаха погледи към нея.

Някои килваха глави встрани, други кимваха свъсено.

Тя се погрижи Тринайсетте да обърнат внимание на разранените си ръце, но дори след това се почувства неспособна да седне. Да позволи на умората от деня да се стовари отгоре й.

Навсякъде около тях, край всеки огън, крочанките спореха тихо дали да се върнат у дома, или да продължат на юг към Ейлве. Но какво щяха да правят в Ейлве? Манон почти не се вслушваше в разпалените им разговори, въпреки че Гленис бе поканила представителки на всяко от основните огнища край своето.

Дори не остана да изслуша окончателното им решение. Не си даде труда да ги моли да полетят с нея на север.

Астерин я настигна и й предложи парче сушено заешко. Тринайсетте вечеряха, докато крочанките продължаваха приглушените си преговори, а вятърът пееше сред

дърветата с глух, траурен глас.

- Накъде тръгваме призори? - попита я Астерин. - С тях или на север?

Иначе казано - щяха ли да упорстват с все по-безполезната си мисия да ги привлекат на своя страна, или просто щяха да я зарежат?

Манон огледа кървящите си, болезнени ръце, мръсните им железни нокти.

- Аз съм и крочанка, и потомка на Железни зъби - рече накрая. Сви пръстите си, за да ги раздвижи. - Вещиците от Железни зъби също са ми сестри. Независимо от заповедта на баба ми. Всички са ми сестри. И Синьокръвните, и Жълтоногите, и Черноклюните.

Ето защо щеше да влачи бремето на постъпката си завинаги.

Астерин не отвърна, но Манон знаеше, че я слуша внимателно, както и че Тринайсетте бяха спрели да се хранят, за да чуят онова, което казваше.

- Искам да ги заведа у дома - заяви Манон на вещиците, на вятъра, духащ към Пустошта. - Искам да ги заведа у дома всичките. Преди да е станало твърде късно, преди постъпките им да ги превърнат в недостойни за родината.

- Как? - попита тихо, но не и колебливо Астерин.

Манон довърши парчето сушено месо и отпи вода от мяха си.

Не се налагаше да избира между крочанките и Железни зъби. Никога не се бе налагало.

- Ако крочанките откажат да съберат войска, ще намеря друга. Вече обучена.

- Не можеш да отидеш в Морат - пророни Астерин. - Няма да те допуснат дори на сто километра от крепостта. Железни зъби вече може да са твърде предани на Ераван, за да застанат на твоя страна.

- Няма да ходя в Морат. - Манон пъхна премръзнала ръка в джоба си. - Отивам във Ферианската падина. При остатъка от войската на Петра Синьокръвна. За да я питам дали ще обедини сили с нас.

Астерин и Тринайсетте се умълчаха от смайване. Манон ги остави да поразсъждават по въпроса и продължи навътре към гората, следвайки мириса на Дориан.

Тогава го съзря да говори с призрака на Калтейн Ромпие, възвърнала тялото и разсъдъка си след смъртта. Освободена от кошмарните си мъчения. Манон се стъписа.

Въпреки това чу плана на Дориан да проникне незабелязано в Морат. Където беше скрит третият, последен Ключ на Уирда. Той бе знаел и не й беше казал.

Когато Калтейн се сля с нощта, Дориан промени облика си.

Превърна се в красив, достолепен гарван.

Не се беше упражнявал за развлечение. Ни най-малко.

Манон изрева насреща му:

- Кога възнамеряваше да ми кажеш, че смяташ да откраднеш третия Ключ на Уирда? Дориан примигна с овладяно, самоуверено изражение.

- След като тръгнех.

- След като полетеше с крилете на гарван или уивърн право към мрежата на Ераван?

Въздухът над полето изстина рязко.

- Какво значение има дали съм ти казал преди седмици, или ти казвам сега?

По лицето й нямаше никаква добронамереност, никаква топлина. Вещерско лице. Лице на Черноклюна.

- Да влезеш в Морат, е самоубийство. Ераван ще те надуши във всеки облик и ще ти сложи нашийник.

- Нямам друг избор.

- Разбрахме се - пристъпи нервно от крак на крак Манон. - Разбрахме се, че издирването на ключа вече не е от първостепенна важност...

- Просто не смеех да споря с теб. - Очите му блестяха като сини пламъци. - Моята посока не влияе на вашата. Събере крочанките и отлетете на север към Терасен. Моят път ме води към Морат. Открай време.

- Нима, виждайки Калтейн, не проумя какво те очаква там? - Тя разпери ръка и посочи мястото, където белегът на Калтейн бе останал дори в безплътната й форма. -Ераван ще те залови. Не бива да отиваш.

- Ще загубим войната, ако не отида - озъби й се той. - Не те ли е грижа за това?

- Грижа ме е - изсъска тя. - Грижа ме е дали ще загубим войната. Дали ще успея да вдигна крочанките на бой. Дали ще отидеш в Морат и няма да се върнеш. Не и като същество, заслужаващо да живее. - Той примигна смаяно. Манон се изплю върху обвитата с мъх земя. - Е, нали разправяше, че нямало нищо лошо в това да те е грижа? Погледни какво се случва, когато те е грижа.

- Затова и не ти казах - промълви той.

Сърцето й заблъска яростно и пулсът й отекна из цялото й тяло. Думите й обаче бяха студени като лед.

- Искаш да отидеш в Морат? - Доближи го с бавни крачки, а той не отстъпи нито на сантиметър. - Докажи ми. Докажи ми, че си готов.

- Не съм длъжен да ти доказвам каквото и да било, малка вещице!

Тя му отвърна с жестока, злокобна усмивка.

- Тогава го докажи на себе си. Като изпитание. - Беше я излъгал. Този мъж, който уж не пазеше тайни от нея. Непонятно защо при тази мисъл й идеше да разкъса на парчета всичко около себе си. - Призори политаме към Ферианската падина. - Той подскочи, но Манон додаде: - Ела с нас. Ще ни трябва шпионин. Някой, способен да се промъкне покрай стражите, за да ни докладва какво има в лагера. - Едва чуваше гласа си над бученето в главата си. - Да видим колко те бива в хамелеонството, малки принце!

Манон се насили да задържи погледа му. Да остави тези еднички думи помежду им.

Той се завъртя на пета и пое към лагера.

- Хубаво. Само че тази нощ ще спиш в друга палатка.

41

Стигнаха до морето под прикритието на нощта. За близостта му ги известиха първо соленият мирис, който се прокрадна в пещерата, после по-буйните води покрай лодката им и накрая бученето на вълните.

Шпионите на Майев може и да бяха навсякъде, но ги нямаше пред изхода на пещерата, водещ към заливче по западния бряг на Вендлин. Нямаше ги и на сушата, когато лодката излезе на пясъчния плаж, а сетне изчезна обратно в пещерата, преди някой от тях да успее да благодари на съществата, теглили ги неуморно дотук.

Елин изпрати лодката с поглед, опитвайки да не се взира твърде дълго в чистия пясък под ботушите си, докато спътниците й обсъждаха къде точно се намират.

След няколкочасово препускане на север в земите на Вендлин получиха отговор: на удобно разстояние до най-близкото пристанище.

Приливът им помагаше, а и със златото, задигнато от могилните твари, Роуан и Лоркан трябваше само да скръстят ръце, за да им осигурят места на един кораб - тъй като армадата на Вендлин плаваше към бреговете на Терасен, правилата за прекосяването на границите им бяха отменени. Нямаше ги вече онези няколко лодки, превозващи пътници до континента отвъд морето, нямаше ги и познатите мерки за сигурност. В Адарлан не се подвизаваше обикновен тиранин, а валгски крал с въздушен легион.

Това улесни и разпращането на посланията й. Дали писмото й до Едион и Лизандра щеше да ги достигне, определено бе божа работа, но все пак боговете явно много държаха да влязат в ролята на кукловоди. Може би вече не им се занимаваше с нея, при положение че Дориан издирваше третия ключ и можеше да заеме мястото й.

Елин не си позволи да се замисля за нещо подобно.

Корабът почти приличаше на плаваща барака, тъй като всички по-сносни бяха принудително свикани на война, но изглеждаше достатъчно стабилен да издържи няколкоседмичното плаване. За златото, което му платиха, капитанът отстъпи собствената си каюта на Елин и Роуан. Дори да знаеше кои са и какви са, мъжът не обели и дума.

На Елин й беше все едно. Интересуваше я само фактът, че отплаваха със среднощния прилив, тласкани от магията на Роуан към обляното в лунна светлина море.

Все по-надалеч от Майев. От войските й.

От истината, която зърна онзи ден в тронната зала на кралицата, тъмната кръв, оцветила се в червено.

Не беше споделила за това на спътниците си. Не знаеше дали е било реално, или зрителна измама. Поредният сън или къс от него, слял се със съвсем истинския спомен за смъртта на Конал.

Щеше да разсъждава за това по-късно, реши Елин, застанала до носа на кораба. Другите отдавна бяха слезли по каютите си. Без Роуан. Той бе кацнал на гротмачтата и наблюдаваше хоризонта за преследвачи.

Бяха се измъкнали на Майев. Засега. Поне тази вечер нямаше да знае къде да ги търси. Докато не плъзнеше мълвата за групичката странници на онова пристанище, за кораба, нает с цяло състояние, за да ги отведе в сърцето на войната. За посланията, изпратени от Елин.

Поне Майев не знаеше къде са Ключовете на Уирда. И това бе предимството им пред нея.

Макар че кралицата вероятно щеше да прати армадата си по петите им. Или просто да помогне с унищожението на Терасен.

Силата на Елин се разбуди, затътна като буреносен облак в кръвта й. Тя стисна зъби и се престори, че не я усеща.

Всичко беше заложено на картата да достигнат континента преди Майев и войските й. И преди Ераван да е опустошил твърде много от света.

Елин позволи на морския бриз да проникне в кожата й, в косите й, да отвее поне мрака на пещерата, щом този от предишните месеци отказваше да я напусне. Остави го да потуши огъня й, да го превърне в дремещи въглени.

Предстоящите седмици по море щяха да са безкрайни, въпреки че силата на Роуан ги тласкаше напред.

И тя щеше да използва всеки ден от тях да си възвърне уменията с меча, кинжала и лъка, да се упражнява, докато ръцете й наново не се покриеха с мазоли. Докато измършавялото й тяло не се обгърнеше в мускули.

Пак щеше да изгради предишната Елин.

Може би за последно, за съвсем кратко, но щеше да го постигне. Заради Терасен.

Роуан скочи от мачтата с разперени криле и се преобрази още преди да застане до нея на парапета, отправяйки поглед към черното море.

- Иди да си починеш.

Тя го стрелна косо.

- Не съм уморена. - Не беше лъжа... или поне не в някои отношения. - Какво ще кажеш за един бой с мечове?

Той свъси вежди.

- Можем да започнем с тренировките от утре.

- Или от тази вечер - отвърна тя на пронизителния му взор, на авторитетния му тон.

- Може да почака няколко часа, Елин.

- Всеки ден е от значение.

Не биваше да губи нито един. Чакаше ги война с Ераван. Роуан сключи челюсти.

- Вярно е - съгласи се накрая. - Но все пак може да изчака до утре. Имаме... имаме да обсъждаме някои въпроси.

Безгласните думи се надигнаха в очите му, лъснали животински в мрака. За нас двамата.

Устата й пресъхна. Но тя кимна.

Влязоха мълчаливо в просторната си каюта, чиято единствена украса бяха големите прозорци с изглед към бурното море. По нищо не приличаше на кралски покои, нито на стаите, които си наемаше като асасин на Адарлан.

Поне леглото, вградено в стената, изглеждаше чисто; чаршафите му сияеха от белота. Елин отиде да се облегне на дъбовото бюро, приковано към пода, докато Роуан затваряше вратата.

Двамата впериха погледи един в друг на смътната светлина от фенера.

Преживяла бе издевателствата на Майев и Каирн, преживяла беше и Ендовиер, както и още безброй други ужасяващи неща и загуби. Можеше да се справи и с подобен разговор. Първата стъпка към възстановяването й.

Знаеше, че Роуан чува препускащото й сърце. Пространството помежду им сякаш се обтегна. Тя преглътна сухо.

- Елида и Лоркан са ти споделили... за всичко, което си казахме на онзи плаж.

Той кимна отривисто и в очите му си проправи път предпазливостта.

- Предали са ти думите на Майев.

Роуан пак кимна.

Тя свика силите си.

- Че съм... че с теб сме вречени.

Разбиране и нещо като облекчение замениха предпазливостта в погледа му.

- Да.

- Аз съм твоя вречена - почувства потребността да го изрече на глас. - И ти си мой вречен.

Роуан прекоси стаята, но спря на няколко крачки от бюрото, на което се беше облегнала.

- Защо го казваш, Елин? - попита гърлено.

- Не те ли е... - Тя потри лицето си. - Знаеш какво причини на теб, на... - Не можеше да произнесе името й. Лирия. - Заради същото нещо.

- Знам.

- И?

- Какво искаш да ти кажа?

Тя се отблъсна от бюрото.

- Искам да ми кажеш какво смяташ по темата. Дали...

- Дали какво?

- Дали ти се иска това помежду ни да го нямаше.

Той сбърчи вежди.

- Защо би ми се искало нещо такова?

Неспособна да му отговори, Елин поклати глава и надникна през рамо към морето.

Стори й се, че Роуан се кани да скъси разстоянието помежду им, ала той не помръдна от мястото си.

- Елин. - Гласът му стана дрезгав. - Елин.

Болката в тази дума я накара да го погледне.

- Знаеш ли какво ми се иска? - Той разтвори длани, едната татуирана, а другата небелязана. - Иска ми се да ми беше казала. Веднага щом си го узнала. Да ми бе казала още тогава.

Тя преглътна болезнено.

- Не исках да те нараня.

- Как би ме наранила истината, която вече знаех в сърцето си? На която толкова силно се надявах?

- Не разбирах. Не разбирах как е възможно. Допуснах, че сигурно не е изключено... да имаш две вречени в живота си, но дори в такъв случай просто... - Тя въздъхна. - Не желаех да те разстройвам.

Погледът му се смекчи.

- Съжалявам ли, че Лирия беше въвлечена в това, че плати за игричките на Майев с живота си и с този на детето, което щяхме да имаме заедно? Да. Съжалявам за това и ми се иска никога да не се беше случвало. - И татуировката щеше да му го напомня до края на дните му. - Но ти нямаш вина. Винаги ще нося това бреме, съзнавайки, че аз избрах да я оставя заради война и слава, и то точно както Майев е очаквала да постъпя.

- Но Майев е искала да те вкара в капан, за да се докопа до мен.

- И това е нейно решение, не твое.

Елин прокара ръка по очуканата повърхност на бюрото.

- От всички илюзии, които пускаше в главата ми, с една се заиграваше най-често. -Думите сякаш й се съпротивляваха, ала тя ги изтласка навън. Наложи си да го погледне в очите. - Създаде ми един сън, който бе толкова реален, че подушвах вятъра по склоновете на Еленови рога.

- Какво ти е показала? - попита задъхано Роуан.

Елин преглътна, преди да му отвърне:

- Показа ми какъв можеше да е животът, ако Ераван го нямаше, ако Елена го беше прогонила завинаги. Ако Лирия я нямаше, нито болката и отчаянието ти. Показа ми Терасен какъвто щеше да е днес, ако баща ми бе крал. Показа ми щастливото ми детство и... - Устните й потрепериха. - Като навърших двайсет, ти дойде в Терасен с една елфическа делегация, за да скрепиш отношенията между майка ми и Майев. Веднага щом с теб се видяхме в тронната зала на баща ми, и двамата проумяхме какво има помежду ни.

Очите й запариха и тя дори не понечи да възпре сълзите си.

- Исках да повярвам, че онова е истинският свят, че това е кошмарът, от който съм се събудила. Исках да повярвам, че съществува място, където двамата с теб не сме страдали толкова, където само с един поглед сме разбрали, че сме вречени. Майев ме увери, че може да го направи възможно, че ако й дам ключовете, ще превърне онзи свят в реален. - Тя избърса сълзата, търкулнала се по бузата й. - Създаваше и такива, в които ти беше мъртъв, убит от Ераван, и само ако й отстъпех ключовете, щях да съумея да отмъстя за теб. Ала тези светове ме направиха... Когато ми показа, че вече те няма, спрях да съм й от полза. Не можеше да ме принуди да говоря, да разсъждавам. Но там, където с теб се срещахме за пръв път, където всичко бе както трябваше да бъде... в онези сънища бях най-близо да издам къде са ключовете.

Той преглътна шумно.

- Какво те спря?

Елин отново избърса лицето си.

- Ти си елфът, в когото се влюбих. Ти, който познаваш болката също като мен, който извървя с мен пътя през нея чак до светлината в края й. Майев не го разбираше. Не разбираше, че дори да създаде един съвършен свят, там няма да намеря теб. А аз никога не бих те заменила.

Той протегна ръка към нея. Покана.

Елин му подаде своята и мазолестите му пръсти я стиснаха нежно.

- Исках да си ти - промълви той, затваряйки очи. - Месеци наред, дори във Вендлин, се чудех защо ти не си ми вречена. Мисълта ме разкъсваше, но не можех да се отърва от нея. - Роуан отвори очи. Горяха като зелен огън. - През цялото време исках да си ти...

Елин сведе поглед, но той прихвана с палец и показалец брадичката й и вдигна лицето й.

- Знам, че си уморена, Огнено сърце. Знам, че бремето върху плещите ти е непоносимо. - Роуан сложи сключените им ръце върху сърцето си. - Но ще се изправим срещу всичко заедно. Ераван, Ключалката, всичко. Ще го преодолеем заедно. А когато приключим, когато се Обезсмъртиш, ще живеем заедно хиляда години. И повече.

От гърлото й се изтръгна приглушен звук.

- Елена каза, че за да се изкове Ключалката...

- Ще се справим заедно - закле се повторно Роуан. - И ако наистина трябва да платиш с живота си, ще платим заедно. Като една душа в две тела.

Сърцето й се напрегна почти до пръсване.

- Терасен се нуждае от крал.

- Нямам намерение да управлявам Терасен без теб. Ще отстъпя поста на Едион.

Тя огледа лицето му. Говореше напълно искрено.

Той отмести косата от лицето й, все още притиснал сплетените им ръце към гърдите си, където сърцето му думкаше в мощен, непоколебим ритъм.

- И на мен да ми бяха предложили цял куп сънища, съвършени илюзии, пак щях да избера теб.

Тя долови как неподправеността на думите му отеква в неразрушимата връзка между душите им и вдигна лицето си към неговото. Роуан не стори нищо.

Елин се намръщи.

- Защо не ме целуваш?

- Предположих, че първо ще искаш да те попитам.

- Това не те е спирало преди.

- Просто този път исках да се уверя, че си... готова.

След посегателствата на Каирн и Майев. След като месеци наред не й бе даван избор за нищо...

Тя се усмихна, като че напук на тази действителност.

- Готова съм да ме целунеш отново, принце.

Той се засмя мрачно и пророни:

- Слава на боговете!

Сетне сведе устни към нейните.

Целуна я нежно - като перце. Позволи й тя да поеме контрола. И тя се възползва.

Обгърна с ръце врата му и се притисна към тялото му, извивайки се като струна, когато ръцете му плъзнаха по гърба й. Устните му обаче не станаха по-дръзки. Целуваше я бавно, сякаш можеше да изследва нейните цяла нощ, ако тя го пожелаеше.

Вречен. Той беше неин вречен и най-накрая й бе позволено да го нарича така, да му се отдаде напълно...

Мисълта скъса някаква верига в нея. Елин захапа леко долната му устна, драсвайки я с единия си кучешки зъб.

Това скъса нещо и в него.

С дълбоко ръмжене Роуан я грабна на ръце, без да откъсва уста от нейната, занесе я до леглото и я положи нежно отгоре. Ботушите, жакетите, ризите и панталоните им светкавично изчезнаха. После пак се озова до нея, изливайки топлината и силата си в голата й кожа.

Тя някак не смогваше да го докосва достатъчно бързо, да чувства достатъчно от него до себе си. Дори когато устните му се спуснаха надолу по шията й и езикът му погали мястото, където някога бяха белезите от първото им единение. Дори когато се смъкна по-надолу, боготворейки гърдите й, докато тя извиваше гръб при всеки допир на езика му, при всяко засмукване. Дори когато коленичи между краката й, разтваряйки широко бедрата й с рамене, и я вкуси - продължи да я вкусва, докато тя не се затърчи под него.

Но нещо първично в нея стихна, застина, когато Роуан се надигна отгоре й и погледите им се срещнаха.

- Ти си моята вречена - рече гърлено той.

Притисна се едва доловимо в горещия вход към тялото й и тя размърда ханша си, за да го притегли навътре, но той остана там, където беше. Отказваше й онова, за което копнееше тя, докато не чуеше онези съкровени думи.

Елин килна глава назад, разкривайки му шията си.

- Ти си моят вречен - прошепна задъхано, нетърпеливо. - И аз съм твоя.

Роуан нахлу в нея с един мощен тласък и впи зъби в шията й.

Тя изрева от сладостната болка на ухапването, с което отново я правеше своя. Екстазът вече се разливаше по целия й гръбнак, но Роуан продължи да се движи, без да вади зъби от плътта й. Тя стенеше с всеки тласък на ханша му, на величественото му до порочност мъжество, на което никога нямаше да се насити. Прокара нокти по мускулестия му гръб, и все по-надолу, усещайки всеки негов могъщ набег в тялото си.

Роуан откопчи зъби от шията й и Елин превзе устата му с пламенна целувка, вкуси собствената си кръв по езика му.

Това го подлуди и той вдигна бедрата й така, че да проникне още по-надълбоко, по-силно в нея. Светът можеше да изгори около тях, и двамата нямаше да му обърнат внимание.

- Заедно, Елин - врече се Роуан и тя чу останалите думи във всяка точка на единение между телата им.

Заедно щяха да се изправят пред всичко, заедно щяха да намерят начин.

Екстазът пак я повали и пред очите й сякаш заблещукаха звезди.

В апогея му Елин заби зъби в шията на Роуан и го превзе, както той бе превзел нея.

Кръвта му, могъща и целуната от вятъра, изпълни устата й, душата й и той изрева, разтърсен от своя собствен екстаз.

След това дълги минути лежаха впримчени един в друг.

ЗаеДно ще намерим начин - напяваха сякаш сплитащите им се дихания и грохотното море. - Заедно.

42

На Лоркан се падаше последното дежурство за нощта, ето защо успя да се наслади на изгрева над далечния хоризонт.

Дали някога щеше да ги зърне отново - Вендлин, Доранел, онези източни земи?

Навярно не, като се имаше предвид какво ги чакаше на запад вкупом с безсмъртната армия, която Майев несъмнено бе изпратила по петите им. Сигурно всички бяха обречени на броени изгреви...

Останалите започнаха да се разбуждат и да излизат на палубата, за да разберат какво им е донесло утрото. Нищо, почти им отговори той от поста си на носа. Вода, слънце и едно голямо нищо.

Щом го видя, Фенрис оголи зъби. Лоркан му се усмихна подигравателно.

Да, този сблъсък беше неминуем. И когато му дойдеше времето, с удоволствие щеше да освободи напрежението в костите си, да позволи на Фенрис да го поразкъса тук-там.

Ала нямаше намерение да го убива. Фенрис можеше и да опита да го убие, той самият обаче нямаше да посегне на живота му. Не и след всичко, което вълкът бе понесъл - бе съумял да постигне.

Елида излезе от долната палуба с прилежно сплетена коса. Сякаш беше станала още преди съмване. Почти не го погледна, макар и да си личеше, че знае къде е. Лоркан потисна тъпата болка в гърдите си.

Но Елин го наблюдаваше и тръгна към него с по-бистър поглед, отколкото бе виждал в очите й през последните дни. И с по-самоуверена крачка.

Ръкавите на бялата й риза бяха навити до лактите, а косата - сплетена. От портупея й висяха Голдрин и някакъв дълъг нож. Готова бе за тренировка. И толкова нетърпелива да я започне, че енергията около нея почти жужеше.

Лоркан я пресрещна, слизайки по тясното стълбище.

Също облечен за тренировка, Белия трън я чакаше наблизо. Предпазливостта в очите му подсказваше достатъчно на Лоркан: принцът нямаше представа какво имат да обсъждат.

Младата кралица скръсти ръце.

- Възнамеряваш ли да плаваш с нас до Терасен?

Непотребен въпрос за толкова ранен час призори, както и взимайки под внимание факта, че бяха насред морето.

- Да.

- И да се биеш на наша страна във войната?

- Определено не отивам на онова място заради приятния климат.

В очите й просветна шеговитост, независимо че лицето й остана сериозно.

- Тогава ето как ще действаме.

Лоркан зачака списъка със заповеди и изисквания, но кралицата просто продължи да го наблюдава. Шеговитостта в погледа й постепенно отстъпи място на нещо твърдо като стомана.

- Бил си генерал на Майев - подхвана тя и Елида се обърна към тях. - Но вече не си и това те прави силен елф, в чиято преданост не вярвам. Армията на Майев вероятно се придвижва към континента. Затова, както се досещаш, не мога да ти позволя да останеш в кралството или на кораба ми, при положение че си способен да подаваш информация на Майев само и само да си възвърнеш благоволението й.

Той отвори уста, засегнат от арогантния й тон, но Елин продължи:

- Смятам да ти отправя едно предложение, Лоркан Салватер. - Тя потупа с пръст голата кожа между лакътя и китката на едната си ръка. - Положи кръвната клетва пред мен и ще си свободен да обикаляш земите ми.

Фенрис изруга зад тях, но Лоркан почти не го чу заради бученето в главата си.

- И какво точно - скалъпи накрая - получавам аз от тази уговорка?

Елин надникна през рамо. Към Елида, която ги зяпаше с отворена уста. Когато върна очи към него, непробиваемата й арогантност бе посмекчена от състрадание.

- Ще те допусна в Терасен. Това получаваш. Но не аз решавам къде в границите на кралството ми ще живееш.

Не решаваше тя. Нито пък той. Решаваше тъмнокосото момиче, вперило недоумяващ поглед в тях.

- А ако откажа? - осмели се Лоркан.

- В такъв случай ти забранявам достъп до кралството ми и те свалям от този кораб. Все пак залогът са ключовете, а и армията на Майев плава след нас. - Състраданието не напусна очите й. - Не се сещам за друг начин да спечелиш доверието ми.

- Но ще ми дадеш да положа кръвната клетва?

- Не искам нищо от теб, и ти не искаш нищо от мен. Единствената заповед, която някога ще ти дам, е онази, която отправям към всички жители на Терасен: да бранят кралството и народа ни. Ако си наумиш, живей в колиба в Еленови рога... твоя си работа.

Говореше откровено. Искаше от него само да положи кръвната клетва, да се врече, че никога няма да вреди на кралството й, и в замяна щеше да му даде свобода. А откажеше ли... Повече нямаше да види Елида.

- Нямам друг избор - каза тихо Елин, за да не я чуят другите. - Не мога да рискувам Терасен. - Ръката й оставаше протегната към него. - Но и не бих ти отнела нещо също толкова ценно за теб.

- Не съзнаваш обаче, че това вече е непостижимо.

Тя пак се усмихна леко и надникна през рамо към Елида.

- Постижимо е. - Тюркоазените й очи сияеха, като ги върна към него, и по лицето й грееше мъдрост, която може би не беше забелязал досега. Лице на кралица. - Повярвай ми, Лоркан, постижимо е.

Той закъта надълбоко надеждата, изпълнила гърдите му, чужда и нежелана.

- Терасен няма да оцелее в тази война, тя няма да оцелее без твоя помощ.

И дори кралицата пред него да жертваше безсмъртния си живот, за да изкове Ключалката, да спре Ераван, кръвната клетва на Лоркан да брани кралството й щеше да остане.

- Ти решаваш - повтори тя.

Той си позволи да надзърне към Елида, колкото и глупаво да беше.

Тя стоеше с ръка на гърлото и с опулени от смайване тъмни очи.

Ако кралицата говореше искрено, нямаше значение дали Елида пак щеше да му предложи дом в Перант.

Имаше значение единствено, че ултиматумът на Елин Галантиус беше сериозен: Лоркан бе твърде могъщ, а предаността му - твърде мъглива, за да му позволи да пътува с нея, да влезе свободно в кралството й. Щеше да го прокуди, да го задържи вън от Терасен въпреки прииждащите пълчища на Ераван, и то за да избегне всячески заплахата откъм гърбовете им: Майев.

А Елида нямаше да преживее войната, ако всички те загинеха.

Той не можеше да се примири с това. Колкото и глупава, безполезна да беше надеждата, не можеше да позволи на някой от зверовете на Ераван или на чичо й Върнън да я пленят отново.

Глупак. Локан беше древен, наивен глупак.

Ала богът на рамото му не го съветваше да избяга - нито пък да се бие.

Значи изборът наистина си беше негов. Стана му чудно какво ли шепнеше богинята на Елида.

Какво ли бе на път да си помисли самата тя, когато Лоркан каза на Елин:

- Хубаво.

- Боговете да са ни на помощ! - измърмори Фенрис.

Кралицата погледна вълка и устните й се извиха в онази усмивка, напоена с шеговитост и жестокост.

- Осъзнаваш, че ще трябва да го оставиш жив, нали? - вирна вежда тя. - Без дуели до смърт. Без кръвни вражди. Ще се справиш ли?

Фенрис го измери от глава до пети и Лоркан се наежи, свиквайки цялото си могъщество в изражението си.

Фенрис на свой ред му отвърна с целия си гняв. Не беше чак толкова, колкото този, който кипеше в неговите собствени вени, но достатъчно да му напомни, че Белия вълк от Доранел можеше да хапе. Смъртоносно.

Но Фенрис просто се извърна към кралицата.

- Ако ти кажа, че е долен гадняр и отвратително копеле, ще размислиш ли?

Лоркан изръмжа, а Елин изсумтя:

- Но нали заради това го обичаме? - Тя му прати усмивка, с която го уверяваше, че си спомня всяка подробност от първите им срещи в Рифтхолд. Когато я блъсна с лице в онази тухлена стена. И кралицата додаде към Фенрис: - Ще го каним в Оринт само по празници.

- За да ни съсипе настроението? - смръщи се Фенрис. - Аз лично обичам празниците. Не желая някакъв мизантроп да ми ги разваля!

Свещени богове! Лоркан стрелна поглед на Роуан, но принцът воин наблюдаваше изпитателно кралицата си. Сякаш отлично знаеше каква буря се вихри под кожата й.

Елин махна с ръка.

- Добре де, добре! Ти няма да убиеш Лоркан заради станалото в Ейлве, а в замяна ние изобщо няма да го каним у дома.

Усмивката й беше направо дяволска.

В такъв двор влизаше - в тази вихрушка от... Лоркан не знаеше как да го опише и се съмняваше петвековният му живот да го е подготвил за нещо подобно.

Елин протегна ръка.

- Знаеш как се прави. Или паметта ти изневерява от старост?

Лоркан я изгледа ядно, но коленичи и й подаде кинжала от колана си.

Глупак. Какъв глупак беше само.

Ръцете му обаче затрепериха леко.

Елин претегли ножа в длан. Златен пръстен с кичозно голям смарагд украсяваше пръста й. Брачна халка. Вероятно придобита от съкровищницата на могилните твари. Той надникна към Белия трън от едната й страна. Воинът носеше рубинен пръстен. А над яката на жакета му се подаваха два пресни белега.

Същите бележеха и шията на кралицата.

- Нагледа ли се? - попита го студено Елин.

Той сгърчи лице в гримаса. Въпреки свещения ритуал, който им предстоеше, кралицата намираше начин да се държи непочтително с него.

- Давай!

Устните й отново се извиха.

- Ти, Лоркан Салватер, заклеваш ли се в кръвта си и вечната си душа да служиш на мен, на короната ми и на Терасен до края на живота си?

Той примигна учудено. Клетвата към Майев бе включвала дълъг, монотонен списък с въпроси на Древния език. И все пак той отговори:

- Да. Заклевам се.

Елин поряза ръката си с кинжала му и кръвта й засия ярко като рубина на меча в портупея й.

- Тогава пий!

Последният му шанс да се откаже.

Лоркан обаче пак впери взор в лицето й. И го съзря озарено от надежда - макар и само искрица.

Затова хвана ръката й и отпи от кръвта й.

Вкусът й - на жасмин, върбинка и живи въглени - изпълни устата му. Изпълни душата му. Нещо лумна в него, а сетне стихна.

Топъл въглен. Като че парче от могъщата й магия се бе загнездило в душата му.

Той се олюля и пусна ръката й.

- Добре дошъл в двора ни! - каза Елин. - Ето я първата ти и единствена заповед: брани Терасен и народа му!

Заповедта също се загнезди някъде дълбоко в него, подобно на мъничко искрящо зрънце.

Кралицата се завъртя на пета и си тръгна - не, отиде при Елида.

Лоркан понечи да се изправи, но не можа. Явно тялото му се нуждаеше от малко време.

Затова чу отдалеч как Елин казва на Елида:

- На теб няма да предложа кръвна клетва.

Макар че той самият я беше положил, му идеше да хвърли кралицата в океана заради съкрушението, помрачило лицето на Елида. Господарката на Перант обаче не сведе брадичка.

- Защо?

Елин взе ръката й с нежност, която охлади надигащия се гняв на Лоркан.

- Защото, ако възседна терасенския трон, ти не бива да си вречена в служба към мен. - Елида сбърчи вежди. - Перант е вторият по влиятелност дом в Терасен. - Обясни кралицата. - Четирима от лордовете се произнесоха, че не съм годна за трона. Трябва ми мнозинство, за да си го върна.

- А ако съм положила клетвата към теб, гласът ми няма да е обективен - довърши Елида.

Елин кимна и пусна ръката й, обръщайки се към всички. Изгряващото слънце я окъпа в злато.

- Терасен е на две седмици път, стига зимните бури да не ни попречат. Ще използваме това време за тренировки и планиране.

- Планиране на какво? - попита Фенрис, пристъпвайки към нея.

Член на двора. Двора на Лоркан. Тримата отново бяха свързани - а в същото време по-свободни от всякога. Лоркан се запита защо кралицата не предлага кръвната клетва на Гавриел, но тя наново взе думата:

- Мисията ми не може да бъде завършена без ключовете. Очаквам новите им носители да ме намерят, ако открият третия ключ и не решат сами да изковат Ключалката. - Тя надзърна към Роуан, който кимна. Явно вече бяха обсъдили въпроса. -Затова, вместо да пилеем ценно време в скитане из континента, за да ги търсим, отиваме в Терасен. Особено след като Майев вероятно води армията си към бреговете му. И ако не ми е позволено да управлявам от трона си, ще го правя от бойното поле.

Възнамеряваше да се бие. Кралицата - неговата кралица - възнамеряваше да се бие срещу Морат. И срещу Майев в най-лошия случай. А накрая щеше да жертва живота си заради всички тях.

- Към Терасен тогава! - каза Фенрис.

- Към Терасен! - повтори Елида.

Елин отправи поглед на запад към кралството, което стоеше между Ераван и пълното му завоюване на континента. Към новия дом на Лоркан. Сякаш виждаше как легионите на тъмния господар почернят земите му. Докато войската от безсмъртни воини на Майев - командвана някога от Лоркан и вречените му - ги връхлита в гръб.

Елин застана в центъра на палубата, освободен от моряците. Извади Голдрин и кинжала си от ножниците им и вирна предизвикателно вежди към Белия трън.

Принцът воин се подчини. Извади меча и брадвата си и зае отбранителна позиция.

Кралицата искаше да тренира. Да тренира тялото си. От магията й нямаше и следа, но очите й горяха ярко.

Елин приготви оръжията си за бой.

- Към Терасен - каза накрая.

И скочи в атака.

43

Дориан започна от дребните детайли.

Първо направи очите си черни. Чисто черни - като на Валгите. После направи кожата си вледеняващо бледа, сякаш никога не бе виждала слънчева светлина. Косата си остави тъмна, но съумя да направи носа си по-гърбав, а устните - по-тънки.

Не се преобрази наведнъж, а на части. Вплиташе нишките на новия си облик, шиеше бавно гоблена на новото си лице, на новата си кожа по време на протяжния, мълчалив полет над Белия зъб.

Не каза на Манон, че мисията им вероятно е самоубийствена. Почти не говореше с нея от онази случка на горската поляна. Отлетяха призори, след като тя обяви на Гленис и крочанките плановете си. Можеха да стигнат до Ферианската падина и да се върнат в тайния лагер в Белия зъб за четири дни, ако имаха късмет.

Манон помоли крочанките да ги чакат там. Да й се доверят достатъчно, за да се върнат в планинския си лагер и да ги изчакат.

Те се съгласиха. Навярно заради масовия гроб, който Тринайсетте копаха цял ден. Крехко доверие - и еднократно дадено.

Дориан летеше на север с Астерин. И използваше всеки мразовит час, за да променя постепенно тялото си.

„Много ли ти се ходи в Морат? - беше изсъскала отново Манон, преди да отлетят. - Да видим на какво си способен! “

Изпитание. В което възнамеряваше да се представи отлично. Макар и само за да й натрие носа.

Манон знаеше за някакъв заден проход към северния връх на Белия зъб, който се използваше единствено от уивърни и човешки войници, имали нещастието да бъдат изпратени на подобно място. Двете с Астерин оставиха Тринайсетте назад в планината, преди да го доближат, и въпреки това спряха на такова разстояние от възможните маршрути на патрулите, че им се наложи да вървят часове пеша, взимайки женския уивърн на Астерин. Абраксос се възпротиви, като го зарязаха, и задърпа яростно поводите, но Сорел го удържа.

Колкото повече наближаваха двата исполински върха, оградили падината, толкова по-огромни им се струваха. Но чак когато стигнаха южните скатове на Белия зъб, Дориан проумя колко гигантски бяха всъщност.

Достатъчно големи да поберат цяла въздушна кавалерия. Да осигурят място за обучение и развъждане на уивърни.

Това бяха изградили баща му и Ераван. В това се бе превърнал Адарлан.

В небето не кръжаха уивърни, но ревовете и писъците им отекваха откъм прохода, докато Дориан наближаваше древните порти към планината. Зад себе си водеше на верига синия уивърн на Астерин.

Просто обикновен дресьор, прибиращ се със звяра си след кратък полет. Шепата стражи на входа - простосмъртни мъже - почти не му обърнаха внимание, щом изникна иззад една скала.

Дланите на Дориан се изпотиха в ръкавиците му. Молеше се хамелеонската магия да издържи задоволително дълго.

Нямаше как да разбере дали не е спряла да действа, макар че едва ли мнозина от тукашните можеха да разпознаят истинското му лице. Нарочно бе избрал цвета на кожата и очите си близък до неговия собствен, така че, ако гобленът се разплетеше, околните да приемат промяната в облика му за трик на светлината.

Нарин изпуфтя и дръпна поводите. Не й се влизаше на това място.

Дориан не я съдеше. Вонята, стелеща се откъм планината, караше коленете му да треперят.

Но все пак години наред бе дисциплинирал изражението си така, че да не издава погнусата му от тежките парфюми, които придворните на майка му носеха. Колко далечен му се струваше сега онзи свят на парфюми, дантела и ведра музика... Ако не се бяха опълчили на Ераван, дали той щеше да запази двореца такъв? Ако бяха преклонили глава пред него, дали щеше да продължи да носи облика на Перингтън, управлявайки земите им като простосмъртен крал?

Нозете му направо горяха от безкрайния преход. Манон и Астерин го чакаха наблизо, скрити сред заснежените скали. Несъмнено наблюдаваха всяка негова стъпка към портите.

На тръгване с Манон си бяха разменили по няколко кратки, остри думи.

Той пусна двата Ключа на Уирда в разтворената й длан и Амулетът на Оринт издрънча тихо в железните й нокти. Само глупак би ги взел със себе си в една от крепостите на Ераван.

- Може да не са ти приоритет - каза й той, - но това не променя факта, че са важни за успеха ни.

Манон присви очи насреща му и прибра ключовете в джоба си без капка почит към могъщите реликви, способни да изравнят цели кралства със земята.

- Да не мислиш, че ще ги хвърля някъде като боклук?

Астерин внезапно установи, че снегът се нуждае от неотклонимото й внимание.

Дориан вдигна рамене и разкопча ножницата на Дамарис. Древният меч бе твърде изящен за обикновен дресьор на уивърни. Даде и него на Манон. Щеше да тръгне само с един кинжал - и с магията във вените си.

- Ако не се върна - подхвана той, докато Манон заканваше ножницата му на колана си, - ключовете трябва да стигнат до Терасен.

Единствено там му хрумваше да ги занесе - дори Елин да я нямаше, за да ги приеме.

- Ще се върнеш - заяви Манон, повече като заплата, отколкото като уверение.

Той се подсмихна.

- Ще ти липсвам ли, ако не се върна?

Тя не го удостои с отговор. Защо ли изобщо бе очаквал нещо подобно...

Стори едва крачка, когато Астерин го хвана за рамото.

- Влизаш и излизаш колкото можеш по-бързо - предупреди го тя. - Грижи се за Нарин.

В златисточерните й очи блестеше тревога.

- На всяка цена - кимна Дориан и отиде при уивърна й, хващайки поводите му.

Не пропусна благодарността, която смекчи чертите на Астерин. Нито това, че Манон вече беше извърнала лице от него.

Глупаво беше да тръгва по този път с нея. Трябваше да се досети още в самото начало.

Лицата на стражите се избистриха пред очите му. И Дориан се вживя в ролята на уморен, отегчен дресьор.

Подготви се за разпит, който така и не се състоя.

Стражите просто му дадоха знак да премине, също толкова уморени и отегчени. И премръзнали.

Астерин му беше нарисувала карта на Северния зъб и на Омега, която се намираше срещу него, ето защо знаеше, че трябва да завие наляво, влизайки във високия вестибюл. Отвсякъде ехтяха ревове и пръхтене на уивърни и онази смрад на гнило нахлу безпощадно в носа му.

Намери конюшнята точно където Астерин му беше посочила. Синята й женска изчака търпеливо да върже поводите й на халката в стената.

Той я потупа успокоително по врата и тръгна да търси отговори във Ферианската падина.

***

Следващите няколко часа бяха от най-дългите в живота на Манон.

Обясняваше си го с напрежението. С мисията, която й предстоеше.

Съвсем не толкова изненадващо Абраксос ги намери до час. Долетя със скъсани поводи, несъмнено резултат от битката със Сорел. И застана безшумно до Манон, съсредоточен в портата, през която бяха влезли Дориан и Нарин.

Минутите се нижеха бавно. И мечът на краля натежаваше все повече в ножницата на хълбока й.

Проклинаше се, задето изпитваше нужда да докаже както пред него, така и пред себе си, че не иска да го пусне в Морат от прагматични, прозаични съображения. Ераван не беше във Ферианската падина. Така че щеше да е по-безопасно.

Донякъде. Но ако матроните бяха там...

Заради това бе отишъл. Да провери дали са в крепостта. Дали Петра действително командва въздушната кавалерия и колко вещици от Железни зъби е събрал Ераван.

Дориан нямаше опит като шпионин, но беше отраснал в двор, където хората използваха усмивките и дрехите си като оръжия. Знаеше как да се слива с тълпата, да се ослушва. Караше околните да виждат онова, което искаха да видят.

Изпратила бе Елида в тъмницата на Морат, Мракът да я вземе! Нима беше различно да изпрати краля на Адарлан във Ферианската падина?

Въпреки това дъхът излетя от дробовете й, когато Абраксос се напрегна до нея, оглеждайки небето. Сякаш дочул нещо, което те не можеха.

Радостта в очите на уивърна й й подсказа какво е.

След секунда Нарин се появи над планината и полетя мудно към тях. На гърба си носеше тъмнокос, бледолик ездач. Наистина бе смогнал да промени някои части от себе си. Лицето му беше почти неразпознаваемо. И си оставаше такова.

Астерин се спусна към уивърна си и дори Манон примигна смаяно, когато Втората й прегърна Нарин през врата. И я стисна силно. Женската отпусна глава на гърба й и изпуфтя.

Дориан скочи на земята, пускайки поводите.

- Е? - попита Манон.

Очите му - тъмни като на Валг - проблеснаха. Не му сподели, че коленете й трепереха. Почти се подкосиха, когато му върна меча и двата ключа, докосвайки с нокти пъхнатата му в ръкавица ръка.

Очите на Дориан изсветляха до онова съкрушително сапфирено, а кожата му си върна златистия оттенък.

- Матроните ги няма. Налице са само Петра Синьокръвна и около триста вещици от трите клана на Железни зъби. - Устните му се кривнаха в жестока половинчата усмивка, студена като върховете край тях. Осъдителна. - Пътят е чист, Ваше Величество!

***

Патрулиращите около Ферианската падина стражи ги съзряха от километри.

Въпреки това позволиха на Тринайсетте да кацнат в Омега.

Манон остави Дориан в тесния проход, където събраха Тринайсетте. Ако не се върнеха до ден, беше свободен да действа както сметне за добре. Да отиде в Морат, право в прегръдката на Ераван, ако толкова му липсваше разум.

Двамата не се сбогуваха.

Манон седеше с привидно спокойствие върху Абраксос. Тъкмо бяха прекрачили внушителния сводест вход на Омега и долавяха пронизващата втораченост на всички вражески очи пред тях и зад гърбовете им.

- Идвам да говоря с Петра Синьокръвна - обяви тя пред цялата зала.

Отвърна й млад глас:

- Така и предположих.

Наследницата на Синьокръвните се появи от близката арка с желязна диадема на челото и свободна синя роба.

Манон кимна за поздрав.

- Свикай отряда си в тази зала.

***

Манон не си беше измислила реч.

И докато всички триста вещици от Железни зъби се стичаха в залата, някои напуснали постовете си, тя се почуди дали не е сбъркала. Те от своя страна наблюдаваха и нея, и Тринайсетте с предпазлива ненавист.

Опозорената им Водачка на Крилото. Покварената им наследница.

Когато всички се събраха, Петра, стояща още на сводестия вход, от който се бе появила, каза:

- С тази възможност да говориш пред сестрите ми ти изплащам дълга си, Черноклюна.

Манон преглътна. Езикът й беше сух като пергамент. От гърба на Абраксос виждаше всяко движение в тълпата отпред, изумените погледи и ръцете, стиснали мечове.

- Няма да ви разяснявам коя съм - поде накрая тя. - Вярвам, че вече знаете.

- Крочанска кучка - изплю някой.

Манон надникна към Черноклюните, които я гледаха с каменни лица, а не с омразата на другите вещици. Пред тях беше дошла да говори, заради тях идваше.

- През всичките си дни на земята - каза Манон с леко разтреперан глас - съм живяла в лъжа.

- Не сме длъжни да слушаме тези глупости - провикна се друга вещица.

Астерин изръмжа и останалите замлъкнаха. Макар и изпаднали в немилост, Тринайсетте продължаваха да бъдат все така смъртоносни.

Манон продължи:

- Лъжа за нас, за това какви сме. Както и че сме чудовища, горди със зверствата си. -Тя докосна с пръст парчето червен плат в края на плитката си. - Ала ни направиха чудовища. Направиха ни... - Повтори. - А можем да бъдем толкова повече.

В залата се възцари тишина.

Достатъчно насърчение за Манон.

- Баба ми не просто иска да си върне Пустошта след войната. Възнамерява да властва над нея като Върховна кралица. Единствената ви кралица.

В залата се разнесе шепот. Възмущение от предателството, което Манон извършваше, разкривайки личните планове на Майка Черноклюна.

- Няма да съществуват нито Синьокръвни, нито Жълтоноги. Иска да вземе ' оръжията, които сте създали тук, да използва ездачките на Черноклюните и да ви превърне в наши поданици. А ако не сведете глава пред нея, ще ви избие.

Тя си пое глътка въздух. И още една.

- От петстотин години живеем сред кръвопролития и насилие. И ще е така още петстотин.

- Лъжкиня! - изкрещя някой. - Летим към славно бъдеще!

Астерин разкопча кожения си жакет, разгърна бялата си риза и се надигна върху стремената, за да покаже белязания си, обезобразен корем.

- Не лъже.

НЕЧИСТА

Думата стоеше като жигосана върху кожата й. И щеше да остане завинаги.

- Колко от вас - провикна се Астерин - са белязани по този начин? От майката на сестринството ви? Колко от мъртвородените ви дъщери са били изгорени, преди да ги прегърнете дори?

Тишината, която се спусна този път, бе по-различна от предишната. Тръпнеща -трескава.

Манон надзърна към Тринайсетте и откри сълзи в очите на Гислейн, докато вещицата се взираше в корема на Астерин. Сълзи в очите на всички, които не бяха знаели.

И точно заради тези сълзи, на каквито никога досега не бе ставала свидетел, Манон отново се обърна към тълпата:

- Ще загинете в тази война... или след нея. И никога няма да видите родината ни.

- Какво искаш, Черноклюна? - попита от мястото си под свода Петра.

- Полетете с нас - пророни Манон. - Полетете с нас. Срещу Морат. Срещу онези, които са решени да ви отнемат родните земи, бъдещето. - В залата пак плъзна шепот. Манон продължи: - Съюз между Железни зъби и Крочан. Съюз, който най-сетне да унищожи проклятието ни.

Отново онази тръпнеща тишина. Като мига, преди да се развихри буря.

Астерин се облегна назад в седлото, но не свали ризата върху корема си.

- Вие избирате съдбините на народа ни - рече Манон на всички събрани вещици, на Черноклюните, които можеше да отлетят към войната и да не се върнат. - Но ще ви кажа едно. - Ръцете й трепереха и тя ги сви в юмруци върху бедрата си. - Съществува по-добър свят. Виждала съм го с очите си.

Този път дори Тринайсетте я погледнаха.

- Виждала съм как вещици, човеци и елфи живеят в мир. И това не е слабост, а сила. Виждала съм крале и кралици, които обичат земите и народа си повече от самите себе си. Чиято любов е толкова дълбока, че дори когато всичко е срещу тях, им помага да постигнат невъзможното.

Манон вдигна брадичка.

- Вие сте моят народ. Независимо от заповедите на баба ми, вие сте моят народ и винаги ще си останете. Въпреки това ще тръгна на война срещу вас, ако само така мога да осигуря бъдеще на беззащитните. Твърде дълго избивахме слабите, и то с удоволствие. Време е да станем по-добри от предшественичките ни. - Същия призив бе отправила и към Тринайсетте още преди месеци. - Съществува по-добър свят. -Повтори. - И аз ще се боря за него. - Тя обърна Абраксос към пропастта зад тях. - А вие?

Манон кимна на Петра. Наследницата й кимна в отговор с пламнали очи. Щяха да им позволят да напуснат, както бяха дошли: невредими.

Манон побутна Абраксос и той се устреми към небето, а Тринайсетте ги последваха.

Не дете на войната.

А на мира.

44

- Как да те накълцам днес, Елин?

Топлият дъх на Каирн гъделичкаше ухото й, докато острието на ножа му се плъзгаше надолу по голото й бедро.

Не. Не можеше да е било сън.

Бягството й, Роуан, корабът към Терасен...

Каирн заби върха на кинжала в плътта над коляното й и тя стисна зъби, когато кръвта шурна по кожата й. Когато той завъртя острието, забивайки го по-надълбоко с всяко движение.

Беше го правил толкова много пъти. По цялото й тяло.

Спираше чак когато достигнеше кост. Когато тя запищеше в агония.

Сън. Илюзия. Бягството й от него, от Майев е било само илюзия.

Дали беше проговорила? Дали бе издала къде са скрити ключовете?

Не успя да сдържи вопъла, изтръгнал се от гърдите й.

В следващия миг равен, овладян глас измърка:

- Толкова те обучавах, а погледни се сега.

Не можеше да е истина. Аробин стоеше в другия край на олтара... и това не можеше да е истина. Макар и да изглеждаше съвсем реален - с лъскава червена коса и спретнати дрехи.

Някогашният й господар се усмихна едва доловимо.

- Дори Сам издържа повече.

Каирн отново завъртя острието, разрязвайки мускулите й. Тя изви гръб и ушите й зазвънтяха от собствения й писък. Фенрис изръмжа някъде отдалеч.

- Можеш да се измъкнеш от оковите, ако действително го искаш - рече със смръщена гримаса Аробин. - Ако се постараеш.

Не, не можеше и всичко се оказваше сън, лъжа...

- Нарочно позволяваш да те държат в плен. Защото, освободиш ли се... - Аробин се изкикоти. - Е, тогава ще трябва да жертваш живота си, подобно на агне на заколение.

Тя продължаваше да се гърчи от нетърпимата болка в крака си, без да чува подигравките на Каирн. Чуваше единствено Краля на асасините, когото само тя виждаше до олтара.

- Някъде в себе си се надяваш да те държат тук достатъчно дълго, че младият крал на Адарлан да плати цената вместо теб. Ала в себе си знаеш, че се криеш тук и чакаш той да разчисти пътя. - Аробин се облегна на олтара и започна да чисти ноктите си с кинжала. - Дълбоко в себе си знаеш колко несправедливо е, че боговете избраха точно теб, че Елена избра теб, а не него. Даде ти време да поживееш, да, но все пак реши ти да платиш цената. Нейната цена. И на боговете.

Той погали лицето й с дългопръстата си ръка.

- Виждаш ли какво се мъчех да ти спестя толкова години? Какво можеше да избегнеш, ако беше останала Селена, ако беше останала с мен? - Аробин се подсмихна. -Виждаш ли, Елин?

Не можеше да му отговори. Нямаше глас.

Каирн достигна кост и...

***

Елин се надигна рязко и вкопчи ръце в бедрото си.

Не й тежаха окови. Не я задушаваше маска.

Нямаше кинжал, забит в тялото й.

Тя вдиша мириса на плесенясали чаршафи. Сънлива птича песен заменяше писъците й. Елин потри лицето си.

Принцът, заспал до нея, вече я галеше успокоително по гърба.

Отвъд малкото прозорче на порутената странноприемница някъде до границата между Фенхароу и Адарлан се стелеха плътни воали мъгла.

Било е кошмар. Просто кошмар.

Тя се извъртя и стъпи на протрития килим върху неравния дървен под.

- Има още час до съмване - каза Роуан.

Въпреки това Елин взе ризата си.

- Ще ида да загрея.

Да побяга, както не бе имала възможност седмици наред.

Той се поизправи. Не му убягваше нищо.

- Тренировките могат да почакат, Елин.

Упражняваха се от седмици, старателно и уморително като едно време в Мъглив рид.

Тя си нахлузи панталона и закопча портупея си.

- Не, не могат.

***

Елин отскочи встрани и острието на Роуан мина покрай главата й, отсичайки мъничко коса от крайчеца на плитката й.

Тя примигна задъхано и едва вдигна Голдрин навреме, за да парира следващия му удар. Сблъсъкът на метал отекна през парещите пресни мазоли по дланите й.

Нови мазоли - за новото й тяло. След три седмици плаване едва бяха започнали да се образуват пак. Всеки ден тренираше часове наред с меча, стрелба с лък, ръкопашен бой, а ръцете й още бяха меки.

Елин изпъшка и приклекна ниско, готова да отскочи. Огнена болка проряза бедрата й.

Роуан обаче спря в прашния вътрешен двор на странноприемницата, отпускайки ръце с брадвата и меча от двете страни на тялото си. Сред начеващата светлина на зората мястото можеше да се нарече дори красиво. Морският бриз откъм близкия бряг шумолеше през малкото оцелели листа по прегърбеното ябълково дръвче в средата на двора.

На север се образуваше буря, която миналата вечер ги принуди да акостират - и след седмици по море никой не възрази да прекарат няколко часа на суша. Да научат какво се е случвало в тяхно отсъствие.

Отговорът: война.

Навсякъде бушуваше война. Но къде точно имаше сражения, възрастният собственик на странноприемницата не можа да им отговори. На пристанището вече не спирали лодки - а големите военни кораби само минавали покрай него. Не знаеше дали били вражески, или приятелски. Всъщност май не знаеше нищо. Включително как се готви. И как се чисти.

До ден-два трябваше да се върнат на кораба, за да стигнат възможно най-бързо в Терасен. Капитанът им беше обяснил, че на север се вихрели твърде много бури и било рисковано да минават директно оттам. По това време на годината било по-безопасно да плават нагоре по крайбрежието на континента. Точно това решение ги беше довело дотук: някъде по границата между Фенхароу и Адарлан. До Рифтхолд им оставаха броени дни.

Когато Роуан дълго време не продължи с тренировката, Елин се намръщи.

- Какво!

Тонът й не бе въпросителен, а по-скоро настоятелен.

Погледът му не трепна. Така я гледаше и когато се бе завърнала от тичането през мъгливите полета отвъд странноприемницата, заварвайки го да я чака облегнат на ябълковото дръвче.

- Достатъчно за днес.

- Току-що започнахме.

Тя вдигна меча си.

Роуан не вдигна своя.

- Почти не си спала през нощта.

Елин се напрегна.

- Кошмари. - Меко казано. Тя вирна брадичка и се ухили. - Дали пък не поизморих теб?

Въпреки мазолите поне беше съумяла да качи няколко килограма. Измършавелите й ръце започваха да се оформят с мускули, изпосталелите й бедра отново се извайваха и укрепваха.

Роуан не отвърна на усмивката й.

- Да закусим.

- След обилната вечеря снощи хич не ми се яде.

В следващата секунда, без всякакво предупреждение, Елин се хвърли в атака. Замахна отвисоко с Голдрин и ръгна ниско с кинжала си.

Роуан лесно я парира. Оръжията им се сблъскаха, разделиха се и пак се сблъскаха.

Кучешките му зъби просветнаха.

- Трябва да се храниш.

- Трябва да тренирам.

Не можеше да спре - да потисне тази потребност да върши нещо. Да се движи.

Колкото и пъти да замахваше с меча, продължаваше да усеща оковите. А спреше ли да си почине, чувстваше магията си. Стаена в очакване.

Сякаш открехваше око с прозявка.

Тя сключи челюсти и нападна наново.

Роуан парираше всеки от ударите й. Очевидно започваше да става непохватна. И той нарочно й позволяваше да продължи, вместо да се възползва от безкрайните възможности да я надвие.

Елин обаче не биваше да спира. Навсякъде около тях вилнееше война. Умираха хора. А нея я бяха заключили в онази проклета кутия, разчленявали я бяха отново и отново, безпомощно окована...

Роуан атакува толкова светкавично, че тя не смогна да проследи движението му. Но я обрече не друго, а кракът, който й подложи, запращайки я на земята.

Коленете й изреваха от болка, охлузени дори през панталона, а кинжалът изхвърча от ръката й.

- Аз печеля - рече задъхано Роуан. - Да ядем!

Елин го стрелна гневно.

- Още един рунд.

Той прибра меча в ножницата си.

- След закуска.

Тя изръмжа. Той й изръмжа в отговор.

- Не ставай глупава - предупреди я. - Ще загубиш новооформените си мускули, ако не осигуриш храна на тялото си. Така че... ела да ядем. А ако след това още ти се тренира, ще тренираме. - Роуан й подаде татуираната си ръка. - Макар че вероятно ще повърнеш.

Или от физическото натоварване, или от подозрителните готварски умения на собственика на странноприемницата.

Но Елин на свой ред поде:

- Умират хора. В Терасен. В... навсякъде. Умират хора, Роуан.

- Закуската няма да промени нищо. - Устните й се извиха в ядна гримаса, но той я прекъсна: - Знам, че умират хора. Ще им помогнем. Само че на теб ще ти трябват сили, в противен случай няма да успееш.

Истина. Вреченият й й казваше истината. И все пак ги виждаше, чуваше ги. Умиращите, уплашени хора.

Чиито писъци толкова често звучаха като нейните собствени.

Роуан размърда подканващо пръсти. Тръгваме ли?

Елин се намръщи, но пое ръката му и не се възпротиви, когато я издърпа на крака. Толкова си досаден.

Той преметна ръка през раменете й. Това е най-любезната обида, с която някога си ме удостоявала.

***

Елида се мъчеше да не прави физиономии пред сивкавата овесена каша, изпускаща пара пред нея. Най-вече защото стопанинът на странноприемницата ги наблюдаваше от сенките зад тезгяха в пивницата. Седнала на една от миниатюрните обли маси в занемареното помещение, Елида срещна погледа на Гавриел, който също побутваше с лъжица кашата си.

Накрая я вдигна към устата си. Бавно.

Елида изцъкли очи. Изцъкли ги още повече, когато елфът отвори уста и пъхна лъжицата вътре.

И преглътна шумно. Едва прикривайки неприятната си тръпка.

Елида сдържа някак усмивката си заради злощастното изражение в очите на Пумата. Елин и Роуан тъкмо приключваха същата битка, когато тя прекрачи прага на пивницата преди няколко минути. Кралицата й пожела успех, преди да се върне на двора.

Елида не я беше зървала да се заседява на дадено място за повече, отколкото траеше едно хранене. Или най-много през часовете, в които ги обучаваше на Знаците на Уирда по настояване на Роуан.

Все пак те я бяха измъкнали от оковите, обяснил бе принцът. И щом илкените бяха неподатливи на собствената им магия, древните символи навярно щяха да са им от полза. Както във физическите, така и при магическите битки.

Толкова причудливи, сложни символи. Елида не можеше да чете на собствения си език, от цяла вечност не бе опитвала. И едва ли скоро щеше да й се отдаде възможност. Но ако с научаването на тези знаци, можеше да помогне на спътниците си... щеше да опита. Вече знаеше няколко от тях.

Гавриел се престраши с още една лъжица каша и се поусмихна сковано на собственика на странноприемницата. Мъжът изглеждаше толкова облекчен, че Елида взе собствената си лъжица и преглътна малко каша. Беше блудкава и с лек кисел привкус - сол ли й беше сложил вместо захар? Но поне беше гореща.

Гавриел отново надникна към нея и Елида пак стърпя смеха си.

Първо усети, че Лоркан влиза в пивницата, и чак тогава го видя. Стопанинът на странноприемницата мълниеносно си намери друга работа. Миналата вечер не се изненада да зърне петима елфи в странноприемницата си, така че изчезването му всеки път, . когато Лоркан се появеше, определено се дължеше на умело отработената му кръвнишка физиономия.

Забелязвайки Елида и Гавриел, Лоркан просто напусна помещението.

През последните седмици двамата почти не си говореха. Елида дори не знаеше какво да му каже.

Вече беше член на двора. Нейния двор. Завинаги.

Отношенията им с Елин също не се бяха стоплили. Всъщност само Роуан и Гавриел говореха с него. Фенрис, независимо от обещанието си към кралицата да не се кара с него, го игнорираше през повечето време. А Елида... Толкова усърдно странеше от него, че той не си правеше труда да я заговаря.

И за добро. Макар че тя самата понякога отваряше уста да му каже нещо. Наблюдаваше го как слуша уроците на Елин за Знаците на Уирда. Или как тренира с кралицата в редките моменти, когато двамата не се караха.

Бяха си върнали Елин. И тя се възстановяваше бързо.

Елида не усети вкуса на следващата лъжица каша. Гавриел, за щастие, не отрони нищо.

Анийт също не говореше. Не й предлагаше съвети.

Но май и това беше за добро. Щеше да се вслуша в собствената си интуиция. Радваше се и че Лоркан стоеше настрана.

Елида изяде безмълвно остатъка от кашата си.

***

Роуан се оказа прав: за малко да повърне след закуска. Едва пет минути след началото на тренировката й се наложи да спре, защото отвратителната каша се надигна чак до гърлото й.

Като сложи ръка на устата си, Роуан се засмя. После се преобрази в ястреб и отлетя към близкия бряг и кораба им, за да поговори с капитана.

Тя развъртя скованите си рамене и го изпрати с поглед. Прав беше, разбира се. Трябваше й почивка.

Дори другите да знаеха какво я тласкаше към ръба на силите й, не казваха и дума по въпроса.

Елин прибра Голдрин в ножницата му и въздъхна. Някъде надълбоко в нея магията й възнегодува.

Тя сви пръсти в юмруци.

Студеното, бледно лице на Майев проблесна пред очите й. Магията й утихна.

Елин въздъхна отново, разтръска ръцете си, за да спрат да треперят, и тръгна към отворената външна порта на странноприемницата. Пред нея се точеше дълъг, прашен път, заобиколен от голи поля. Грозна, забравена земя. Като излезе да потича призори, не видя почти нищо друго, освен мъгла и няколко врабчета, подскачащи сред изсушените от зимния студ треви.

Фенрис седеше в облика си на вълк край най-близкото поле, вперил взор в голата шир. На същото място, където го бе намерила и рано сутринта.

Позволи му да чуе стъпките й и ушите му потрепнаха. Докато го доближаваше, той се преобрази и се облегна на полуизгнилата ограда около полето.

- Кого ядоса, за да получиш нощното дежурство? - попита Елин, бършейки потта от челото си.

Той изсумтя и прокара ръка през косата си.

- Ще повярваш ли, ако ти кажа, че сам си го избрах?

Елин вирна вежда. Той сви рамене и пак обърна очи към полето, чийто далечен край още бе забулен в мъгли.

- В последно време не мога да спя. - Изгледа я косо. - И едва ли съм единствен.

Тя зачопли пресния мазол на дясната си ръка и изсъска през зъби от болка:

- Може да учредим тайно общество на неспящите.

- Стига Лоркан да не членува, брой ме.

Елин се засмя.

- Помирете се най-накрая.

Лицето му стана каменно.

- Обещах да го направя.

- Но още не си.

- Ще се помиря с него, когато ти спреш да тичаш до изнемога по първи петли.

- Не тичам до изнемога. Роуан ме следи.

- Само заради него още не си закуцукала.

Истина. Елин сви болезнените си ръце в юмруци и ги пъхна в джобовете си. Фенрис не каза нищо, не я попита защо не стопля пръстите си. И въздуха около тях.

Просто се обърна към нея и мигна три пъти. Добре ли си?

Писък на чайка прониза сивия свят наоколо. Елин мигна два пъти. Не.

Толкова беше готова да си признае. Мигна още три пъти. Ти добре ли си?

И той мигна два пъти.

Не, не бяха добре. И едва ли някога щяха да бъдат. Дори спътниците им да знаеха, да прозираха отвъд нахаканото поведение и сприхавия тон, не казваха нищо.

Никой от тях не коментира факта, че Фенрис нито веднъж не използва магията си да прескача от място на място. Не че имаше къде да отиде насред океана. Но той не я използваше дори когато тренираха с мечовете.

Може би бе загинала с Конал. Може би беше обща дарба и нямаше смелост да я докосне сега.

Тя самата не дръзваше да надникне в себе си, в бушуващото там море. Не можеше.

Двамата с Фенрис погледаха заедно как слънцето се издига в небето, прогонвайки мъглите.

След проточила се дълго минута Елин попита:

- Когато положи клетвата пред Майев, какъв вкус имаше кръвта й?

Той сбърчи златисти вежди.

- На кръв. И сила. Защо?

Тя поклати глава. Поредният сън. Или халюцинация.

- Преследва ни с армията си и просто... опитвам да я разбера.

- Искаш да я убиеш.

Овесената каша в стомаха й се преобърна, но Елин сви рамене. Макар и да вкуси пепел върху езика си.

- Може би предпочиташ ти да го сториш?

- Не знам дали ще оцелея - процеди през зъби той. - Пък и ти го заслужаваш повече от мен.

- Бих казала, че го заслужаваме еднакво.

Тъмните му очи обходиха лицето й.

- Конал беше по-добър от... от светлината, в която го видя онзи път. От онова, което беше станал накрая.

Тя пое ръката му в своята.

- Знам.

Вече и последните мъгли се изпаряваха. Фенрис попита тихо:

- Искаш ли да ти разкажа?

Не говореше за брат си.

Тя поклати глава.

- Знам достатъчно. - Пак сведе очи към премръзналите си, разранени ръце. - Знам достатъчно. - Повтори Елин.

Фенрис се напрегна внезапно и стрелна ръка към меча на хълбока си. Не заради думите й, а...

Роуан се спусна стремглаво от небето.

Преобрази се на няколко метра от земята, кацна с хищническа ловкост и пробяга няколко крачки до тях.

Голдрин излезе от ножницата си със стоманена песен.

- Какво има?

Вреченият й само посочи в небето.

Към онова, което летеше там.

45

Отново отекна сблъсък на камък в камък, кулата се разлюля и Ирен опря ръка в поддаващата стена на крепостта Уестфол. Надолу по коридора хората крещяха панически. Някои заридаха, други скочиха върху близките си, за да ги предпазят с телата си от падащите отломки.

Зората едва бе пукнала, а битката вече се вихреше с пълна мощ.

Ирен се притисна към камъка с блъскащо сърце и заброи глътките въздух, докато треперенето й стихнеше. При предишното нападение бяха шест.

Този път, за радост, й трябваха само три.

Пет дни. Пет дни на безкраен кошмар, от който единствено най-тъмните часове на нощта им носеха отмора.

Виждаше Каол само колкото за кратка целувка и прегръдка. Първия път се появи с рана на слепоочието и тя я излекува. Следващия се бе опрял тромаво на бастуна си, целият покрит с мръсотия и кръв - по-голямата част от която чужда.

От черната коремът й се преобръщаше. Валгска. На бойното поле имаше Валги. Обсебили човешки тела. Прекомерно много, за да ги освободи. Не. С това щеше да се заеме след битката. Ако оцелееха.

Прекалено скоро. Ранените и умиращите започнаха да прииждат прекалено скоро. Еретия бе превърнала тържествената зала в болнично отделение и именно там Ирен прекарваше по-съществената половина от времето си. Натам вървеше и сега след онези няколко часа безпаметен сън.

Кулата спря да се люлее и Ирен обяви на всеослушание:

- Руките удържат фронта. Морат ни обстрелва с катапулти, защото не успява да проникне през крепостните стени.

Вярно само отчасти, но семействата, залегнали в коридора върху шалтетата за спане и малкото си притежания, като че ли се поуспокоиха.

Руките действително бяха обезвредили доста от катапултите на Морат, но оставаха още няколко - достатъчно да срутят крепостта и града. И макар още да бележеха отпор на фронта, нямаше да е за дълго.

Ирен не искаше да знае колко от птиците са загинали в боя. Броят на ранените ездачи в тържествената зала обаче й подсказваше, че са много. Еретия се бе разпоредила да водят ранените руки в един от вътрешните дворове, назначавайки им пет лечителки, които да се грижат за тях, и пространството беше толкова препълнено, че едва се минаваше през него.

Ирен продължи със забързани стъпки напред, заобикаляйки внимателно отломките, пръснати по стълбището на кулата. Предния ден така се беше подхлъзнала на някакво парче дърво, че едва не си беше прекършила врата.

Стоновете на ранените достигнаха до нея много преди да влезе в тържествената зала. През отворените й врати се мяркаха редици от войници на хаганата и Аниел. Лечителките не разполагаха с легла за всички, ето защо мнозина лежаха по постелките на пода. А онези, за които и те не бяха достигнали, се задоволяваха с пелерини и одеяла, струпани върху студения камък.

Нищо не стигаше - нито провизиите, нито лечителките. Трябваше да доведат повече от останалата част от армията си.

Ирен нави ръкави и тръгна към умивалника до вратите. Няколко от децата, чиито семейства бяха открили подслон в крепостта, изхвърляха легените с мръсна вода и ги пълнеха с топла и чиста на всеки няколко минути.

На Ирен не й харесваше да допуска децата в близост до толкова кръв и болка, но просто нямаше кой друг да върши и тази работа. И то с такова желание за помощ.

Господарят на Аниел може и да беше ужасен кучи син, но поданиците му бяха смели, благородни хора. И бяха оставили у съпруга й далеч по-дълбока следа от противния му баща.

Ирен изтърка хубаво ръцете си, независимо че ги беше измила, преди да слезе, и ги изтръска от водата. Не биваше да пилеят в бърсане оскъдните си парчета плат.

Магията й почти не се беше възстановила въпреки часовете сън. Знаеше, че ако погледне към крепостната стена, ще зърне Каол да се крепи на бастуна си или дори да яхва бойния кон, който бяха оборудвали със специалната му шина. При последната им среща предния следобед вече куцаше сериозно.

Ала не се оплака - не я помоли да пести силата си. Щеше да се бие, без значение дали беше на крака, с бастун, в количката или на кон.

Еретия я пресрещна по средата на залата с лъснала от пот тъмна кожа.

- Водят една ездачка. Гърлото й е раздрано от нокти на звяр, но още диша.

Ирен сдържа тръпката си на ужас.

- Имало ли е отрова по ноктите?

Множество от валгските изчадия имаха отровни нокти.

- Рукинът, който дойде да ни предупреди, че я изпращат, не знаеше.

Ирен извади комплекта си с инструменти от кожената чанта на хълбока си и огледа залата за удобно място, където да разположи ездачката. Беше препълнено, но намери някакво кътче до умивалниците, където току-що си бе измила ръцете.

- Ще ги посрещна на вратата.

И тя понечи да тръгне към входа.

Еретия обаче я хвана за ръката и тънките й пръсти се впиха леко в плътта й.

- Почина ли си достатъчно?

- А ти? - отвърна на свой ред Ирен.

Оставила я беше тук, когато преди няколко часа се насочи към леглото, и явно Еретия или бе пристигнала доста преди нея сутринта, или изобщо не си беше тръгвала.

Еретия присви кафявите си очи.

- Не аз трябва да внимавам колко се натоварвам.

Ирен си даваше сметка, че не говори за Каол и връзката между телата им.

- Знам си границите - увери я сковано тя.

Еретия изгледа многозначително още плоския й корем.

- Мнозина изобщо не биха рискували.

Ирен спря.

- Заплаха ли има?

- Не, но бременността, особено ранната, е изтощителна. И то без ужаса на войната и източването на магията ти докрай всеки божи ден.

Ирен позволи на думите да попият в съзнанието й.

- Откога знаеш?

- От няколко седмици. Усетих с магията си.

Ирен преглътна.

- Още не съм казала на Каол.

- Според мен няма по-подходящ момент от този - посъветва я лечителката, махвайки към треперещата крепост около тях.

Ирен го проумяваше. От известно време търсеше начин да му каже. Но да му стовари подобно бреме, такава тревога за нейната безопасност и тази на живота, растящ в нея... Не искаше да. го разсейва. Да умножава страха, с който несъмнено се бореше, защото тя беше тук, с него.

А и осъзнаеше ли Каол, че ако той загинеше в бой, нямаше да сложи край само на нейния живот... Затова не можеше да му каже. Още не.

Сигурно това я правеше егоистична глупачка, но просто не можеше. Макар че в секундата, в която достигна до това в банята на кораба, след като цикълът й вече закъсняваше дни наред, заплака от щастие. А после я връхлетя и мисълта какво значеше да носи дете в утробата си по време на война; как същата тази война можеше и още да вилнее или поне да е в сетните си страховити дни, когато рожбата й се появеше на бял свят.

В онзи миг Ирен реши да стори всичко по силите си детето й да не се ражда в свят на мрак и зло.

- Ще му кажа, когато сметна за добре - заяви накрая с леко рязък тон.

Откъм отворените врати се чуха викове:

- Направете път! Направете път за ранената!

Еретия се смръщи, но хукна заедно с Ирен да посрещне жителите на града, натоварени с окървавена носилка и почти мъртвата ездачка на нея.

***

Конят под Каол пристъпи от крак на крак, но не понечи да избяга от мястото им зад по-долния назъбен парапет на крепостната стена. Не беше расов като Фараша, но все пак достатъчно стабилен. Сърцатото животно не се бунтуваше срещу оборудваното му с шина седло, а на Каол друго не му и трябваше.

Знаеше, че слезеше ли от коня, нямаше да може да ходи. Напрежението в гръбнака му подсказваше колко усилено се труди Ирен, въпреки че слънцето едва изгряваше. Но той се биеше също толкова успешно и на конски гръб - и така можеше да предвожда войниците.

Армията на Ераван, ширнала се твърде надалеч, за да преброи войниците, се спусна към стените на града за поредния ден на безпощадна атака.

Руките излетяха в небето, избягвайки вражеските стрели и копия, и започнаха да грабят войници от земята, да ги разкъсват на парчета. Яхналите ги рукини сипеха яростно стрели със стратегически прелети, организирани от Сартак и Несрин.

Но след петдневните сражения дори могъщите руки вече летяха по-мудно.

А обсадните кули на Морат, които в началото лесно превръщаха в отломки от метал и дърво, сега се движеха невъзпрепятствани към крепостната стена.

- Приготви войниците за битка! - нареди Каол на свъсения капитан, застанал наблизо.

Капитанът предаде командата надолу по редиците, събрани от Каол преди съмване.

През изминалите два дни няколко отряда моратски войници съумяха да хвърлят куки до върха на крепостните стени, издигайки обсадни стълби с множество вражески войници по тях. Каол мълниеносно ги свали и макар воините на Аниел да не знаеха какво да правят с обсебените от демони мъже, които им налетяха, се подчиняваха на освирепелите му заповеди. Скоро пресушиха потока от врагове през стените, прерязвайки въжетата, крепящи стълбите.

Но приближаващите кули... тях нямаше да отблъснат така лесно. Нито пък войниците, които щяха да се излеят по металните мостове между кулите и стената.

Зад него, няколко етажа по-нависоко, баща му несъмнено наблюдаваше. И вече бе подал сигнала с фенерите, който Сартак им беше казал да използват, когато руките трябваше да се върнат, за да повалят обсадните кули.

Руките обаче се бяха устремили към задните редици на моратската армия, откъдето командирите се разпореждаха с валгските пълчища. Ход, предложен от Несрин миналата вечер: да прекратят атаките над безкрайните предни редици и вместо това да елиминират пълководците. Да всеят хаос и смут.

Първата обсадна кула приближаваше с металическо скърцане. Теглеха я уивърни с отрязани криле и оковани с вериги тела. Зад нея вече се редяха войници в две колони, готови да щурмуват крепостта.

Днешният удар щеше да е силен.

Конят под Каол отново пристъпи от крак на крак и той го потупа по покрития от броня врат. Звънът на металната му ръкавица потъна в шумотевицата наоколо.

- Търпение, приятелю.

Надалеч, отвъд обсега на стрелците, катапултът зареждаше. Едва преди трийсетина минути изстреляха голям камък и Каол се скри под някаква арка, молейки се кулата, която бяха ударили, да не рухне.

И Ирен да не е наблизо.

Почти не я виждаше през последните дни на кръвопролития и умора. Не му се отдаваше възможност да й каже какво знае. Какво чувства в сърцето си. Задоволи се единствено с дълбока, пък било то и кратка целувка, а сетне хукна към онази част на зъбците, където се нуждаеха от него.

Каол извади меча си и наскоро излъсканият метал простена, излизайки от ножницата. Пръстите на другата му ръка стиснаха дръжките на щита. Щит на рукин, лек и предвиден за бързи сражения. Шината, която го придържаше върху седлото, беше стабилна, закопчалките й - сигурни.

Войниците по парапета нервничеха пред приближаващата се обсадна кула. Пред потресаващата гледка.

- Някога са били хора - провикна се Каол и гласът му се извиси над пукотевицата от битката отвъд крепостните стени. - И още умират като хора.

Няколко меча спряха да треперят.

- Вие сте народът на Аниел! - продължи той, разпервайки щита си и насочвайки меча си към врага. - Да им покажем какво значи това!

Обсадната кула се блъсна в крепостта и металният мост от най-горното й ниво се стовари върху каменния зъбец под него.

Каол свика онази своя студена, пресметлива съсредоточеност.

Съпругата му се намираше в крепостта зад него. Бременна с детето им.

Нямаше да я предаде.

***

Една от обсадните кули достигна крепостната стена и в древния замък вече се спускаха войник след войник.

Независимо от разстоянието, Несрин виждаше хаоса по парапетите. Каол въртеше меча си насред него, яхнал сивия си кон.

Прелитайки над армията с порой от стрели и копия, Несрин предприе вираж наляво и руките зад нея я последваха.

В отсрещния край на бойното поле Борте и Йеран, повели втори отряд рукини, свърнаха надясно и двете групи се превърнаха в огледален образ, устремявайки се една към друга, преди да се върнат, за да пометат задните редици на врага.

В същия момент Сартак, предвождащ трети отряд, нападна от противоположната посока.

Повалили бяха двама командири, но оставаха още трима. Не принцове, слава на тукашните богове и трийсет и шестте от хаганата!... ала все пак Валги. Черна кръв покриваше бронираните пера на Салки и на всички други руки в небето.

Миналата вечер Несрин часове наред бе чистила Салки. Всички рукини го правеха, иначе рискуваха засъхналата кръв по перата на птиците да попречи на полета им.

Несрин зареди стрела в лъка си и си избра мишена. Отново.

Последния път валгският командир й се беше изплъзнал. Сега обаче нямаше да успее.

Салки се спусна ниско, поемайки стрела след стрела по металния нагръдник на бронята си, по непробиваемите си пера и кожа. Несрин едва не повърна, когато една стрела го прониза преди дни. Преди цяла вечност. Часове наред ги събираше от тялото му - щръкнали като тръни по бодливо растение.

През това време Сартак обикаляше лагерните огньове, утешавайки онези, чиито руки не бяха оцелели. И руките, чиито ездачи бяха загинали. Вече бяха напълнили цял фургон с копията им сулД - в готовност да ги откарат у дома, където да ги забият по голите склонове на Арундин.

Когато Салки се спусна достатъчно към земята, че да свали няколко Валги от конете им и да ги разкъса с нокти, Несрин стреля по командира.

Не видя дали го улучи.

Защото вой на рог прониза глъчката.

Рукините нададоха викове, загледани на изток. Към морето. Където дарганската кавалерия и взвод пехотинци препускаха в атака към незащитения източен фланг на моратската армия. Хасар, възседнала коня си муники, предвождаше хаганската войска.

***

Две армии се сблъскаха на полето пред древния град, едната тъмна, другата -златиста.

Жестокото, кърваво сражение продължи тягостни часове в сивкавия ден.

Но войската на Морат не отстъпваше. Въпреки че Несрин и рукините, командвани от Сартак и Хасар, обединиха сили с новите отряди, Валгите продължаваха да се бият.

Ордите на Морат още разделяха хаганската армия от обсадения град като мрачен океан.

И щом се спусна нощ, прекалено непрогледна дори за Валгите, войската на хагана се оттегли, за да се подготви за сражението призори.

Несрин отлетя към опазената крепостна стена, за да вземе Ирен и Каол, окървавени и капнали от умора - и те трябваше да присъстват на военното съвещание между децата на хагана. Навсякъде из лагера отекваха стоновете и агонизиращите крясъци на войниците, а лечителките, командвани от Хафиза, им се притечаха на помощ, преди да настъпи новото сражение.

Но като стигнаха шатрата на принцеса Хасар, като се събраха около картата на Аниел, смогнаха да обсъдят положението в рамките едва на броени минути, преди да ги прекъснат.

Човекът, когото Каол най-малко очакваше да зърне, се появи на входа на шатрата.

46

Перант изникна на хоризонта - град от тъмен камък, сгушен между кобалтовосиньо езеро и малка планинска верига, носеща името му.

Замъкът беше построен по протежението на гигантска планина, в чието подножие се намираше градът, а тънките му кули се извисяваха толкова, че можеха да си съперничат с тези в Оринт. Масивната стена около града, срутена от армията на Адарлан, си стоеше невъзстановена и сградите до нея вече преливаха към полетата отвъд замръзналата река Ланис, течаща между езерото и далечното море.

Именно тази равнина Едион възнамеряваше да използват за бойно поле.

Ледът издържа, докато прекосяваха реката и подреждаха наново намалелите си редици.

Лордовете от рода на Белия трън и воините им бяха изцедили магията си почти докрай. Но бяха съумели да отблъснат Морат на ден път зад тях с помощта на щитовете си.

Ден, който армията използва за почивка, за сечене на дървета и цепене на дъски от изоставените обори и чифлици наоколо, за да разгаря огньовете си. Едион изпрати Нокс Оуен в Перант, родния град на крадеца, за да разпита по улиците дали има мъже и жени, готови да попълнят поразредената им войска.

Нямаше много. Нокс се върна с няколкостотин още по-неопитни воини. И нито един с магически способности.

Но поне имаха оръжия, макар че повечето бяха стари и ръждясали. Стрелите им обаче бяха нови. Върнън Локан се беше погрижил народът му да бъде невъоръжен, за да не въстане, научеше ли, че истинската наследница на Перант живееше в плен в най-високата кула на замъка.

Ала явно търпението на хората все пак се бе изчерпало.

И поне разполагаха с предостатъчно одеяла и храна. На всеки час прииждаха фургони с провизии и лечители - без магическа дарба, които да се заемат с ранените. Войниците с твърде тежки контузии, за да останат в боя, се връщаха с фургоните в града, понякога струпани един върху друг.

Топлото одеяло и горещата храна обаче нямаше да увеличат числеността им. Нито да отблъснат Морат.

Ето защо Едион се зае да планира следващия си ход заедно с командирите от Гибелния легион. Трябваше да използват всичките си ресурси. Всеки сантиметър терен, всяко оръжие, всеки войник.

Никъде не виждаше Лизандра. Елин също не се появяваше.

Кралицата ги бе изоставила, шепнеха войниците.

Едион потушаваше подобни слухове. Озъбваше се, че кралицата изпълняваше своя собствена спасителна мисия, а ако искаше Ераван да знае за нея, щеше да им я сподели, щом толкова им се клюкарстваше.

И донякъде смогваше да потисне негодуванието.

Елин не ги защитаваше с огъня си, позволяваше на врага да ги изколва наред.

Една част от него бе съгласна с войниците. Питаше се дали нямаше да е по-разумно да спрат издирването на последния ключ, да използват двата, които притежаваха, за да изтребят вражеските армии с тях, вместо да унищожават най-силното си оръжие, изковавайки Ключалката.

Дявол да го вземе, сигурно щеше да заридае от радост, ако Дориан Хавилиард се появеше с огромната си мощ. Беше го видял да сваля илкени от небето, да прекършва вратовете им, и то без дори да ги докосне. Готов беше да коленичи пред него, ако това щеше да ги спаси.

Армията на Морат ги достигна по пладне, прииждайки на хоризонта. Като буря, пъплеща по полето.

Едион посъветва жителите на Перант да се покрият в Оуквалд. Не беше разумно да се заключват в замъка, тъй като нямаше достатъчно провизии, за да издържат там обсадата. Хрумнало му беше да го използва за битката, но замръзналата река се явяваше най-голямото им преимущество над врага. Позволяха ли да ги притиснат в някой ъгъл, ги чакаше бавна смърт.

Отникъде не можеха да се надяват на помощ. От Ролф липсваше всякаква вест, войската на Галан изнемогваше и корабите му бяха разпръснати по цялото крайбрежие, а от подкреплението на Ансел от Брайърклиф нямаше и следа.

Едион не допусна тази мисъл по лицето си, докато яздеше жребеца си по протежение на предните редици, оглеждайки войниците.

Острият мирис на страха им витаеше мъгляво из мразовития въздух, ужасът им бе бездънна яма, зейнала в очите им, докато го наблюдаваха отчаяно.

Воините от Гибелния легион започнаха да блъскат с мечове по щитовете си в несекващ ритъм, надвиващ този на треперещата под моратската сган земя.

Едион не се и озърташе за хамелеонката из войската си. Ниско над вражеското множество кръжаха илкени. Несъмнено си беше набелязала първо тях.

Той спря коня по средата на фронтовата линия. Заледената река Ланис беше почти затрупана под снощния сняг. Но моратската армия знаеше за нея. Валгските принцове вероятно бяха проучили старателно терена. И него самия, както и методите и способностите му. Едион съзнаваше, че рано или късно ще се изправи лице в лице с някого от тях, ако не и с всичките. И краят нямаше да е благополучен.

Но го интересуваше само да тръгнат през реката. Ендимион и Селен, единствените елфи, в чиито вени бе останала поне мъничко магия, чакаха сигнал зад първата редица на Гибелния легион.

Погледите на войниците му бяха като призрачен допир между плещите му, по тила под шлема му. Не си беше подготвил насърчителна реч.

А и с една реч нямаше да ги опази от смъртта.

Затова просто извади Меча на Оринт, вдигна щита си и се присъедини към ритмичния тропот на Гибелния легион.

Целият му бунт, цялата ярост в сърцето му намери отдушник в сблъсъка между древното острие и очукания заоблен метал.

Щитът на Рое.

Едион никога не го беше казвал на Елин. Искаше чак като се върнат в Оринт да й разкрие, че щитът, който носеше, който толкова години не бе загубил, беше принадлежал на баща й. И на мнозина други воини преди него.

Нямаше име. Дори Рое не знаеше възрастта му. А когато Едион го измъкна от стаята му - единствената вещ, която спаси, след като го достигна вестта, че семейството му е било изклано, - тогава позволи на всички останали да забравят за него.

Дори Дароу не го позна. Износен от войни и простичък на вид, щитът стоеше неизменно до Едион, за да му напомня за всичко изгубено. За всичко, което щеше да брани до сетен дъх.

Войниците от съюзническите им армии също подхванаха бойния ритъм. А моратската достигаше реката. Двамата валгски принцове на коне излаяха някаква заповед и първите пехотинци тръгнаха по леда. Илкените продължаваха да кръжат в центъра на войската. За да атакуват, когато противникът се изтощеше достатъчно.

Рен Алсбрук и оцелелите им стрелци се прикриваха зад редиците и обстрелваха оттам крилатите изчадия.

Едион и армията му не спираха да блъскат мечове в щитовете си.

А моратската паплач плъзваше все по навътре по замръзналата река.

Едион поддържаше ритъма, но враговете не подозираха каква е основната му цел.

Да прикрие пропукването на леда дълбоко под краката им.

Вече почти прекосяваха реката.

Енда и Селен нямаха нужда от заповед. Вятърът им помете леда, после се блъсна мощно в него между пукнатините, които бяха направили до момента. И го разцепи. Пръсна го на парчета.

В първия миг Морат напредваше към тях.

В следващия войниците потънаха сред разплискана вода и панически крясъци. Илкените се спуснаха да вадят тела, теглени надолу от тежките брони.

Но Рен Алсбрюк това и чакаше - изрева някаква заповед на стрелците си и те заобсипваха чудовищата със стрели. Онези, които улучваха в крилата, се строполяваха върху леда и потъваха в студените дълбини. Някои дори биваха повличани от давещите се наоколо войници.

И двамата валгски принцове вдигнаха ръка, сякаш споделяха едно съзнание. Армията на брега спря. И заглеДа оттам как събратята им се давят. Как Ендимион и Селен разцепват леда наново и наново, за да не стегне пак.

Едион се усмихна, наблюдавайки мятащите се в ледената вода врагове.

Двамата валгски принцове отвърнаха на усмивката му от отсрещния бряг на реката. Единият плъзна ръка по черния нашийник около врата си. Обещание и напомняне за онова, което предстоеше да му причинят.

Едион килна глава с подигравателна покана. Можеха да опитат.

Когато силата на елфите се поизчерпа, ледът стегна и похлупи давещите се войници, заклещвайки ги завинаги в тъмната вода.

Вместо заповед валгските принцове отприщиха черен вятър и войниците им поеха по заледената повърхност, като дори не свеждаха очи към юмруците, блъскащи по леда под краката им.

Едион отиде с коня си зад фронтовата линия, където Килиан и Елган чакаха върху собствените си жребци. Около две хиляди вражески войници бяха потънали в реката. И нямаше да излязат оттам.

Нищожна част от прииждащата армия.

Едион не изпитваше необходимост да казва каквото и да било на командирите си, които го познаваха цял живот, и то навярно по-добре от всеки друг. Те също мълчаха.

Когато накрая моратската войска достигна техния бряг с блеснали под сивкавата дневна светлина оръжия, Едион нададе боен рев и се втурна в атака.

***

Илкените бяха разбрали, че уивърнът, който ги изтребваше, беше преобразен хамелеон. Лизандра го осъзна, когато изскочи от редиците на армията си, устремявайки се към групичка от три крилати звяра.

Още три я чакаха, укрити сред валгската войска на земята. Засада.

Успя да откъсне главите на два илкена с шипестата си опашка, но отровните им нокти я принудиха да отстъпи. Затова примами чудовищата обратно към собствената си армия - в обсега на стрелците на Рен.

Те ги свалиха, но трудно... Простреляха крилете им, за да може Лизандра да ги обезглави.

След това се насочи обратно към земята, превъплъщавайки се в призрачен леопард още преди да кацне, и връхлетя войниците, които вече напираха срещу скрепените щитове на Терасен.

Вещата сплотеност на Гибелния легион не можеше да се мери с огромната численост на врага, който ги притискаше. Елфическите воини, Тихите асасини, обединени с малцината войници на Ансел и Галан, също не бяха способни да ги възпрат.

Затова Лизандра продължи да ги разкъсва с нокти и зъби, докато гърлото й гореше от черна жлъчка. Снегът вече се превръщаше в кал под лапите й. Мъртъвците се трупаха сред човешки и валгски писъци.

Викът на Едион отекна надолу по редиците:

- Дръжте Десния фланг!

Тя рискува да надникне натам. Илкените съсредоточаваха силите си в десния фланг, атакуваха воините във фаланга, изтъкан от смърт и отрова.

Принцът изрева нова заповед:

- Не изпускайте левия фланг!

Разпределил бе Гибелния легион в десния и левия фланг, за да компенсира разклатените им сили в южния край на войската, но не беше достатъчно.

Илкените нападнаха кавалерията и конете зацвилиха, докато отровни нокти изтръгваха вътрешностите им и телата им затрупваха ездачите.

Едион препусна с жребеца си към левия фланг и част от Гибелния легион го последва.

Лизандра разкъсваше войник след войник под дъжд от стрели - и приятелски, и вражески.

А моратската войска продължаваше да приижда. Все по-напред и все по-безмилостно, изтласквайки Гибелния легион назад като клон, паднал на пътя й.

Дъхът прогаряше дробовете на Лизандра, нозете я боляха, ала не спираше да се бие.

Ако битката продължеше в този дух, до залез от армията им нямаше да е останало нищичко.

Явно и войниците го проумяваха. Често надзъртаха отвъд демоните, с които се сражаваха, към онези десетки хиляди, настъпващи в спретнати редици, готови да убиват, и убиват, и убиват...

Някои се обръщаха. И дезертираха.

Някои просто хвърляха щитовете си и побягваха от Морат.

А Морат не пропусна възможността. Налетя върху най-предната им редица като вълна, разбиваща се в скалист бряг. Право в центъра, който досега не бе поддал дори когато двете й страни изнемогваха.

И войниците пробиха редицата.

А сетне се възцари хаос.

Едион изрева отнякъде... . от сърцето на ада:

- Затворете реДиците!

Заповедта му остана нечута.

Гибелният легион напразно се мъчеше да удържи фронта. Ансел от Брайърклиф изкрещя на дезертиращите си войници да продължат боя. Галан Ашривер повтори командата й към собствените си войници. Рен нареди на стрелците да не мърдат от постовете си, но те също ги зарязваха един по един.

Лизандра раздра с нокти пищялите на някакъв моратски войник и разкъса гръкляна на друг. Нито един от терасенските воини вече не вървеше след нея, за да обезглавява жертвите й.

Нито един.

Край. Всичко приключваше.

Безполезна - така я бе нарекъл Едион.

Тя погледна към илкените, пируващи на десния фланг, и разбра какво трябва да стори.

47

Едион си бе представял, че врагът ще ги изтреби на бойното поле, докато се сражаваха рамо до рамо. Но не и че ще ги избива един по един, докато бягаха.

Бяха го изтласкали далеч от фронтовата линия, когато Морат проби предната редица, надмогвайки дори Гибелния легион. Скоро разгромът щеше да е тотален.

Някъде отвъд стълкновението стрелците продължаваха да стрелят. Рен беше съумял да въдвори известен ред, макар и колкото да прикрива отстъплението на север.

Отстъпление, ала не дисциплинирано и овладяно. Напротив - войниците тичаха панически, блъскайки се един в друг.

Позорен край, недостоен за историята, за кралството му.

Той обаче щеше да остане - нямаше да помръдне от мястото си, докато не го покосяха.

Хиляди мъже препускаха покрай него с изцъклени от потрес очи. Морат ги следваше по петите, а валгските принцове се хилеха, предвкусвайки пиршеството.

Свършено беше. Тук, на това безименно поле пред Перант. Но над разкъсаните редици проехтя вик.

Бягащите мъже започнаха да спират един по един. Да се обръщат към носителя на вестта.

Едион прониза поредния моратски войник с меча си, преди да осмисли думите докрай.

Кралицата ДойДе. Кралицата е на фронтовата линия.

В мълниеносен пристъп на наивност Едион огледа небето за пламъци.

Не ги видя.

В сърцето му се загнезди ужас - по-дълбок страх не бе изпитвал никога.

Кралицата е на фронтовата линия - на Десния фланг.

Лизандра.

Лизандра се беше преобразила в Елин.

Той се завъртя към несъществуващия десен фланг.

Златокосата кралица в чужда броня стоеше пред два илкена с меч и щит в ръце.

Не!

Думата беше като удар по тялото му, по-мощен, отколкото някога бе получавал.

Едион затича, проправяйки си грубо път през войниците. Към далечния десен фланг. Към хамелеонката, застанала пред илкените без хищнически нокти и зъби, без всякаква друга защита, освен меча и щита.

Не!

Той изблъскваше мъжете от пътя, но снегът и калта възпрепятстваха всяка от стъпките му, докато двата илкена се приближаваха бавно към кралицата.

Предвкусваха убийството.

Но войниците позабавиха отстъплението си. Някои дори подновиха строя, когато викът проехтя отново.

Кралицата е тук. Кралицата се бие на фронтовата линия.

Точно заради това го правеше. Заради това бе придобила беззащитния човешки облик.

Не!

Илкените се извисиха над нея с ухилени уродливи лица.

Твърде далеч. Едион още бе твърде далеч, за да предприеме нещо...

Единият илкен замахна с дългата си ноктеста ръка.

Писъкът й, когато отровните нокти раздраха бедрото й, отекна над глъчката на бойното поле.

Тя се строполи на земята и разпери щит да се предпази.

Едион се разкайваше за думите си.

Връщаше назад всяка дума, която й бе казал, всеки миг на гняв в сърцето си.

И продължаваше да си пробива път през войниците, лишен от дъх, от разум.

Връщаше назад думите си, които и бездруго не бяха искрени.

Лизандра понечи да се изправи на ранения си крак. Илкените й се надсмяха.

- Моля те! - изрева Едион. Викът му потъна сред писъците на умиращите. - Моля те!

Готов беше на всякаква сделка, да продаде душата си на мрачния бог - само и само да я пощадят.

Съжаляваше за думите си. За всичките.

Безполезна. Беше я нарекъл безполезна. Беше я изхвърлил гола в снега.

Връщаше думите си назад.

От гърлото му се изтръгна вопъл, докато препускаше яростно към Лизандра, а тя се мъчеше да стане, използвайки щита за опора.

Войниците се струпваха зад нея в очакване да видят какво ще предприеме Носителката на огъня. Как ще изпепели илкените.

Ала нямаше нищо за гледане. Освен смъртта й.

Лизандра обаче се изправи с разпилени златисти коси. Разпери щита и посочи с меча между двата илкена.

Кралицата дойде, кралицата се бие сама.

Цели тълпи от войници тичаха обратно към фронтовата линия. Завъртяха се на пети, хуквайки към нея.

Мечът в ръката й не трепваше, насочен към зверовете с непримирение и свирепост. Беше готова за смъртта.

Още от самото начало бе готова да жертва живота си. Прегърнала беше плана на Елин, съзнавайки, че може да се стигне дотук.

Трябваше просто да се преобрази в уивърн и щеше да унищожи илкените. Но остана в тялото на Елин. И не свали меча - едничкото си оръжие.

Терасен беше неин дом. А Елин - нейна кралица.

Готова бе да умре, за да скрепи армията й. Да опази редиците. Да обедини войниците за последна битка.

Кръвта й шурна по снега. Двата илкена я подушиха и пак се изсмяха. Знаеха какво се крие под кожата й - че не кралицата стоеше пред тях.

Тя не помръдна. Не се отдръпна нито сантиметър назад, когато илкените пристъпиха към нея.

За Терасен. За Елин.

Едион съжаляваше за думите си. За всичките.

Намираше се на трийсетина метра от нея, когато чудовищата нападнаха.

Викът му продра въздуха, когато илкенът отляво замахна с нокти, а другият й се нахвърли навярно за да я повали върху снега.

Лизандра отблъсна левия с щита и с боен рев атакува надясно с меча си.

И разпори връхлитащия я илкен от пъпа до гръдната кост.

Плисна черна кръв и ушите на Едион писнаха от оглушителния му вой. Съществото залитна, стовари се върху снега и запълзя назад, стиснало зейналия си корем.

Едион ускори крачка, вече му оставаха едва десетина метра. Пътят до нея беше чист.

Отблъснатият илкен отляво не беше приключил. Докато Лизандра гледаше ранения, той пак замахна към краката й.

Едион запрати Меча на Оринт с всички сили, които смогна да свика в себе си, тъкмо когато Лизандра се завъртя към нападащия я илкен.

Тя опита да се отдръпне назад, да насочи щита - но твърде бавно, за да се измъкне от острите нокти.

Отровните им върхове одраха нозете й, преди мечът да прониже черепа му.

Лизандра падна на снега с агонизиращ крясък. Едион я стигна и я вдигна от земята. После извади меча си от главата на илкена и заби острието му в жилестата му шия. Веднъж. Два пъти.

Главата му се претърколи по кишата. Другият илкен потъна някъде сред тълпата моратски войници, спрели, за да наблюдават битката.

Погледаха още миг кралицата и генерала й. А сетне се втурнаха в атака.

Но ги пресрещна отряд терасенски воини, изскочил пред Едион и Лизандра с разярени бойни викове.

Едион почти задърпа хамелеонката зад новосформираните редици, проправяйки й път през войниците, обединили усилия да бранят кралицата си.

Трябваше да извлече отровата, веднага да намери лечителка. Само след броени минути щеше да достигне сърцето й...

Лизандра се препъна и от устните й се изниза стон.

Едион преметна щита през гърба си и я взе на рамо, поглеждайки към ранения й крак отблизо. Плътта бе раздрана, но нямаше зеленикава слуз.

Може би боговете бяха чули молитвата му. Може би това беше представата им за милост: илкените бяха изчерпали отровата си по други жертви, преди да стигнат до нея.

Но дори кръвозагубата... Той притисна длан към разкъсаната, окървавена кожа. Лизандра простена.

Едион огледа прегрупиращата се армия за белите знамена на лечителките. Не ги съзря. Завъртя се към фронтовата линия. Навярно там се подвизаваше някой елфически воин с достатъчно лечебни сили и магия...

Едион спря, проумявайки какво се задава откъм хоризонта.

Вещиците от Железни зъби.

Няколко дузини, яхнали уивърните си.

Но не летяха. Уивърните крачеха по земята.

Теглеха гигантска подвижна каменна кула. Не просто обсадна. А вещерска кула.

Беше висока поне трийсет метра и разположена върху платформа, чието устройство не виждаше заради наклона на земята и телата на уивърните, дърпащи я по полето. Около дузина вещици летяха около нея, за да я пазят. Изработена бе от тъмен камък -Камък на Уирда - и на всяко ниво имаше тесни като бойници прозорчета.

Не прозорчета. Портали, през които се излъчваше силата на огледалата, покриващи вътрешността на кулата, както Манон Черноклюна му бе обяснила. Всички те можеха да се насочват поотделно, за да се съсредоточава магията им в определена точка.

Трябваше им единствено източник на сила, която да увеличават и изстрелват навън в света.

О, богове!

- Отбой! - изкрещя Едион, докато войниците му се връщаха към фронта. - ОТБОЙ!

С елфическото си зрение виждаше смътно най-горното ниво на кулата, по-открито от останалите.

Вещици в тъмни роби се бяха струпали около нещо като извито огледало, насочено към кухата сърцевина на кулата.

Едион се завъртя на пета и побягна, носейки хамелеонката на рамо.

- ОТБОЙ!

Войниците зърнаха онова, което ги наближаваше. Независимо дали разбираха, че не е обикновена обсадна кула, схванаха заповедта му. Особено като го видяха да препуска към тях с Елин през рамо.

Манон не му беше казала какъв е обсегът на кулата, както и на колко далеч може да изпраща тъмната магия, събрана в нея.

На полето нямаше къде да се скрият. По земната повърхност нямаше долчинки, в които да се хвърли заедно с Лизандра с надеждата ударът да ги подмине. Само открита снежна шир и паникьосани войници.

- ОТСТЪПЛЕНИЕ! - напрегна сили да изреве Едион.

Сетне надникна през рамо. Вещиците на върха на кулата пропуснаха дребна фигура в ониксовочерна роба и разпуснати светли коси.

Черна светлина засия около фигурата - вещицата. Тя вдигна ръце над главата си, навярно да призове някаква сила.

Отдаването.

Манон Черноклюна им го беше описала. Вещиците от Железни зъби владееха единствено тази магия. Способността да освобождават силата на мрачната си богиня в опустошителна стихия, помитаща всичко наоколо. Включително вещицата, която я бе призовала.

Тъмната сила още се събираше, набъбваше около слабата фигура като зловеща аура, когато вещицата просто скочи от ръба на кулата.

Право в дупката в центъра й.

Едион не спираше да бяга. Нямаше друг избор, освен да бяга, докато вещицата летеше към облицованата в огледала сърцевина на кулата, освобождавайки тъмната сила в себе си.

Светът потрепери.

Едион хвърли Лизандра в калта и отъпкания сняг и я покри с тялото си, сякаш то можеше да я спаси от грохотната мощ, която избухна от кулата, устремена право към армията им.

В даден миг левият им фланг се сражаваше, докато отстъпваше наново.

В следващия вълна от черна светлина се разби в четири хиляди войници.

А щом се оттегли, завеща след себе си само пепел и изкривен метал.

48

Хаганската войска нанесе достатъчно унищожителен удар на Морат, че костените барабани да замлъкнат.

Далеч бяха от сигурната победа, но дори този скромен успех сякаш пооблекчи тежкото куцане на Каол, докато вървеше към просторната военна шатра на принцеса Хасар. Сулдът беше забит отпред и вятърът откъм езерото развяваше дорестата конска грива в края му. Копието на Сартак стърчеше от студената кал до това на сестра му. А до неговото...

Каол се подпря на бастуна си и застана пред абаносовото копие, чието снопче катраненочерна грива още сияеше въпреки възрастта му. Подобно копие не бележеше появата на знатен воин с даргански корени, а указваше на кого служи той. Сулдът с бяла конска грива се носи във време на мир, а онзи с черна грива е за война.

Каол не знаеше, че хаганът бе дал на наследника си Абанос за мисията му по тези земи.

Ирен спря до него с оплискана в кръв рокля, но с бистър поглед. От седмици пътуваха с армията, ала да зърнат с очите си символа на дълга им към тази война, напоен с многовековната история на завоевания и победи... Този сулд беше почти свещен. Наистина бе свещен.

Каол опря ръка в гърба на Ирен и двамата влязоха заедно в щедро украсената шатра. Като се имаше предвид, че беше пристигнала тъкмо в разгара на битката, само жена като Хасар би съумяла някак да издигне кралска шатра по време на сражение.

Каол подпря калния си бастун на издигнатата дървена платформа и изкачи едното стъпало със стиснати от болка зъби. Дори дебелият килим не смекчи агонията, която се стрелна надолу по гръбнака и през краката му.

Той застина, отпускайки цялата си тежест на бастуна, и си пое глътка въздух, докато тялото му възстановяваше равновесието си.

Опръсканото с кръв лице на Ирен се напрегна.

- Да те сложим на някой стол - прошепна тя и Каол кимна. Отчаяно копнееше да поседне дори за няколко минути.

Несрин влезе след тях и явно беше дочула предложението на Ирен, защото незабавно се отправи към бюрото, около което стояха Сартак и Хасар, и издърпа единия резбован дървен стол. Каол й кимна с благодарност и се настани в него.

- Е, нямам златист диван - подметна шеговито принцеса Хасар и Ирен се изчерви въпреки кръвта по бронзовата си кожа, махвайки засрамено към приятелката си.

Диванът, който Каол бе взел със себе си от Южния континент - на който Ирен го бе лекувала, на който беше спечелил сърцето й - ги чакаше на безопасно място в кораба им. И ако оцелееха, щеше да е първата мебел в дома, който щеше да построи на съпругата си.

На детето в утробата й.

Ирен застана до стола и Каол хвана фината й ръка, преплитайки пръсти с нейните. И двамата бяха мръсни, но това не му пречеше. Изглежда, и тя не възразяваше, защото го стисна в отговор.

- Вече превъзхождаме числено моратския легион - поде Сартак, избавяйки ги от подигравките на Хасар. - Но внимателно трябва да обмислим как да преминем през него към града, и то така, че да не губим излишно сили.

Защото същинската битка тепърва предстоеше. Сякаш скорошните кошмарни дни на обсада, кръвопролития и безчет посечени воини бяха едва началото.

- Мъдро - обади се Хасар.

Сартак изтръпна леко.

- Можеше да сме в съвсем друго положение. - Каол и Хасар вирнаха въпросително вежди и Сартак поясни: - Ако не ни се беше притекла на помощ, сестро, до броени часове щях да освободя язовирната стена и да наводня равнината.

Каол подскочи.

- Сериозно?

Принцът потри врата си.

- Отчаяна последна мярка.

И още как. Огромната вълна щеше да помете част от града, равнината, горещите извори и още километри земя отвъд тях. Щеше да издави армията по пътя си - да я отнесе. Можеше дори да достигне хаганската войска, тръгнала да ги избавя.

- Тогава да се благодарим, че не се е наложило и това - каза Ирен с пребледняло лице, навярно осъзнала колко близо са били до пълното унищожение.

Фактът, че Сартак си признаваше, говореше достатъчно красноречиво: макар и наследник на хагана, държеше сестра му да знае, че и той самият допускаше грешки; че трябваше да премислят заедно всеки план, колкото и праволинеен да им се струваше.

Хасар кимна, схванала идеята му.

Някой се покашля и всички извърнаха глави към отворения вход на шатрата, където стоеше един от дарганските капитани, стиснал сулд в окаляната си ръка. Мъжът изпелтечи, че са пристигнали посетители, ала никой от кралските особи не се поинтересува кои са, а просто му дадоха знак да ги покани.

След секунда Каол изпита радост, че е седнал.

- Свещени богове! - пророни Несрин.

Същата реплика изскочи и на неговия език, когато Елин Галантиус, Роуан Белия трън и шепа техни спътници влязоха в шатрата.

Целите бяха кални и сплетената коса на терасенската кралица му се струваше много по-дълга от последния път, когато я беше видял. А очите й... Нямаше го онзи мек, макар и огнен поглед. Нещо по-старо надничаше от тях. По-уморено.

Каол скочи на крака.

- Мислех, че си в Терасен - изстреля.

Всички доклади го потвърждаваха. А сега кралицата стоеше пред него без армия зад себе си.

Водеше единствено трима елфи - воини, снажни и мускулести като Роуан - и слаба тъмнокоса жена.

Елин обаче просто втренчи поглед в него. И не го откъсна дълго време.

Никой не продума, когато по лицето й се търкулнаха сълзи.

Не защото го съзираше точно тук, осъзна Каол, тръгвайки към нея с бастуна си.

А защото стоеше прав. Ходеше.

От гърлото на младата кралица се изтръгна пресеклив радостен смях и тя се хвърли да го прегърне през врата. От сблъсъка с тялото й го проряза болка, но Каол я прегърна, забравил всичките си въпроси към нея.

Елин трепереше, когато се отдръпна от него.

- Знаех си - промълви, плъзвайки очи надолу по тялото му и обратно. - Знаех си, че ще се справиш.

- Не и сам - рече през стегнато гърло Каол.

Той преглътна и пусна Елин, за да протегне ръка зад себе си. Към жената, която бе убеден, че стои там, сграбчила медальона около шията си.

Може би Елин нямаше да си спомня, може би срещата им преди години не значеше нищо за нея, но Каол все пак придърпа Ирен напред.

- Елин, позволи да ти представя...

- Ирен Тауърс - прошепна кралицата, когато съпругата му застана до него.

Двете жени приковаха погледи една в друга.

Устните на Ирен потръпнаха. Тя отвори сребърния медальон, извади малкото листче и го подаде на кралицата с несигурни пръсти.

Ръцете на Елин също потрепваха, когато пое парчето хартия.

- Благодаря ви - пророни Ирен.

Каол не вярваше да има друго за казване.

Елин разтвори листчето, прочете посланието, написано от самата нея, и видя колко намачкана беше хартията от стотиците сгъвания и разгъвания през изминалите няколко години.

- Отидох в Tope - додаде Ирен с треперещ глас. - Взех парите, които ми бяхте оставили, и отидох в Tope. А там станах наследница на Върховната лечителна. И се връщам тук, за да помогна с каквото мога. Предадох на възможно най-много лечителни уроците по самоотбрана, на които вие ме научихте онази нощ. Не пропилях нито монета от парите ви, нито миг от живота, който ми подарихте. - По лицето й се търкаляха нови и нови сълзи. - Не пропилях нищо.

Елин притвори насълзени очи и се усмихна, а като ги отвори, взе разтрепераните ръце на Ирен.

- Сега е мой ред да ти се отблагодаря.

Погледът на кралицата попадна върху брачната халка на Ирен и когато надникна към Каол, той се усмихна широко.

- Вече не е Ирен Тауърс - обясни тихо Каол. - Ирен Уестфол е.

Елин отвърна с онзи свой накъсан радостен смях и Роуан пристъпи до нея. Ирен килна глава назад, за да може да побере с поглед целия исполински ръст на воина, и изцъкли очи - не само заради височината му, но и заради заострените му уши, леко удължените му кучешки зъби и татуировката му.

- Е, лейди Уестфол, нека ви запозная с моя съпруг, принц Роуан Белия трън Галантиус - каза Елин.

Върху пръста на кралицата наистина имаше сватбен пръстен, чийто смарагд искреше дори под калта. На ръката на Роуан пък блестеше златен пръстен с рубин.

- Моят вречен - добави Елин, пърхайки с мигли към елфа.

Роуан врътна очи, но не смогна да сдържи усмивката си, кимвайки почтително към Ирен.

Тя му се поклони и Елин изсумтя:

- О, я стига! Ще вземе да се възгордее. - Ирен се изчерви и усмивката на Елин омекна. Тя вдигна листчето. - Може ли да го задържа? - И надникна към медальона на Ирен. -Или мястото му е там?

Ирен сключи пръстите на кралицата около него.

- Ваше е, винаги е било ваше. Малка частица от смелостта ви, която ми помогна да намеря своята.

Елин поклати глава, отхвърляйки похвалата.

Ирен обаче стисна свитата й ръка.

- Думите ви ми вдъхнаха кураж. И ми даваха сили през всеки пропътуван километър, през всеки дълъг час на учение и работа. Благодарна съм ви и за това.

Елин преглътна сухо и Каол реши, че е време да седне. Когато гърбът му се отпусна с признателност, той каза на кралицата:

- Още един човек има принос за армията ни. - Той махна към Несрин, която вече се усмихваше на кралицата. - Рукините и хаганската войска са тук и благодарение на Несрин.

Искра озари очите на Елин и двете жени се срещнаха в крепка прегръдка.

- Искам да чуя цялата история! - подкани ги Елин. - До последната думичка!

Едва доловимата усмивка на Несрин се разшири.

- Така да бъде. Но по-късно.

Елин я перна по рамото и се обърна към двамата хагански наследници до бюрото. Високи и царствени, но не по-малко окаляни от самата нея.

- Дориан? - не се стърпя Каол.

Роуан отговори вместо Елин:

- Не е с нас.

Принцът надникна към Хасар и Сартак.

- Знаят всичко - успокои го Несрин.

- С Манон е - разясни простичко Елин. Каол недоумяваше дали трябва да изпита облекчение. - Издирват нещо важно.

Ключовете. Свещени богове!

Елин кимна. По-късно. По-късно щеше да мисли за Дориан. Елин кимна отново. И той щеше да чуе цялата история.

- Представям ви принцеса Хасар и принц Сартак - намеси се Несрин.

Елин се поклони - дълбоко.

- Приемете вечната ми благодарност - каза Елин с глас на истинска кралица.

Ако поклонът й бе учудил Хасар и Сартак, двамата го прикриваха умело, отвръщайки по същия начин - неподправено олицетворение на дворцова грациозност.

- Баща ми - подхвана Сартак - остана в хаганата, за да управлява земите ни заедно със сестра ни Дува и брат ни Аргун. Брат ми Кашин обаче плава заедно с другата част от армията ни. Тръгнали са две седмици след нас.

Елин погледна Каол и той кимна. Потвърждението му запали нещо в очите й, но тя посочи с брадичка към Хасар.

- Получи ли писмото ми?

Писмото, изпратено от Елин преди месеци, с което молеше за помощ в замяна единствено на по-добър свят.

Хасар зачопли ноктите си.

- Може би. Напоследък получавам прекалено много писма от принцеси, за да ги помня и да им отговарям.

Елин се подсмихна, сякаш двете общуваха на език, неразбираем за останалите, таен език между две еднакво самоуверени и горделиви жени. Кралицата махна към спътниците си и те пристъпиха напред.

- Нека ви запозная с приятелите ми. Лорд Гавриел от Доранел. - Кимна към воина с кехлибарени очи и златиста коса, който им се поклони почтително. Вратът и ръцете му бяха покрити с татуировки, но движенията му бяха изключително елегантни. - Нещо като чичо ми е. - Добави Елин със закачлива усмивка. Каол сбърчи неразбиращо вежди и тя уточни: - Това е бащата на Едион.

- Е, това обяснява някои работи! - подхвърли Несрин.

Косата му, широкото лице... да, еднакви бяха. Но ако Едион беше огън, Гавриел беше камък.

- Едион е моята гордост - каза със сериозен тон Гавриел.

Непресторени емоции пробягаха по лицето на Елин, но тя махна към тъмнокосия елф. Индивид, с когото нямаше желание да си има разправии, реши Каол, измервайки гранитните му черти, черни очи и недокосната от усмивка уста.

- Лоркан Салватер, някога от Доранел, а вече заклет член на двора ми. - И като че това не беше достатъчно шокиращо, ето защо Елин намигна на внушителния елф. Лоркан се намръщи. - Още се напасваме един към друг. - Прошушна силно кралицата и Ирен се изкиска.

Лоркан Салватер. Каол не го бе срещнал тази пролет в Рифтхолд, но беше чувал премного за него. Най-довереният командир на Майев, най-преданият й, свиреп воин. Опитал да убие Елин, ненавиждал я. Как се бяха озовали заедно, защо кралицата не беше в Терасен при армията си...

- И ти имаш какво да ни разказваш - заяви Каол.

- О, да!

Очите на Елин помръкнаха и Роуан сложи ръка на кръста й. Нещо ужасно й се беше случило. Каол претърси лицето й за следи...

И спря, съзирайки гладката, небелязана кожа по шията й. Без нито един белег. Нямаше ги и тези по ръцете й, по дланите й.

- По-късно - обеща приглушено Елин. Сетне изопна рамене и до нея пристъпи още един златокос елф. Красив. Само така можеше да се опише. - Фенрис... Хм, всъщност не знам фамилното ти име.

Фенрис намигна дяволито на кралицата.

- Луноглед.

- Нищо подобно! - изстреля през смях Елин.

Фенрис постави длан на сърцето си.

- Положил съм кръвна клетва пред теб. Бих ли те излъгал?

Поредният елф, заклет член на двора й. В другия край на шатрата Сартак изруга на собствения си език. Явно беше чувал за Лоркан, Гавриел и Фенрис.

Елин отправи към Фенрис вулгарен жест, който накара Хасар да се изкикоти, а после се обърна към хаганските наследници.

- Още не са се научили на обноски. Боя се, че не са достойни за изтънчената ви компания. - Дори Сартак се усмихна. Елин посочи дребната, слабичка жена сред спътниците си. - Затова нека ви представя единствения цивилизован член на двора ми -лейди Елида Локан от Перант.

Перант. Миналата зима Каол бе проучил всички родословия в Терасен, списъците с множеството зачеркнати аристократични фамилии, превърнали се в жертва на завоеванието преди десет години.

Името на Елида бе сред тях. Още един член на знатен терасенски род, успял да се измъкне от главорезите на Адарлан.

Красивата млада жена стори крачка напред, куцукайки, и изпълни реверанс пред принца и принцесата. Заради високите й ботуши травмата й не се виждаше, но Ирен веднага прикова вниманието си в крака й. В глезена й.

- За мен е чест - каза Елида с тих, но уверен глас.

Тъмните й очи ги обходиха преценяващо. Като че виждаше под кожите и костите им... право в душите им.

Елин избърса ръце.

- Е, приключихме с тази част - обяви и тръгна към бюрото с картата. - Предлагам да обсъдим накъде е най-добре да се насочим, след като сритаме задника на тази войска.

49

Роуан разговарял с капитана на кораба им, когато рукът прелетял край тях.

По думите на вречения й птицата едва не се блъснала в плавателния съд заради гъстата мъгла над морето. Разузнавач от някоя армада на юг.

Плавали в намален състав, но разузнавачът не знаел плановете на пълководците.

Всичко онова, което тя знаеше, бе, че хаганската армия беше стигнала до Аниел. Накъде би се отправила след това - към Рифтхолд, към Ейлве, - още не беше решено.

Елин щеше да им помогне с това решение. Да се увери, че когато битката в Аниел приключеше, хаганската армия ще продължи на север. Към Терасен.

А не в друга посока. Щеше да използва всякакви средства, за да ги убеди, да им предложи нужната отплата. Макар и отклонението към Аниел да бавеше завръщането й в Терасен.

Но при всички случаи беше по-добре да се върне с армия зад гърба си.

Сега обаче, докато стоеше във военната шатра на хаганската принцеса, още не можеше да повярва колко многочислена армия е изпратил баща й. А идваше и друга войска, осведомил я бе принц Сартак.

Дошли бяха покрай спретнато подредените палатки на войниците - и пешаци, и бойци от внушителната кавалерия на клана Дарган, легендарните ездачи от степите на хаганата, народа на кралското семейство, превзел целия континент.

А като съзряха руките, дори намусеният Лоркан изруга от възхита към величествените, красиви птици, облечени в живописно изваяни брони, и въоръжените ездачи върху гърбовете им. Едно беше да видиш сам разузнавач с рука му. И съвсем друго - цяла армия. Това представляваше същинско зрелище.

Само един поглед към Роуан подсказа на Елин, че острият му ум вече кроеше план.

Затова тя се усмихна на хаганските наследници и попита небрежно:

- Та, накъде смятате да потеглите след това?

Принцеса Хасар, чийто ум беше не по-малко остър от този на вречения й, отвърна на усмивката - режеща, не особено приветлива гримаса.

- Несъмнено се каниш да подхванеш преговорите за отправянето ни към Терасен.

Всички в шатрата се напрегнаха осезаемо, но Елин изсумтя:

- Да ги подхвана ли? Кой каза, че вече не са в действие?

- Боговете да са ни на помощ! - измърмори Каол и Роуан повтори думите му.

Хасар отвори уста да отговори нещо, но принц Сартак се намеси:

- Ще определим следващата си дестинация, след като освободим Аниел.

Изражението на принца си оставаше сериозно, пресметливо - но не и студено. Елин го хареса още в самото начало. Хареса го още повече, като разбра, че неотдавна го бяха определили за официален наследник на хагана. А Несрин беше пък потенциалната му съпруга.

Потенциална, защото самата Несрин нямаше особено желание да става императрица на най-могъщата империя в света.

Ала отговорът на Сартак...

Елида се обади първа:

- Възможно е да не тръгнете към Терасен?

Елин застина на място, стиснала ръце в юмруци до тялото си.

Принц Сартак поде предпазливо:

- Първоначалният ни план бе да се отправим на север, но е възможно да има и други места като Аниел, изпаднали в беда.

- Терасен се нуждае от помощ - каза Роуан със стоманено спокойствие на лице, плъзвайки поглед по новите им съюзници и стари приятели.

- Терасен обаче не е поискал помощ - парира го Хасар, без окото й да мигне пред стената от елфически воини, вторачени кръвнишки в нея.

Точно на такъв човек се беше надявала да попадне Елин, когато й бе писала преди толкова много месеци.

Каол се покашля. Свещени богове! Каол можеше да ходи. И беше женен за Ирен Тауърс, лечителката му...

Нишка в гоблена. Така я беше почувствала в нощта, когато й остави онова злато в Иниш. Сякаш издърпваше нишка от голям гоблен, наблюдавайки докъде се преплита с другите.

Явно чак до Южния континент. И тази нишка се беше завърнала с армия, както и с излекуван, щастлив приятел. Или поне толкова щастлив, колкото някой от тях можеше да бъде в подобен момент.

Елин срещна погледа на Каол.

- Съсредоточи се върху тази битка - каза й той, кимвайки разбиращо заради огъня, който безусловно тлееше в очите й. - После ще решим какъв да е следващият ни ход.

Принцеса Хасар се подсмихна на Елин.

- Затова се постарай да ни впечатлиш.

Онова напрежение пак превзе шатрата.

Елин задържа погледа на принцесата. Усмихна й се леко. И не отговори.

Несрин запристьпва от крак на крак, навярно проумяла какво можеше да значи мълчанието й.

- Доколко стабилни са крепостните стени? - обърна се Гавриел към Каол, отклонявайки деликатно разговора в друга посока.

Каол потри челюст.

- И преди са устоявали на обсади, но Морат ги атакува от дни. Зъбците са доста масивни, но кулите едва ли ще понесат по още няколко удара с катапултите.

Роуан скръсти ръце.

- Днес са проникнали през стената?

- Да - потвърди мрачно Каол. - С обсадна кула. Руките не пристигнаха навреме да я повалят. - Несрин изтръпна, но Сартак не й се извини, че подхваща темата. Каол продължи: - Обезопасихме стената, ала валгските войници убиха доста от нашите. От тези на Аниел.

Елин се зае да проучва картата, пренебрегвайки предизвикателството в свирепите очи на принцесата, която беше почти като неин огледален образ.

- Как да действаме тогава? С масирана атака или да ги избиваме постепенно?

Несрин заби показалец в картата - точно върху Сребърното езеро.

- Как ви звучи да ги изтласкаме към езерото?

Хасар изхъмка умислено, забравила напълно подигравките.

- Морат се разположиха недотам стратегически в стремежа си да обсадят града. Не предвидиха нападението на дарганците, нито въздушните атаки на рукините.

Елин стрелна косо Роуан, който на свой ред се взираше в нея.

Ще гиубеДим Да ДойДат в Терасен, увери я безмълвно вреченият й.

Каол се приведе напред с леко потрепващ гръб и плъзна пръст по западния бряг на езерото.

- За жалост, в тази част езерото е прекалено плитко, и то цели стотина метра навътре от брега. Армията може да нагази във водата, увличайки и нас натам.

- Ако прекарат няколко часа във водата - обади се Ирен през стегнати устни, - ще умрат. Хипотермията бързо ще ги омаломощи. Може би дори за минути, в зависимост от вятъра.

- Ако Валгите изобщо са податливи на такива неща - отбеляза Хасар. - В много отношения не умират като обикновени човеци, а и вие твърдите, че произхождали от земя на мрак и студ. - Значи принцът и принцесата знаеха срещу какво се борят. -Възможно е да ги изтласкаме във водата и да установим, че изобщо не им влияе. А така излагаме собствените си войски на стихиите. - Принцесата посочи с пръст крепостните стени. - По-разумно е да ги притиснем към камъка, да разбием редиците им в него.

Елин одобряваше идеята й.

Лоркан отвори уста да каже нещо, вероятно обидно, но пред шатрата се разнесе жвакане на обувки в кал и всички се завъртяха към входа й още преди някакво красиво тъмнокосо момиче да влети през него с разлюлени плитки.

- Няма да повярвате...

Като зърна Елин и елфите, то спря на място. Устните му оформиха голямо „О!“.

Несрин се засмя.

- Борте, запознай се с...

Отвън пак се чуха стъпки в калта, по-тежки и бавни от пъргавите на Борте, и в шатрата влезе млад мъж с кожа, която не бе златистобронзова като тази на момичето и хаганските наследници, а светла.

- Върнаха се - рече задъхано той, вперил поглед в Несрин. - От дни насам можех да се закълна, че чувствам нещо, усещам промените, но днес всички просто се върнаха.

Несрин килна глава и тъмната й коса се разстла върху едното й покрито с броня рамо.

- Кой...

Борте стисна ръката на мъжа.

- Фалкан. Това е Фалкан, Несрин.

Принц Сартак отиде до Несрин, грациозен като елфически воин.

- Как?

Но младият мъж бе обърнал присвити очи към Елин. Сякаш се мъчеше да си обясни коя е.

Накрая каза:

- Асасинът от пазара в Ксандрия.

Елин вирна вежда.

- Надявам се, че не съм откраднала твоя кон.

Фенрис се покашля. Елин му хвърли усмивка през рамо.

Очите на младежа засноваха по лицето й, а сетне кацнаха върху огромния смарагд на пръста й. И още по-големия рубин в дръжката на Голдрин.

Борте заобяснява ентусиазирано на Несрин:

- Както си вечеряхме край лагерния огън, Фалкан се хвана за корема, сякаш ще повърне цялата си храна - Фалкан я изгледа кръвнишки, - и изведнъж лицето му стана младо. Целят се подмлади.

- И преди си бях млад - измърмори Фалкан. - Просто не изглеждах така. - Сивите му очи пак се насочиха към Елин. - Дадох ти парче паякова коприна.

За част от секундата миналото и настоящето се сляха и затрепериха заедно.

- Търговецът - пророни Елин. За последно го беше видяла в Червената пустиня. Тогава приличаше на поне с двайсет години по-стар. - Беше продал младостта си на стигийски паяк.

- Познавате се? - ахна Несрин.

- Нишките на съдбата се преплитат по неведоми начини - отсъди Фалкан и се усмихна на Елин. - Така и не разбрах името ти.

Хасар се изкиска от другата страна на бюрото.

- Знаеш го, хамелеоне.

Преди Фалкан да се е досетил, Фенрис стори крачка напред.

- Хамелеон?

- И чичо на Лизандра - добави Несрин.

Елин се стовари на стола до Каол. Роуан сложи ръка на рамото й и когато тя вдигна очи към него, забеляза, че едва сдържаше смеха си.

- И кое ти е толкова смешно? - изсъска му.

Роуан се подсмихна.

- Че поне веднъж в живота си ти падаш по задник от изненада.

Елин му се оплези. Борте се ухили и тя й намигна.

- Познавате племенницата ми - каза Фалкан на Елин и спътниците й.

Брат му явно беше доста по-възрастен от него, щом Лизандра му бе дъщеря. Фалкан и приятелката й по нищо не си приличаха, но дори тя самата беше забравила истинския си облик.

- Лизандра ми е приятелка, вече господарка на Каравер - обясни Елин. - Не е с нас. -Добави, улавяйки обнадеждения поглед на Фалкан към изхода на шатрата. - В Севера е.

Борте отново се бе заела да разглежда елфите. Не заради завидната им красота, а заради внушителния им ръст, заострените им уши, оръжията им и удължените им кучешки зъби. Елин подшушна съзаклятнически на момичето:

- Накарай ги да се превъртят на земята, преди да им дадеш лакомство.

Лоркан я стрелна гневно, но Фенрис мълниеносно се преобрази и гигантският бял вълк направи шатрата тясна.

Хасар изруга, Сартак отстъпи назад, а Борте се ухили до уши.

- Значи наистина сте елфи.

Гавриел, както винаги галантен като рицар, й се поклони. Лоркан, както винаги надуто копеле, просто скръсти ръце.

Роуан се усмихна на Борте.

- Да, наистина.

Момичето се завъртя към Елин.

- А ти си Елин Галантиус. Изглеждаш точно както Несрин те описа.

Елин се усмихна на Несрин, опряла рамо в това на Сартак.

- Надявам се да си й наприказвала само ужасни неща за мен.

- Възможно най-лошите - рече сериозно Несрин, макар че устата й потрепна. Фалкан прошепна:

- Кралицата.

И падна на колене.

Хасар се засмя.

- Не демонстрира такова благоговение, когато ни срещна нас.

Сартак вдигна вежди.

- Ти му каза да се преобрази в плъх и да се скрие в някоя дупка.

Елин хвана Фалкан за рамото.

- Не може чичото на приятелката ми да коленичи пред мен.

- Каза, че си асасин. - Фалкан така беше ококорил очи, че бялото им почти сияеше. -Открадна коне от господаря на Ксандрия...

- Да, да - махна с ръка Елин. - Дълга история, а провеждаме военно съвещание, така че...

- Да се разкарам? - довърши вместо нея Фалкан.

Елин се засмя, но надникна към Несрин и Сартак. Несрин посочи с брадичка към Фалкан.

- Използваме го за нещо като шпионин. Затова присъства на съвещанията.

Елин кимна и намигна на хамелеона.

- Май в крайна сметка не е имало нужда аз да убивам онзи стигийски паяк.

Фалкан застина и погледна първо Несрин и Сартак, после и Борте, която все още беше вторачена в елфите.

- Знаят ли?

Елин имаше чувството, че пак ще й се наложи да седне. Каол потупа стола до своя и Ирен се изкиска.

За да не съжалява по-късно, Елин наистина седна, а Роуан зае обичайното си място зад нея, слагайки ръце върху раменете й. Погали с палец тила й, сетне и белезите от едната страна на шията й, запечатани завинаги върху кожата й с морска вода.

И независимо че мускулите и душата й се отпуснаха под любящата му милувка, дъхът й остана напрегнат.

И не се успокои, когато Несрин каза:

- Стигийските паяци са Валги.

Мълчание.

- Срещнахме сродниците им каранкуи надълбоко сред Дагулските възвишения. Използвали една временна пролука между световете, за да проникнат в нашия, и останали на същото място, за да следят дали порталът няма да се отвори наново.

- Това не е на добре - промърмори Фенрис.

Елида изхъмка в знак на съгласие.

- Хранят се с мечти, години и живот - обясни Фалкан, сложил ръка на гърдите си. - От приятелите си знам, че и с Валгите е така.

Елин бе съзирала с очите си как валгски принцове източват до последно младостта и живеца на човек, захвърляйки спаружен труп след себе си. Нямаше да се учуди паяците да умееха същото.

- Какво отражение би имало това върху войната? - попита Роуан, докато галеше с палци врата на Елин.

- По-удачният въпрос е дали ще се присъединят към силите на Ераван - заяви с каменно лице Лоркан.

- Те не са подвластни на Ераван - промълви Несрин и Елин разбра. Разбра го от изражението на Каол, от състраданието и страха в очите му, проумя го до мозъка на костите си още преди Несрин да довърши. - Стигийските паяци и каранкуи служат само на валгската си кралица. Единствената валгска кралица. Майев.

50

Ръцете на Роуан стиснаха раменете на Елин, докато думите потъваха в съзнанието й - кухи и студени.

- Майев е валгска кралица? - пророни той.

Елин немееше. Не откриваше правилните думи.

Силата й се надигна. Тя не я почувства.

Несрин кимна мрачно.

- Да. Каранкуи ни разказаха цялата история.

И Несрин им я предаде. Сподели им как Майев намерила проход към света им, решена да избяга от съпруга си Оркус, който я отегчавал. По-големия брат на Ераван. Как Ераван, Оркус и Мантикс разкъсвали цели светове, за да я открият, и спрели тук единствено защото елфите им се опълчили. Елфите, предвождани от Майев, която валгските крале не разпознали в новия й облик.

Разказа им за живота, който си била измислила. Как нахлула в съзнанието на елфите, убеждавайки ги, че имали три кралици, а не две. Превзела дори умовете на Маб и Мора, сестрите кралици, управлявали Доранел. И този на самия Бранън.

- Паяците твърдяха - продължи Несрин, - че дори Бранън не подозирал, като и че даже сега, в Отвъдното, не знаел. Толкова надълбоко проникнала в съзнанието му Майев, в съзнанието на всички, че я признали за своя истинска кралица.

Думите й, истината в тях брулеше Елин като свиреп порой.

Елида промълви с мъртвешки бледо лице:

- Но тя се бои от лечителките. - Кимна към Ирен. - Води със себе си онази сова, пленена елфическа лечителка, за да я използва, ако Валгите някога се натъкнат на нея.

Това беше другата част от историята. Поредното разкритие на Несрин, към което Каол и Ирен добавиха своите разкази.

Валгите бяха паразити. И Ирен можеше да изцерява човешките им приемници. Успяла бе с принцеса Дува. И навярно можеше да стори същото с множеството поробени от пръстени и нашийници хора.

Но демонът в Дува... Валгска принцеса.

Елин се облегна назад в стола си, отпускайки глава върху мускулестото тяло на Роуан. Ръцете му трепереха върху раменете й. Навярно тъкмо си даваше сметка какво бе нахлуло в съзнанието му. Откъде Майев черпеше силите си. Защо не старееше и не умираше, защо надживяваше всеки друг елф. Защо силата на Майев беше чист мрак.

- Затова се бои и от огън - каза Сартак, посочвайки с брадичка към Елин. - Затова се бои от теб.

И затова бе пожелала да я прекърши. Да я подчини на волята си като поробената лечителка, обречена да я следва в образа на сова.

- Мисля си, че... веднъж съумях да я раня - скалъпи накрая Елин. Онази безмълвна, древна тъма пак се загнезди в съзнанието й, теглейки я надолу, надолу, надолу... - От раната й потече черна кръв. После стана червена. - Тя въздъхна, измъквайки се от мрака, от тишината, която ламтеше да я погълне цяла. Поизправи гърба си. И погледна към Фенрис. - Каза, че когато си положил клетвата пред нея, кръвта й имала обикновен вкус.

Белият вълк си върна елфическия образ. Бронзовата му кожа бе посивяла, тъмните

му очи сълзяха от ужас.

- Да.

Роуан изръмжа:

- И на мен не ми се видя различна.

- Измама. Като облика й - потвърди вглъбено Гавриел.

Несрин кимна.

- Ако съдя по разказа на паяците, напълно е способна да ви заблуди, че на вид и вкус кръвта й е досущ като елфическата.

Фенрис издаде гърлен звук, като че всеки момент щеше да повърне. На Елин й идеше да направи същото.

И някъде дълбоко в нея се събуди спомен, който не бе просто спомен... За летни вечери на една горска полянка. За уроците на Майев. Как й разказваше за кралицата, скитала между световете.

Кралицата, която била недоволна от живота си в света, в който била родена, и която открила начин да го напусне с помощта на изгубените знания на древните скиталци. Светобродците.

Майев й беше казала. Навярно по изопачен, угоден за нея начин, но й беше казала. Защо? Защо й беше разкрила историята си? За да я спечели на своя страна или за да я накара да се поколебае, стигнеше ли се именно дотук...

- Но Майев ненавижда валгските крале - отбеляза Елида и дори от тихото, мъгливо кътче, в което се беше оттеглила, Елин усети острия като бръснач ум на момичето, работещ неуморно. - Толкова време е съумяла да се крие от тях. Защо й е да се съюзява с тях сега?

- Хукна презглава, щом й се отдаде възможност да се докопа до валгски нашийник -рече мрачно Фенрис. - Явно е уверена, че може да контролира принца в него.

Не само чрез мощта си, но и защото беше демонска кралица.

Елин се насили да поеме глътка въздух. И още една. Пръстите й се сключиха около невидимо оръжие.

Лоркан не обелваше и дума. Просто стоеше на място, пребледнял и смълчан. Сякаш и той бе напуснал тялото си.

- Не знаем плановете й - напомни Несрин. - Каранкуи не са я зървали от хилядолетия, чуват за нея единствено от по-нисши паяци. Въпреки това продължават да я боготворят, да очакват завръщането й.

Каол срещна погледа на Елин и в очите му изплува въпрос.

- Майев ме държа в плен два месеца - отговори му приглушено тя.

В шатрата се спусна пълна тишина. И тя им разказа - всичко. Защо не е била в Терасен, кой се биеше там в момента, накъде бяха тръгнали Дориан и Манон.

Като приключи, преглътна сухо и пак се облегна на тялото на Роуан.

- Майев искаше да й разкрия къде са двата Ключа на Уирда. Да й ги набавя, но аз успях да ги закътам, преди да ме отвлече. В Доранел. Искаше да ме подчини на волята си. Да ме използва, за да покори света. Или поне така си мислех. Но вече ми се струва, че е възнамерявала да ме използва като защита срещу Валгите, за да я браня вечно от тях. - Думите се сгромолясваха от устата й... тежки и режещи. - Бях в неин плен допреди около месец. - Тя кимна към двора си. - Когато се измъкнах, те отново ме намериха.

Пак се възцари тишина. Новите й приятели очевидно не знаеха какво да кажат. И тя не ги винеше.

Накрая Хасар изсъска:

- е накараме онази кучка да си плати и за това, нали?

Елин срещна тъмния взор на принцесата.

- О, да!

***

Истината блъсна Роуан като юмрук.

Майев беше Валг.

Валгска кралица, чийто отчужден съпруг някога бе завладял този свят и, поне според Каол, искаше отново да проникне в него, стига Ераван да успееше да отвори Портата на Уирда.

Роуан си представяше в що за шок бе изпаднал кадърът му. Ако още се наричаше така. Той самият беше вцепенен.

Елфическата кралица, на която бяха служили, пред която се бяха прекланяли... беше Валг.

И така безпроблемно бе смогнала да ги заблуди, че дори не го бяха вкусили чрез кръвта й.

Фенрис изглеждаше сякаш се кани да избълва съдържанието на стомаха си. За него истината вероятно беше най-съкрушителна.

Лицето на Лоркан си оставаше все така студено и празно. Гавриел не спираше да потрива челюстта си с обзети от потрес очи.

Роуан въздъхна дълбоко.

Валгска кралица.

Подобно същество бе пленило неговото Огнено сърце. Подобна сила бе опитала да проникне в съзнанието й.

И беше проникнала в неговото собствено. В това на всички, щом бе успяла да скрие от тях валгската чернота и смрад на кръвта си.

Той долови как Елин се напряга все повече, как бурята в тялото й почти тътне в дланите му върху раменете й.

Ала пламъците й ги нямаше. През последните седмици не бе видял и искрица от тях, колкото и неуморно да тренираха.

Понякога се случваше рубинът на Голдрин да засияе в ръката й, като че пламтеше отвътре. Но нищо повече.

Дори когато голите им тела се преплитаха в леглото на кораба, когато зъбите му намираха белега на шията й.

Елида плъзна поглед по смълчаните им лица и каза:

- Май е време да измислим план на действие за утрешната битка.

А по-късно вечерта щяха да разнищват неимоверната каша, в която се бяха озовали. Каол кимна.

- Носим един сандък книги от Tope - каза той на Елин. - Всички са изписани със Знаци на Уирда. - Кралицата дори не мигна, но Каол додаде: - Ако оцелеем след предстоящата битка, са твои. Може да откриеш нещо полезно в тях.

За борбата срещу Ераван, срещу Майев, срещу ужасяващата съдба, която очакваше вречената му.

Елин на свой ред кимна вяло.

Роуан обаче отблъсна изумлението, погнусата и страха и се съсредоточи върху бойния план. Само Гавриел успя да последва примера му. Фенрис остана закован на мястото си, а Лоркан продължи да се взира в нищото.

Елин не мръдна от стола си. А отвътре вреше и кипеше.

Съставиха плана бързо и непоколебимо: щяха да се върнат с Каол и Ирен в крепостта, за да участват в утрешния бой. Хаганските наследници щяха да притиснат врага откъм лагера, като Несрин и принц Сартак щяха да предвождат рукините, а принцеса Хасар - пешаците и дарганската кавалерия.

Блестящо подготвена, смъртоносна група. Още когато беше съзрял дарганските воини с расовите им коне, лъскави брони, здрави копия и гривести шлемове, Роуан си бе отдъхнал, уверен в бойните им способности. Навярно последното облекчение, което щеше да изпита в тази война. Особено като се имаше предвид, че хаганските пълководци още не бяха решили накъде ще отведат армията си след битката.

Така беше справедливо - множество територии бяха попаднали на пътя на моратската паплач, но когато това сражение приключеше, щеше да направи всичко по силите си да тръгнат на север. Към Терасен.

През утрешния ден обаче... през утрешния ден щяха да приклещят моратския легион към крепостната стена, а те двамата с Каол щяха да поведат войниците от вътрешността на бой с притиснатата армия.

Елин не изяви желание да участва в битката. Сякаш дори не ги слушаше.

А когато всички се съгласиха със стратегията и с резервния план, в случай че нещо се объркаше, Несрин каза:

- Ще ви извикаме няколко руки, за да ви отведат в крепостта.

Без дори да я изслуша, Елин изхвърча в мразовитата нощ и Роуан едва я настигна. Подир стъпките й не оставаха живи въглени. Калта не съскаше под ботушите й. Нямаше огън. Нито искра.

Като че Майев бе угасила пламъците й. Беше я накарала да се бои от тях.

Да ги мрази.

Елин си избра някаква пътека между спретнатите редове с палатки, покрай конете и покритите им в брони ездачи, покрай пешаците, струпани около лагерните огньове, покрай рукините и величествените им птици, които предизвикваха у Роуан неописуемо благоговение. Стигна чак до източния край на лагера и полето отвъд него - толкова просторно и празно след престоя им сред многолюдната армия.

Спря чак когато доближи поточето, което бяха прекосили преди часове. Беше почти замръзнало, но като го блъсна с ботуш, ледът се пропука. Отдолу ромолеше тъмна вода, целуната от сребристо звездно сияние.

Тя коленичи и започна да пие с пълни шепи от нея.

Беше толкова ледена, че чак прогаряше гърлото й, но тя продължаваше да отпива. Накрая опря ръце в коленете си и каза:

- Не мога да се справя.

Роуан коленичи до нея. Щитът, с който я бе предпазвал, докато крачеше през лагера, все още ги бранеше от студения вятър, брулещ откритото поле.

- Аз... просто не мога...

Тя си пое треперлива глътка въздух и зарови лицето си в мокрите си длани.

Роуан хвана нежно китките й и свали ръцете й надолу.

- Не си сама в това изпитание.

Болка и ужас изпълниха красивите й очи и гърдите му се стегнаха мъчително, когато пророни:

- Дори срещу Ераван нямахме шанс. Но срещу Двама им с Майев? Тя е събрала собствена армия. И може би вече я води към Терасен. А ако Ераван призове братята си, ако другите крале се върнат...

- За това са му потребни другите два ключа. Но ги няма.

Тя сви пръсти и впи ноктите им толкова надълбоко в дланите си, че мирисът на кръвта й изпълни въздуха.

- Трябваше да тръгна след ключовете. Незабавно. А не да идвам тук.

- Онази мисия вече е на Дориан, не твоя. И той няма да се провали.

- Моя мисия е, и винаги е била...

- Взехме решение да дойдем тук и няма да се отклоним от него - изръмжа Роуан, без да смекчава тона си. - Ако Майев наистина води армията си към Терасен, значи сме постъпили разумно, идвайки тук. Защото трябва да убедим хаванските сили да тръгнат на север след тази битка. Това е единственият ни шанс за успех.

Елин прокара ръце през косата си. Струйки кръв оцветиха златистите кичури.

- Безсилна съм срещу тях. Срещу валгски крал и кралица. - Гласът й ставаше все по-дрезгав. - Вече са ни победили.

- Напротив. - И макар да мразеше всяка дума, Роуан програчи: - Оцеляла си два месеца в лапите на Майев без нито капка магия. Два месеца валгската кралица се е мъчила да проникне в главата ти, Елин. Да те прекърши.

Тя затрепери.

- И съумя.

Роуан изчака.

След малко Елин прошепна:

- Накрая вече исках да умра... още преди да ме заплаши с нашийника. И дори сега се чувствам така, сякаш някой ме е изтръгнал от самата мен. Сякаш съм на дъното на морето, а някогашната ми същност е на повърхността и повече никога няма да изплувам към нея.

Той не знаеше какво да й каже, какво друго да стори, освен да отлепи нежно пръстите й от дланите й.

- Действително ли повярва, че съм си върнала увереността, буйния нрав? - попита го тя с накъсан глас. - Дали другите повярваха? Защото се стараех. Упорито се старая да убедя самата себе си, че е истина, че трябва само да се преструвам достатъчно дълго.

Докато изковеше Ключалката и загинеше.

- Знам, Елин - рече тихо той.

Нито за миг не бе повярвал в намигванията и насмешливия й тон.

От гърдите й се изниза вопъл, който пропука нещо в него.

- Вече не чувствам себе си... сякаш ме е потъпкала. Изтръгнала ме е от тялото ми. Двамата с Каирн, всичко, което ми причиниха. - Тя вдиша дълбоко и Роуан я обгърна с ръце, придърпвайки я в скута си. - Толкова съм уморена. - Проплака Елин. - Безкрайно уморена, Роуан.

- Знам. - Той замилва косата й. - Знам.

Какво друго можеше да й каже?

Роуан я подържа в обятията си, докато воплите й не стихнаха и тя не се отпусна, сгушена до гърдите му.

- Не знам какво да правя - промълви.

- Ще се бориш - отвърна й простичко той. - Всички ще се борим. До сетни сили. Ще се борим.

Тя се надигна, без да става от скута му, и впери в него толкова уязвим поглед, че душата му заплака.

Роуан сложи ръка на гърдите й, точно върху горящото й сърце.

- Огнено сърце.

Предизвикателство и зов.

Тя покри ръката му със своята, топла въпреки мразовитата нощ. Сякаш огънят не бе угаснал напълно. Но само насочи поглед към звездите. Към Господаря на Севера... вечно на пост.

- Ще се борим - прошепна.

***

Елин откри Фенрис пред един кротко горящ лагерен огън. Съзерцаваше пукащите пламъци.

Поседна на дънера до него - крехка, разклатена и разтреперана, но... солта на сълзите й поне бе отмила част от мъката. Уравновесила я беше. Роуан я беше уравновесил и още я крепеше, изправен на пост в сенките отвъд огъня.

Фенрис вдигна глава. Очите му бяха толкова празни, колкото си представяше и своите собствени.

- Когато решиш, че ти се говори - поде дрезгаво тя, - насреща съм.

Той кимна, стиснал устни.

- Благодаря.

Лагерът се готвеше за отпътуване, но Елин се намърда по-близо до него и така поседяха дълги минути в мълчание.

Две лечителки, разпознаваеми само по белите ленти около бицепсите им, прелетяха край тях, натоварени с превръзки.

Елин се напрегна. Съсредоточи се върху дишането си.

Фенрис проследи погледа й.

- Бяха потресени - каза й приглушено. - Всеки път, когато ги викаха да... те оправят.

Двете лечителки се скриха зад една палатка. Пръстите й бяха изтръпнали и тя ги сви, после ги разтръска.

- Това не ги спря.

- Не са имали избор.

Тя срещна тъмния му взор. Фенрис прехапа устни.

- Никой не би те оставил в такова състояние. Никой.

С изпотрошени кости, окървавена, обгорена...

Елин се вкопчи в дръжката на Голдрин. Безпомощна.

- Опълчваха й се по свой собствен начин - продължи Фенрис. - Понякога, като им наредеше да те свестят, те лъжеха, че не успяват, че си потънала твърде надълбоко. Но аз знаех, май и Майев знаеше, че умишлено те пращат там. И те държат в забвение възможно най-дълго. За да ти спечелят малко време.

Тя преглътна.

- Майев наказваше ли ги?

- Не знам. Винаги идваха различни лечителки.

Вероятно ги бе наказвала. Разкъсвала бе съзнанията им на парчета заради неподчинението им.

Елин сграбчи още по-здраво меча на хълбока си.

Безпомощна. Чувствала се беше толкова безпомощна. Като мнозина други в този град, в Терасен, на този континент.

Дръжката на Голдрин се затопли в ръката й.

Повече нямаше да го допусне. Колкото и време да й оставаше.

***

Гавриел дойде с безшумни стъпки до Роуан, погледна кралицата и Фенрис и прошепна:

- Май точно от такива вести нямахме нужда.

Роуан затвори очи за миг.

- Вярно е, нямахме.

Гавриел сложи ръка на рамото му.

- От една страна обаче, не променя нищо.

- Защо?

- Служехме й. А тя... не беше като Елин. Достойна кралица. Разбрахме го дълго преди да научим истината. Ако Майев реши да използва корените си срещу нас, да се съюзи с Морат, тогава вече нещата се променят. Ала миналото си е минало. Свършено е, Роуан. Дали Майев е Валг, или просто зла кралица, не е от значение за онова, което ни е причинявала.

- Но това, че валгска кралица иска да пороби вречената ми и почти успя, е от огромно значение.

- И все пак знаем от какво се бои Майев, защо се бои от него - продължи Гавриел с искрящи кехлибарени очи. - Страхува се от огъня и лечителките. Ако дойде с армията си, не сме беззащитни.

Вярно беше. На Роуан му идеше да се наругае, задето не му бе хрумнало по-рано. В съзнанието му обаче изникна нов въпрос.

- Армията й е от елфи - пророни.

- В армадата й също служеха елфи - изтъкна предпазливо Гавриел.

Роуан прокара ръка през косата си.

- Ще можеш ли да си го простиш? Да се биеш срещу собствения ни народ?

Да избива елфи.

- А ти? - върна му въпроса Гавриел.

Роуан не отвърна.

След малко Гавриел попита:

- Елин защо не ми предложи кръвната клетва?

Не беше засягал темата през последните седмици. И Роуан не знаеше защо го върши точно сега, но му предложи искрения си отговор:

- Защото държи първо Едион да я положи. Ако първо ти се закълнеш... Иска да отстъпи това право на Едион.

- В случай че той не желае да ме допусне до кралството си.

- За да е наясно Едион, че е поставила неговите потребности преди своите собствени.

Гавриел сведе глава.

- Ако ми я предложи, ще се съглася.

- Знам. - Роуан потупа стария си приятел по гърба. - Тя също го знае.

Пумата отправи поглед на север.

- Според теб дали... Още нямаме вести от Терасен.

- Ако бяха превзели кралството, ако Едион бе загинал, щяхме да научим. Тукашните щяха да научат.

Гавриел потри гърдите си.

- Воюваме цял живот. И той воюва. Вилнее по бойните полета от Дете, прокълнати да са боговете! - По лицето му пробяга ярост. Не заради постъпките на Едион, а заради онова, което злата участ го принуждаваше да прави. Онова, което Гавриел не бе съумял да предотврати. - И все пак треперя всеки ден без новини. Пред всеки вестоносец.

Страх, какъвто Роуан не познаваше, различен от този за вречената му, кралицата му. Страхът на един баща за сина му.

Не си позволи да надникне към Елин. Да си спомни сънищата си, докато я издирваше. Семейството, което щяха да създадат заедно.

- Трябва да убедим хаганските наследници да тръгнат с нас на север след края на тази битка - рече тихо Гавриел.

Роуан кимна.

- Успеем ли да разбием врага утре и да покажем на принца и принцесата, че Терасен е единственият правилен път, съвсем скоро ще потеглим на север. Нищо чудно до Юледа да се биеш рамо до рамо с Едион.

Гавриел сви юмруци до тялото си и татуировките се разтегнаха по кокалчетата му.

- Ако ми окаже тази чест...

Роуан щеше да се погрижи за това. Сега обаче каза само

- Доведи Елида и Лоркан. Руките са почти готови за излитане.

51

Лоркан стоеше край лагера на руките, без да обръща особено внимание на величествените птици и облечените им в брони ездачи, които се готвеха за нощна почивка. Няколко от тях нямаше да я получат, защото щяха да пренесят групата им и разни провизии в крепостта, извисяваща се над града и равнината.

Не се вълнуваше, задето скоро щеше да полети на крилете на някое от внушителните същества. Нито че на следващия ден им предстоеше да се сблъскат с тъмната армия, струпана пред крепостните стени.

Сражавал се беше в повече битки и войни, отколкото му се щеше да си спомня. Утрешната нямаше да се отличава с нищо от тях, с изключение на факта, че щяха да колят демони вместо човеци или елфи.

Демони като някогашната му кралица, както се оказваше.

Беше й се отдал, беше я искал - или поне така си мислеше. А тя му се присмя. Нямаше представа какво значи това. За нея, за него.

Въобразявал си беше, че тъмнината в тялото му, дарбите на Хелас го влекат към нея, че между двама им съществува неразривен съюз.

Може би мрачният бог бе искал от него не да се закълне във вярност на Майев, а да я убие. Да се доближи достатъчно до нея, за да успее.

Лоркан не се загърна по-плътно в пелерината си срещу внезапния порив на мразовития вятър откъм далечното езеро.

Дори се приведе към вледеняващия въздух. Сякаш той можеше да отнесе истината.

- Тръгваме.

Ниският глас на Елида прониза грохотната тишина в мислите му.

- Руките са готови - добави тя.

По лицето й нямаше нито страх, нито жалост. Факлите и лагерните огньове наоколо позлатяваха черната й коса. От всички тях тя прие новината най-спокойно и застана пред бюрото в шатрата, като че бе родена на бойното поле.

- Не знаех - процеди Лоркан с напрегнат глас.

Елида разбра за какво говори.

- Имаме си по-големи грижи.

Той пристъпи към нея.

- Не знаех - повтори.

Тя килна глава назад да огледа лицето му и сви устни. Някакъв мускул затрепка по долната й челюст.

- И очакваш да ти дам опрощение заради това?

- Служих й почти петстотин години. Петстотин години... и просто я приемах за безсмъртна и студена.

- Звучи ми като определение на Валгите.

Той оголи зъби.

- Поживей цяла вечност и виж как ще ти се отрази, милейди.

- Не разбирам защо си толкова изненадан. Обичал си я, въпреки че е била безсмъртна и студена. Би трябвало да си свикнал с тези нейни черти. Какво значение има как я наричат?

- Не съм я обичал.

- Определено се държеше като влюбен.

Лоркан изръмжа:

- Защо постоянно се връщаш на този въпрос, Елида? Защо само с това не съумяваш да се примириш?

- Защото се мъча да разбера как е възможно да обикнеш чудовище.

- Защо?

Той навлезе в личния й периметър. Елида не отстъпи и с крачка.

Но очите й горяха, когато изсъска:

- Защото ще ми помогне да разбера как аз можах да обикна чудовище.

Гласът й пресекна на последните думи и Лоркан застина, докато изреченото се уталожваше и у двама им. Никой никога досега... никой...

- Болест ли е? - продължи тя. - Нещо не ти е наред ли?

- Елида - поде дрезгаво Лоркан.

И се осмели да посегне към нея.

Тя му се изплъзна.

- Ако си въобразяваш, че само защото си положил кръвната клетва пред Елин има някаква надежда за двама ни, жестоко се лъжеш. Ти си безсмъртен, аз съм човек. Да не забравяме тази подробност.

Лоркан едва не изтръпна от думите й, от страховитата истина в тях. Той беше на пет века. Трябваше да се отдръпне - не биваше да се вживява толкова. И все пак се озъби насреща й:

- Ревнуваш. Това те разяжда всъщност.

Елида се изсмя грубо и язвително. За пръв път я чуваше да се смее така.

- Ревнувам? От какво? От демона, на който си подлизурствал? - Тя изопна рамене. Вълна в апогея си, преди да се разбие в брега. - Мога само да й завиждам, Лоркан, че поне тя се е отървала от теб.

Лоркан се ненавиждаше, задето думите го блъскаха като юмруци. Задето гардът му срещу нея бе паднал отдавна.

- Съжалявам - каза й. - За всичко, Елида.

Ето, изрече го на глас.

- Съжалявам - повтори.

Лицето на Елида обаче не се стопли.

- Не ме е грижа - рече и се завъртя на пета. - И не ме е грижа дали утре ще си тръгнеш жив от бойното поле.

***

Ревнувала. Само мисълта да ревнува от Майев, да й завижда, че е притежавала сърцето на Лоркан векове наред... Елида куцукаше към руките, стиснала зъби толкова силно, че челюстта я болеше.

Почти достигаше първата оседлана птица, когато някой каза зад гърба й:

- Не биваше да му обръщаш внимание.

Елида спря, извърна се и видя Гавриел да я следва.

- Моля?

Винаги приветливото лице на Пумата сега изглеждаше мрачно - пълно с неодобрение.

- Все едно да изриташ в корема някого, който вече е повален на земята.

Елида не бе изрекла нито една остра дума към Гавриел, откакто се познаваха, но този път процеди:

- Не смятам, че ти влиза в работата.

- Никога досега не съм чувал Лоркан да се извинява за каквото и да било. Дори когато Майев го бичуваше заради някоя грешка, пак не й се извиняваше.

- И затова трябва да му дам прошка?

- Не. Но трябва да осъзнаеш, че положи кръвната клетва пред Елин заради теб. Само заради теб. За да останете заедно. Макар и отлично да проумява, че ще живееш колкото всеки простосмъртен.

Птиците пристъпваха нетърпеливо от крак на крак, тръскайки криле в очакване на предстоящия полет.

Елида знаеше. Осъзна го в секундата, в която Лоркан коленичи пред Елин. Минаха седмици, а още не бе решила какво да прави с факта, че се е обрекъл в служба на кралицата заради нея. С желанието да си говорят и помагат като едно време. Мразеше се за това. Задето не удържа гнева си по-дълго.

Именно по тази причина го намери вечерта. Не за да накаже него, а себе си. Да си напомни на кого бе предал кралицата им, колко сериозно се беше заблуждавала за него.

А думите й на раздяла... бяха лъжа. Отвратителна, противна лъжа.

Тя отново се обърна към Гавриел.

- Не съм...

Пумата беше изчезнал. И дори онзи мъдър глас, който й шепнеше цял живот, не изричаше нищо за мразовития полет над армията, над морето от тъмнина, ширнало се между нея и древния град.

***

Несрин стоеше до Салки, опряла ръка в пернатия му врат, и гледаше как групата руки излита в небето. Двайсетте птици не пренасяха само Елин Галантиус и спътниците й, сред които Каол и Ирен, но и още лечителки, провизии и няколко коня, закачулени и затворени в дървени клетки. Между тях беше и Фараша, кобилата на Каол.

- Тръгваше ми се с тях - въздъхна Борте, която почистваше Аркас наблизо. - Да се бия рамо до рамо с елфите.

Несрин я стрелна косо с лека усмивка на уста.

- Скоро ще ти се отдаде възможност. Стига след тази битка да се отправим към Терасен.

Някой изсумтя насмешливо.

- Върви да подслушваш някой друг, Йеран! - нахока годеника си Борте.

Капитанът на клана Берлад отвърна:

- Страхотна командирка си, няма що! Да точиш лиги по елфите като влюбено момиченце.

Борте врътна очи.

- Като ме научат на бойните си техники и ги използвам, за да те изтрия от лицето на земята на следващата кланова сбирка, пак ще си приказваме как съм точила лиги.

Красивият капитан тръгна към тях с бясна крачка. Несрин сведе глава, за да прикрие усмивката си, и внезапно реши да обърне внимание на кафявите пера на Салки.

- Дотогава ще си ми съпруга по силата на уговорката с моята кланова майка -скръсти ръце той. - Би било непристойно да убиеш собствения си съпруг по време на Сбирка.

Борте се подсмихна отровно на годеника си.

- Тогава ще си избера по-подходящ момент.

Йеран й се ухили дяволито.

- Да, някой друг път - обеща й.

Несрин забеляза искрата в очите на капитана. И как Борте прехапа леко устна и дъхът й пресекна за секунда.

Йеран се приведе да прошепне нещо в ухото й, от което Борте изцъкли очи. И явно така я смая, че когато годеникът й тръгна обратно към рука си, този път с мъжкарски наперена походка, тя се изчерви и продължи да чисти усърдно Аркас.

- Не питай - измърмори.

Несрин вдигна ръце.

- Не би ми хрумнало.

Бузите на Борте не спряха да червенеят минути след това, а ръцете й търкаха почти трескаво рука.

Спокойни, грациозни стъпки проскърцаха в снега и Несрин позна кой върви към тях още преди рукините да му отдадат чест. Не защото Сартак бе принц и официален наследник на хаганата, а защото им беше капитан. На всички рукини във войната, не само на клана Еридун.

Той им махна да продължат с работата си, оглеждайки нощното небе и летящите из него руки, които Роуан Белия трън бранеше от евентуални вражески стрели. Веднага щом Сартак стигна до Несрин, Борте потупа Аркас, хвърли четката в раницата си и се втурна нанякъде.

Ала не за да ги остави насаме, досети се Несрин. Само след малко Йеран заряза собствения си рук и пое след Борте с ленива крачка. Момичето надникна веднъж през рамо и съзирайки го зад себе си, далеч не му отвърна с раздразнение.

Сартак се засмя.

- Е, поне са си изяснили отношенията.

Несрин изсумтя, плъзгайки четка по перата на Салки.

- По-объркана съм от всякога.

- Съседите й по палатка не са.

Несрин вирна вежди, но се усмихна.

- Хубаво. Не за съседите й. За тях двамата.

- Войната въздейства странно на хората. Кара всичко да изглежда някак по-неотложно. - Той я погали по тила, оплитайки пръсти в косата й, и прошепна в ухото й: -Ела в леглото.

Гореща вълна обля тялото й.

- Утре ни чака битка. Поредната.

- И сред цялата смърт наоколо ми се прииска да те прегърна - рече принцът с онази обезоръжаваща усмивка, на която тя никога не успяваше да устои. Особено като добави: - И да ти направя разни други неща.

Пръстите на Несрин се свиха в ботушите й.

- Тогава ми помогни да почистя Салки.

Принцът се спусна толкова стремглаво към четката, захвърлена от Борте, че Несрин се засмя.

52

Крочанките се бяха придали в лагера си в Белия зъб и ги чакаха там.

Манон и Тринайсетте слязоха от уивърните си. Коремът й се свиваше с всяка стъпка към огъня на Гленис. Парчето червен плат в края на плитката й тежеше като воденичен камък.

Вече наближаваха огнището на старицата, когато Бронуен я настигна.

Астерин и Сорел, които крачеха зад нея, се напрегнаха осезаемо, но не казаха нищо.

- Какво стана? - попита Бронуен.

Манон се извърна към братовчедка си.

- Призовах ги да обмислят положението си във войната.

Бронуен вдигна свъсен поглед към небето, сякаш очакваше да зърне вещиците от Железни зъби там.

- И?

- И ще видим.

- Смятах, че отиваш да ги привлечеш на наша страна.

- Отидох - наежи се Манон - да им съобщя, че е време да решат кои искат да бъдат.

- Не знаех, че Железни зъби са способни на задълбочен размисъл.

- Внимавай, вещице! - изръмжа Астерин.

Бронуен я удостои с подигравателна усмивка през рамо, а сетне каза на Манон:

- И ви пуснаха да си тръгнете?

- Да.

- Ще се бият ли на наша страна? Ще се обърнат ли срещу Морат и други вещици от Железни зъби?

- Не знам.

Действително не знаеше.

Бронуен повървя мълчаливо. Манон тъкмо навлизаше в периферната част на огнището, когато вещицата каза:

- Значи надеждата ни е била безсмислена.

Манон не знаеше как да й отговори, ето защо продължи напред, а Тринайсетте я последваха без дори да погледнат Бронуен.

Гленис ръчкаше въглените в огнището си. Свещеният огън в центъра му не се нуждаеше от дърва, за да гори. Дар от Бранън - частица от терасенската кралица.

- На сутринта отлитаме - обяви старицата. - Решено е: връщаме се по родните си огнища.

Манон просто седна на най-близкия до Гленис камък и позволи на Тринайсетте да си намерят храна. Дориан бе останал при уивърните. Като се разделяха преди няколко минути, шепа крочанки тъкмо се запътваха към него. Незнайно дали за удоволствие, или за информация. Съмняваше се скоро да сподели леглото й отново. Особено щом бе толкова решен да замине за Морат.

Идеята хич не й се нравеше.

Затова я изтласка и попита Гленис:

- Според теб Железни зъби могат ли да се променят?

- Ти най-добре знаеш отговора.

Знаеше го - и не й харесваше особено.

- Рианон вярваше ли, че ние можем да се променим?

Че аз мога да се променя?

Погледът на Гленис омекна, обзет от едва доловима тъга. Старицата пъхна поредната цепеница в огъня.

- Доведената ти сестра беше твоя противоположност в много отношения. И доста приличаше на баща ти. Беше открита, пряма и винаги казваше каквото й е на езика., независимо от последствията. Някои я наричаха дори безразсъдна. Вероятно не би предположила заради сегашното им поведение - подсмихва се старицата, - но мнозина от вещиците край различните огнища наоколо не я харесваха. Не искаха да слушат нравоученията й за падението на народа ни, за правилния изход от трудностите ни. За мира между клановете. Всеки ден говореше на всеослушание за шанса да създадем обединено Вещерско кралство. Бъдеще, в което да не се крием, разпръснати по тези земи. Мнозина я наричаха глупачка. Най-вече когато тръгна да те търси, непреклонна да те превърне в наша съюзница въпреки кървавото ти минало.

И бе загинала заради мечтата си, заради шанса за обединено бъдеще. От ръката на Манон.

Гленис продължи:

- Питаш дали Рианон вярваше, че Железни зъби могат да се променят? Навярно беше единствена сред крочанките, но го вярваше с цялото си същество. - Тя преглътна и провисналата кожа на гърлото й подскочи. - Вярваше, че двете ще можете да управлявате заедно Вещерското кралство. Ти щеше да поведеш Железни зъби, а тя -крочанките, и заедно щяхте да скрепите дружбата, разтрогната преди векове.

- А сега останах сама.

Сама трябваше да преговаря и с двата клана.

- Да. - Гленис се взря в нея прямо, безмилостно. - Сама трябва да изградиш мост помежду ни.

Манон прие чинията с храна, която Астерин й подаде, сядайки до нея. .

- Железни зъби ще застанат зад нас. Ще видиш! - увери я Втората й.

Сорел изсумтя в несъгласие от близкия камък.

Астерин й отвърна с вулгарен жест.

- Ще застанат на наша страна. Убедена съм.

Гленис й се поусмихна, но Манон просто подхвана храната си.

Надежда, бе казала на Елида преди много месеци.

Но може би за тях нямаше надежда.

***

Дориан се задържа при уивърните, за да отговаря на въпросите на крочанките, които или не желаеха, или се бояха да разпитват Тринайсетте за събитията от Ферианската падина.

Не, не водеха вещерски отряд. Не, никой не ги беше проследил. Да, Манон беше говорила с Железни зъби, призовавайки ги да се бият на тяхна страна. Да, бяха ги пуснали да си тръгнат живи. Да, беше говорила като представителка и на двата клана.

Поне така му разказа Астерин по време на дългия полет на обратно. Ала да пита директно Манон, да обсъди с нея следващите им ходове... Дори не опита. Още не.

А когато Астерин приключи с разказа, той потъна в размишления. Премисли всичко видяно във Ферианската падина, спомни си всяка зала, всяка стая, всяка яма, смърдяща на болка и страх.

И всички те бяха творение на баща му и Ераван. Такова кралство бе наследил.

Ключовете на Уирда се разбудиха, зашепнаха му. Дориан не им обърна внимание. Вместо това хвана дръжката на Дамарис. Златото беше все така топло въпреки хапливия студ.

Меч на истината, да, но и реликва от някогашния Адарлан. Такъв, какъвто можеше да бъде отново.

Ако Дориан намереше сили. Ако повярваше в себе си. За колкото време му оставаше... Можеше да поправи всичко. Способен беше.

Дамарис се затопли - утеха и потвърждение.

Дориан напусна групичката крочанки и тръгна към скалата над една смъртоносно заснежена и бездънна урва.

Страховити планини се ширеха във всяка посока, но той отправи поглед на юг. Към Морат, мержелеещ се надалеч.

Онази нощ в гората на Ейлве бе успял да се превърне в гарван. Сега му оставаше единствено да се научи да лети.

Пресегна се навътре в себе си към бързея сурова сила. В гърдите му разцъфна топлина, костите му застенаха, светът се уголеми.

Той отвори клюн и от гърлото му излезе дрезгав грак.

Разпери сажденочерните си криле и започна да се упражнява.

53

Някой беше запалил бедрото й.

Не Елин, защото Елин я нямаше - беше затворена в железен саркофаг някъде отвъд морето.

Но някой прогаряше плътта й до кост, и то толкова надълбоко, че най-мъничкото движение върху леглото - ако беше легло - й причиняваше агония.

Лизандра открехна очи и нагоре по пресъхналото й гърло си запроправя път хриптящ стон.

- Спокойно - обади се дълбок глас.

Познаваше го. Познаваше мириса - на бистро поточе и свежа трева. Едион.

Тя обърна натежали, парещи очи към звука.

Лъскавата му коса висеше пред лицето му, сплъстена от кръв. Под тюркоазените му очи тъмнееха лилави кръгове - а погледът му беше съкрушен. Празен.

Намираха се във военна палатка, а единствената светлина в нея идваше от фенер, разлюлян от вятъра, проникващ през крилата на входа. Беше завита с няколко одеяла, а той седеше на обърната кофа, все още в бронята си и без нито една топла дреха.

Лизандра отлепи език от небцето си и се заслуша в света отвъд сумрачната палатка.

Хаос. Викове. Мъже крещяха измъчено.

- Не успяхме да спасим Перант - рече дрезгаво Едион. - В отстъпление сме от два дни. Още три, и ще стигнем Оринт.

Тя свъси леко вежди. От толкова време ли беше в несвяст?

- Наложи се да те сложим в един от фургоните с другите ранени. Чак тази вечер си позволяваме да спрем. - Жилестото му гърло подскочи. - На юг удари буря и забави моратската армия поне малко.

Тя се помъчи да преглътне сухотата в гърлото си. Последно си спомняше как се бори с илкените, съзнавайки за пръв път границите на простосмъртното тяло, че дори Елин, която изглеждаше толкова висока с увереното си излъчване, беше като мравка пред крилатите зверове. Тогава единият раздра крака й с нокти. И тя успя да замахне стабилно с меча. Да го посече.

- Ти обедини армията ни - каза Едион. - Загубихме битката, но войниците не избягаха посрамени.

Лизандра смогна да измъкне едната си ръка изпод одеялата и се пресегна към каната с вода до леглото. Едион мигновено скочи да й налее в чаша.

Но когато пръстите й се сключиха около нея, тя забеляза цвета им, формата им.

Собствените си ръце.

- Ти... преобрази се - обясни Едион, зърнал изцъкления й поглед. - Докато лечителката шиеше крака ти. Вероятно от болката. Но си върна този облик.

Ужас, грохотен и непоносим, се надигна в тялото й.

- Колко ме видяха?

Първите й думи. Грапави и сухи като шкурка.

- Не мисли за това.

Тя глътна вода.

- Всички ли знаят?

Едион кимна със сериозно изражение.

- Какво им каза... за Елин?

- Че е на важна мисия с Роуан и други воини. Толкова тайна мисия, че не смеем да говорим за нея.

- И войниците...

- Не мисли за това - повтори той.

Но Лизандра прочете отговора по лицето му. Разпозна напрежението му.

Бяха се обединили заради кралицата си само за да разберат накрая, че всичко е било просто заблуда, че могъществото на Носителката на огъня не е било с тях, както и че няма да ги защити от армията, прииждаща по петите им.

- Съжалявам - порони тя.

Едион взе празната чаша, хвана ръката й и я стисна нежно.

- Аз съжалявам, Лизандра. За всичко. - Той пак преглътна. - Като видях илкените, като те видях да се биеш с тях...

Безполезна. Лъжлива кучка. Обидите, които й беше отправил, с които я беше прострелял, разсеяха още малко от мъглата на болката. Поизостриха ума й.

- Подвигът ти... - подхвана той с нисък глас. - За Терасен, за Елин. Свещени богове, беше готова да умреш за тях.

- Да, бях.

Думи, студени като стомана.

Лизандра изтръгна ръката си от неговата и Едион примигна. Кракът й пулсираше болезнено, но тя смогна да седне в леглото. Да го погледне право в очите.

- Оскърбявали са ме и са ме унижавали по толкова много начини, толкова години наред - каза с разтреперан глас. Не от страх, а от приливната вълна, която помете всички емоции в нея, прогаряйки я заедно с раната в крака й. - Но никога не съм се чувствала толкова унизена, както когато ме изгони на снега. Когато ме нарече лъжлива кучка пред приятелите и съюзниците ни. Никога. - Не съумя да сдържи сълзите на гняв, които запариха очите й. - Някога бях принудена да пълзя пред мъжете. Боговете са ми свидетели, че едва не пълзях и пред теб през изминалите месеци. А е необходимо да стигна до прага на смъртта, за да проумееш, че си се държал като истински задник? Да ме възприемеш като човешко същество?

Едион не прикри разкаянието в очите си. Години наред бе тълкувала израженията по мъжките лица и знаеше, че всяка мъчителна емоция по неговото беше съвършено искрена. Но това не заличаваше обидите и постъпките му.

Лизандра сложи ръка на гърдите си... върху разбитото си сърце.

- Исках да си ти - промълви. - След Уесли, след всичко исках да си ти. Молбата на Елин нямаше нищо общо с това. Никога не я приех като бреме, защото и бездруго исках да си ти. - Тя не избърса сълзите, рукнали по бузите й. - А ти ме изхвърли на снега.

Едион падна на колене. И протегна ръце към ръката й.

- Никога няма да си го простя. Лизандра, никога няма да забравя и частица от постъпката си, няма да спра да се мразя заради нея. И толкова много...

- Недей. - Тя отново изтръгна ръката си. - Недей да коленичиш пред мен. Безсмислено е. - Посочи изхода от палатката. - Нямам какво друго да ти кажа. Нито ти на мен.

По лицето му пак се разля агония, но тя възпря състраданието си. Не си позволи да му съчувства, когато се изправи на крака, простенвайки тихо заради някоя незнайна болка в мощното му тяло. Той я погледа мълчаливо няколко секунди.

А сетне каза:

- Всички обещания, които ти дадох на онзи плаж в Залива на Черепа, бяха от сърце.

След това си тръгна.

***

През по-голямата част от живота си Едион се мразеше заради едно или друго свое действие.

Но като видя Лизандра да плаче заради него... Тогава вече се усети като истинско чудовище.

Почти не чуваше войниците наоколо, напрегнати и уплашени сред снежната виелица, фучаща измежду опънатите им палатки. Още колко ли от ранените щяха да загинат тази нощ?

Използвал бе високия си ранг да осигури най-добрата лечителка за Лизандра. Но дори тя нямаше магическа дарба. И въпреки че тялото на Лизандра се възстановяваше по-бързо от човешкото, пак се беше наложило да зашият крака й и да сменят превръзките на всеки няколко часа. За щастие, раната се бе затворила достатъчно скоро, че да се снижи рискът от инфекция.

Множество от ранените наоколо не можеха да се похвалят със същото. Загнилите им рани, отровената кръв във вените им... Всяка сутрин все повече и повече трупове оставаха в снега - замръзналата земя беше прекалено твърда, за да ги погребват, а нямаха време да ги изгарят.

Храна за зверовете на Ераван, шепнеха войниците на тръгване от лагерите. Все едно завещаваха безплатен обяд на врага.

Едион се мъчеше да не отдава значение на подобни коментари, на ядния ропот за бягството и поражението им. Като съградиха лагера тази вечер, поне една трета от войниците, включително тези от Гибелния легион, получиха всевъзможни задачи, само и само да си имат работа. Да се уморят достатъчно след целодневния поход, че да не им остане енергия за негодувание.

Сега Едион вървеше към собствената си палатка, разположена в съседство с шатрите на лечителките, където лежеше Лизандра. И за да й осигури уединение, бе прибягнал към високия си ранг.

Почти достигаше малката си палатка - нямаше смисъл да издига голямата си военна шатра, при положение че до няколко часа щяха да продължат бягството си, когато мярна фигурите, скупчени една до друга край огъня отпред.

Забави крачка.

Рен стана. Лицето му беше изопнато под тежката качулка.

Мъжът до него обаче разпали опасно гнева на Едион.

- Дароу - процеди той. - Очаквах вече да си в Оринт.

Увитият в кожи лорд не се усмихна.

- Идвам лично да ти предам новината. Тъй като най-довереният ми вестоносец явно е избрал да служи другиму.

Значи... старото копеле знаеше. Знаеше, че Лизандра се е представяла за Елин. И че Нокс Оуен е помогнал да измъкнат армията от неговите ръце.

- Да приключваме по-бързо тогава - каза Едион.

Рен се напрегна още повече, но си замълча.

Тънките устни на Дароу се извиха в жестока усмивка.

- Вследствие на безразсъдното ти неподчинение, на незачитането на заповедта ни да поведеш войските в избраната от съвета посока, на пълното ти поражение по границата и загубата на Перант, те снемаме от генералския пост.

Едион почти не чу думите му.

- От този момент нататък се смятай за редови войник от Гибелния легион, ако склонят да те приемат сред редиците си. А що се отнася до самозванката, с която парадираш...

Старецът се взря презрително в лечителските шатри. Едион изръмжа.

Дароу присви очи.

- Ако отново я хванем да се представя за принцеса Елин - Едион едва не му изтръгна гръкляна, чувайки думата „принцеса“, - ще се наложи да подпишем смъртната й присъда.

- Само пробвай!

- Само пробвай да ни спреш!

Едион се подсмихна.

- О, няма да си имате работа с мен. Интересно ми е как възнамерявате да екзекутирате толкова могъща хамелеонка.

Дароу игнорира предупреждението му и протегна ръка.

- Мечът на Оринт, ако обичаш.

Рен подскочи.

- Ума ли си загуби, Дароу?

Едион просто впи поглед в него. Старият лорд каза:

- Този меч принадлежи на истинския генерал на Терасен, на принца командир. Тъй като ти вече не носиш това звание, мечът трябва да бъде върнат в Оринт. Докато не назначим нов, достоен носител на титлата.

- Притежаваме този меч, Дароу, единствено благодарение на Едион - просъска Рен. -Ако той не ни го беше отвоювал, още щеше да ръждясва в съкровищницата на Адарлан.

- И вечно ще сме му признателни за това. Поне за това.

Глух тътен изпълни главата на Едион. Дароу не прибра ръката си.

Вероятно заслужаваше подобно наказание. Заради провала на бойното поле, задето не бе спазил обещанието си към Елин да защити тези земи. За постъпката си към хамелеонката, пленила сърцето му от мига, в който разкъса валгските войници в канализацията на Рифтхолд.

Едион свали ножницата на древния меч от колана си. Рен възропта, но той не му обърна внимание и хвърли Меча на Оринт към Дароу.

Липсата на познатата тежест върху хълбока му го накара да загуби равновесие.

Старецът загледа меча в ръцете си. Подлото копеле дори плъзна благоговейно пръст по костената му дръжка.

Едион каза:

- Мечът на Оринт е само парче метал и кост. Винаги е бил единствено това. Важно е какво вдъхва на носача си. Истинското сърце на Терасен.

- Много поетично, Едион - отвърна Дароу, завъртя се на пета и тръгна към единия край на лагера, където несъмнено го чакаха придружителите му. - Командирът ти Килиан е новият генерал на Гибелния легион. Ще получиш заповеди от него.

Снежните вихрушки погълнаха стария лорд . едва след няколко крачки.

- Оставаш си генерал, каквото и да разправя - възнегодува Рен.

- Господарите на Терасен се произнесоха.

- Защо не се съпротивляваш? - подскочи Рен с пламнали очи. - Просто му даде меча...

- Не ме е грижа. - Едион дори не понечи да прикрие умората, отчаянието и гнева си. -Нека задържи меча. И армията. Не ми пука.

Този път Рен не го спря. Едион влезе в палатката си и излезе чак призори.

***

Господарите на Терасен бяха отнели меча на генерал Ашривер.

Мълвата плъзваше от огън на огън, разливаше се като вълна сред армията.

Войникът беше нов в Гибелния легион - постъпил беше едва лятото. Голяма чест, макар и във време на война. Чест, макар и семейството му да го бе пуснало със сълзи на очи.

Да се бие за принц Едион, за Терасен - за това си струваше да напусне родния си чифлик. Да изостави красивата фермерска дъщеря, която така и не бе успял да целуне.

Струваше си едно време. Вече не.

Мъжете, с които се бе сприятелил през месеците на обучение и битки, бяха мъртви.

Войникът, свит пред малкия лагерен огън, беше последният оцелял от младите попълнения в легиона, които в началото на лятото с нетърпение бяха очаквали да изпробват уменията си срещу Валгите.

А сега, в мъртвото сърце на зимата, той се наричаше глупак. В редките случаи, когато решеше да проговори.

Думите се бяха превърнали в ненужни, чужди. Чужди като полузамръзналото му тяло, което вече никога не се стопляше, колкото и близо да спеше до огъня. Ако сънят изобщо дойдеше покрай писъците на ранените и умиращите. Покрай мисълта за страшилищата, преследващи ги на север.

Нямаше кой да им помогне. Да ги спаси. Вярата, че кралицата е сред тях, се оказваше лъжовна. Заблудата от страна на една хамелеонка. Никой не знаеше къде се бие сега Елин Галантиус, какво е сметнала за по-важно от тях.

Мразовитата нощ го притискаше отвсякъде, заплашвайки да погълне крехкия огън пред него. Войникът се приближи към пламъците, разтреперан под износената си пелерина. Всяка болка, всяка драскотина от последното сражение пулсираше мъчително.

Ала нямаше да изостави армията си. Както шепнеха някои. Въпреки че бяха снели принц Едион от генералския пост, въпреки че кралицата не им се притичваше на помощ - нямаше да изостави тази армия.

Беше се заклел да брани Терасен. Семейството си. И щеше да удържи на клетвата си.

Независимо че вече знаеше, че повече никога няма да ги види.

***

Снегът продължаваше да се сипе, когато отново се впуснаха в битка.

Валя и следващите два дни, преследвайки ги всеки дълъг километър на север.

Заповедта на Дароу нямаше особена тежест. Килиан директно отказа да взима решения без одобрението на Едион. Да носи броня, отговаряща на новия му ранг. Да поеме контрола във военната шатра.

Едион знаеше, че е заслужил предаността му отдавна. Както Гибелният легион бе заслужил неговата. Но сега я проклинаше донякъде. Защото му се искаше Килиан да поеме командването в свои ръце.

Лизандра се бе възстановила достатъчно, за да язди, но Едион почти не я виждаше. Тя се движеше с Рен, в близост до лечителките, в случай че шевовете на крака й се скъсаха. В редките моменти, когато се засичаха, тя впиваше толкова ненавистен поглед в него, че му идеше да повърне.

На третия ден разузнавачите ги догониха и докладваха, че моратската армия бързо скъсява разстоянието помежду им.

Едион знаеше какво предстои. Забелязваше всички морни стъпки и изпити от глад лица около себе си.

До Оринт им оставаше половин ден път. Ако теренът беше равен, щяха да имат шанс да се укрият зад древните му крепостни стени. Но от града ги делеше река Флорин. Прекалено широка, за да я прекосят без лодки. А най-близкият мост бе толкова на юг, че рискуваха, ако поемеха към него.

По това време на годината реката още можеше и да не е замръзнала. Но дори да имаха този късмет, беше толкова пълноводна, че обикновено хващаше прекалено тънък слой лед. Ако цяла армия тръгнеше по него, нищо чудно да рухнеше под нозете им.

Имаше и други маршрути към Оринт. Право на север през Еленови рога, а оттам обратно на юг към града, сгушен в подножието на планината. Но с всеки час забавяне моратското пълчище ги настигаше все повече и повече.

Едион яздеше редом с Килиан, когато Елган се изравни с тях в галоп. Конят му пръхтеше, изпускайки облаци топъл въздух в снежния ден.

- Реката е на петнайсетина километра право напред - обяви Елган. - Сега е моментът да вземем решение.

Да рискуват с южния мост или с по-дългия маршрут на север. Рен ги съзря и пришпори коня си към тях.

Килиан чакаше заповед. Едион вирна вежда.

- Ти си генералът.

- Глупости! - изплю Килиан.

Едион просто се обърна към Елган.

- Има ли вести за леда?

Елган поклати глава.

- Нито за него, нито за моста.

Светът пред тях бе превзет от безкрайни снежни вихрушки. Едион не смееше да надникне назад към едва влачещите краката си унили войници.

Без да каже и дума, Рен се върна при Лизандра.

През вятъра и снега се чу плясък на криле и един сокол се изстреля в небето, опънал сковано единия си крак.

- Продължавайте напред - каза Едион на спътниците си.

***

Лизандра се върна след час. Предаде вестите само на Рен, който препусна с коня си към Едион, Килиан и Елган.

Лицето на младия лорд бе пребледняло.

- Флорин не е замръзнала. Моратски пратеници са избързали напред и са съборили южния мост.

- Тласкат ни на север - промълви Елган.

Рен кимна.

- Ще ни настигнат до утре сутрин.

Нямаше да съумеят да достигнат северния вход на Оринт. А тъй като Флорин бе на броени километри пред тях, прекалено широка и дълбока, за да я прекосят, твърде студена, за да я преплуват, приближаващата откъм гърбовете им моратска армия ги хващаше в капан.

54

Фараша гризеше ябълка от ръката на Каол. Красивата черна кобила беше поуплашена след първия си полет.

Сигурно дори конят на Хелас би се стреснал. Всъщност всеки разумен човек би сметнал висенето на стотици метри от земята за страшно.

- Това може да го прави и някой друг. - Ирен го гледаше как работи, облегната на стената на конюшнята в крепостта, следейки всяка от нестабилните му стъпки. - Ти най-добре си почини.

Каол поклати глава.

- Тя не знае какво й се случва. Искам да я поуспокоя, преди да заспи.

Преди утрешната битка - преди да излязат на бойното поле, този път с истински шанс да спасят Аниел.

Още се мъчеше да преглътне всички събития от изминалите месеци. Битките и загубите. Къде бе изчезнал Дориан с Манон и Тринайсетте... Само се молеше приятелят му да е постигнал успех - и да не е решил той да изкове Ключалката.

Тъй като имаше нужда да разнищи всичко научено, остави Елин и спътниците й при тържествената зала да си търсят храна и поведе Фараша към конюшнята. Главно за да предпази околните от кобилата, която опита да ухапе най-близкия войник, когато й свалиха качулката. Защото дори качулката не беше смогнала да скрие от нея онова, което се разиграваше с голямата клетка, в която я бяха вързали.

Но Фараша не отхапа ръката му, докато гризеше от ябълката, така че Каол се надяваше да му прости за тежкия полет. Една част от него се чудеше дали кобилата знаеше, че е избрал да остане с нея въпреки болките в гърба си и необходимостта от бастун.

Той погали абаносовочерната й грива и я потупа по мускулестия врат.

- Готова ли си да потъпчеш малко валгски изверги утре, приятелко?

Фараша изпръхтя и го погледна с едното си тъмно око, сякаш за да попита: „А ти?“. Каол се усмихна, а Ирен се засмя приглушено.

- Трябва да се връщам в залата - каза съпругата му. - Някой може да потърси помощ.

И все пак не тръгна.

Погледите им се срещнаха над мощния гръб на Фараша. Той заобиколи кобилата, внимавайки да не го захапе.

- Знам - пророни в отговор.

Ирен килна глава.

- Какво знаеш?

Каол преплете пръсти с нейните. После сложи ръцете им върху още плоския й корем.

- О! - отвори смаяно уста тя. - Аз... Как?

Сърцето му запрепуска.

- Значи е вярно.

Златистите й очи се приковаха в неговите.

- Искаш ли да е вярно?

Каол долепи длан до бузата й.

- Повече, отколкото някога съм предполагал.

Усмивката на Ирен бе толкова широка и слънчева, че сърцето му почти се пропука.

- Вярно е - промълви тя.

- В кой месец си?

- Почти във втория.

Той огледа корема й, който скоро щеше да порасне заедно с рожбата в него. Тяхната рожба.

- Допускам, че не си ми казала, защото не си искала да ме тревожиш.

Ирен прехапа долната си устна.

- Нещо такова.

Каол изсумтя.

- А когато започнеше да се клатушкаш като гъска и коремът ти се надуеше до пръсване?

Тя го перна по ръката.

- Няма да се клатушкам като гъска.

Той се засмя и я придърпа в обятията си.

- Имах предвид, че ще се клатушкаш очарователно. - Смехът на Ирен отекна в тялото му и Каол я целуна по главата, по слепоочието. - Ще си имаме детенце. - Прошепна в косите й.

Тя го прегърна през кръста.

- Да - прошушна. - Но откъде разбра?

- От баща ми - измърмори Каол. - Явно е по-наблюдателен от мен.

Тя изтръпна до него.

- Нали не си ядосан, че скрих от теб?

- Не. Бих се радвал да го чуя първо от теб, но разбирам защо не си искала да ми казваш още. Колкото и глупаво да е - добави и я гризна нежно по ухото.

Ирен го сръчка в ребрата и той отново се засмя. Засмя се, макар че всеки ден от обсадата, всеки враг, срещу който се изправяше, го изпълваше с ужас да не допусне фатална грешка. Не можеше да се отърве от мисълта, че загинеше ли, повличаше и нея със себе си.

Тя го стисна по-силно в прегръдката си и отпусна глава върху гърдите му.

- Ще бъдеш блестящ баща - пророни. - Най-блестящият баща, съществувал някога.

- Големи надежди ми възлагаш, като се има предвид, че преди броени месеци искаше да ме хвърлиш от най-високия прозорец на Tope.

- Никоя лечителка не би постъпила толкова непрофесионално.

Каол се ухили, после вдиша аромата й, измъкна се от прегръдката й и я целуна по устните.

- Не мога да опиша колко съм щастлив, Ирен. Каквото и да пожелаеш, на твоите заповеди съм.

Устните й се извиха в лека усмивка.

- Опасни думи.

Той погали с палец брачната й халка.

- Значи ще трябва възможно най-бързо да сложа край на тази война, за да построя къщата ни до лятото.

Тя врътна очи.

- Колко благородна причина да надвиеш Ераван!

Каол си открадна още една целувка от нея.

- Колкото и да ми се ще да ти докажа, че съм готов да изпълня всяка твоя заповед -пошепна до устата й, - трябва да свърша една друга работа, преди да си легнем.

Ирен вирна вежди.

Той направи гримаса.

- Налага се да запозная Елин с баща ми. Преди случайно да се сблъскат един с друг.

Баща му не беше край залата, когато пристигнаха, а Каол се тревожеше твърде много за Фараша, за да хукне да го търси.

Ирен настръхна, въпреки че в очите й проблесна искрица шеговитост.

- Подло ли е от моя страна, че ми се иска да погледам? И да донеса нещо за хапване?

Каол преметна ръка през раменете й и погали Фараша на раздяла. Накуцваше въпреки бастуна, а болката в гърба му изпращаше огнени копия надолу по краката му, но всичко това беше второстепенно. Всичко - дори проклетата война бледнееше пред жената до него.

Пред бъдещето, което щяха да съградят заедно.

***

Колкото добре бе минал разговорът му с Ирен, толкова по-зле бе потръгнал този между Елин Галантиус и баща му.

Ирен не донесе храна, но главно защото на път към тържествената зала срещнаха баща му. Крачеше яростно към стаята, където почиваха Елин и спътниците й.

- Татко - подхвана Каол, изравнявайки се с него.

Ирен мълчеше и само наблюдаваше движенията на Каол. Болката в гърба му трябваше да е нетърпима, щом куцаше толкова сериозно, независимо че магията й се възвръщаше лека-полека. Нямаше представа къде бе оставил количката си - дали не я беше затрупала някоя отломка при обстрела. Молеше се да не е така.

Баща му се изрепчи:

- Не ме събуди, когато кралицата на Терасен е пристигнала в замъка ми?!

- Не ми беше приоритет.

Каол спря пред вратата на малката стая, където бяха настанили кралицата, и почука.

Някой изсумтя от другата страна вместо отговор и съпругът на Ирен отвори вратата с рамо, колкото да надникне вътре.

- Баща ми иска да те види - обяви Каол на човека вътре, вероятно кралицата.

Мълчание, последвано от шумолене на дрехи и мудни стъпки.

Ирен стоеше отзад, когато накрая Елин Галантиус се появи на вратата. Лицето и ръцете й бяха почистени, но носеше същите мръсни дрехи. До нея се извисяваше снажният среброкос елфически воин - Роуан Белия трън. За когото Ирен бе чула да говорят с такова страхопочитание в хаганата преди няколко месеца. В стаята лейди Елида седеше до далечната стена с поднос храна до себе си, а гигантският бял вълк лежеше на пода, следейки събитията с притворени очи.

Смайващо беше да ги зърне в подобна среда, да осъзнае, че макар да бяха могъщи, древни създания, елфите никога не напускаха истински родните си гори. Кралицата явно също предпочиташе този облик, разпуснатата й коса почти скриваше

леко заострените й уши. Зад нея не се мяркаше Гавриел - златокосият, меланхоличен на вид воин, нито смразяващият кръвта Лоркан. Слава на Силба за последния!

Елин остави вратата отворена. Двамата членове на двора им не помръднаха от местата си. Изглеждаха почти отегчени.

- Е - поде лаконично кралицата, пристъпвайки в коридора.

Бащата на Каол плъзна поглед по принца воин до нея. Сетне обърна глава към Каол и каза:

- Предполагам, че са се запознали във Вендлин. След като ти я изпрати там.

Ирен се напрегна от подигравателния му тон. Копеле. Отвратително копеле.

Елин изцъка с език.

- Да, да, нека разясним този въпрос. Нищо че не ми изглежда синът ви да съжалява. -Тя надзърна към Ирен, която се постара да не изтръпва под взора на тюркоазенозлатистите й очи. Не долови в тях огъня от онази нощ в Иниш, но бяха запазили безпощадната си проницателност. Различни. И двете бяха различни от онези момичета. Устните на кралицата се кривнаха в усмивка. - Мисля, че добре се е уредил. -Тя вдигна свъсен поглед към консорта си. - Поне Ирен не ми се струва от онези образи, които си придърпват цялото одеяло нощем и хъркат като дъскорезница.

Ирен се покашля, а принц Роуан само се усмихна на кралицата.

- Не ми пречи, че хъркаш - каза й кротко.

Устата на Елин потрепна и тя извърна поглед към бащата на Каол. Усмивката на Ирен посърна, когато се натъкна на мрачното лице на мъжа. Нервите на Каол бяха обтегнати като струни.

- Не си губете времето с подигравки - каза кралицата на баща му. - Уморена съм, и гладна, така че няма да е разумно за вас.

- Намираш се в моята крепост!

Елин заоглежда демонстративно тавана, стените, пода.

- Сериозно?

Ирен сведе глава, за да прикрие усмивката си. Каол също.

Елин обаче се вторачи наново в господаря на Аниел.

- Надявам се, че няма да ни пречите.

Чертаеше граници. Дъхът на Ирен пресекна в гърлото й.

Бащата на Каол каза само:

- Доколкото знам, не си кралица на Адарлан.

- Не, но синът ви е дясна ръка на краля, тоест превъзхожда ви по ранг. - Елин се усмихна на Каол с плашеща благост. - Нима си пропуснал да му споменеш?

Ирен и Елин не бяха момичетата от онази нощ в Иниш, да, но дивият огън още живееше у кралицата. Див огън, докоснат от лудост.

Каол сви рамене.

- Бях решил да му кажа в подходящия момент.

Баща му изръмжа.

- Защитили сте и сте подготвили народа си достойно. Нямаме намерение да ви отнемаме това - заяви принц Роуан на мъжа.

- Не ми е потребно одобрението на елфически главорези - озъби се господарят на Аниел.

Елин перна Роуан по рамото.

- Главорез. Допада ми. По-добре е от „мишелов“, нали?

Ирен нямаше представа за какво говори кралицата, но въпреки това за пореден път сдържа смеха си.

Елин се поклони театрално на господаря на Аниел.

- Е, след тази приятна раздумка смятам да довършим вечерята си. Желая ви чудесна вечер, ще се видим на парапета утре, а междувременно бъдете така любезен да гниете в ада!

Елин се завъртя и поведе съпруга си обратно към стаята. Но преди да влязат, кралицата се усмихна през рамо на Ирен и Каол и каза с блеснали от неподправена радост очи:

- Поздравления!

Ирен нямаше представа как е научила. Но все пак елфите притежаваха свръхестествено обоняние.

Ето защо й се усмихна и сведе глава - миг преди Елин да затръшне вратата в лицето на господаря на Аниел.

Каол се обърна към баща си, прикрил умело всяка нотка на хумор в изражението си.

- Е, видя я.

Мъжът се тресеше, навярно от смесица от гняв и унижение, а когато се извърна, за да си тръгне, Ирен проумя, че това бе една от най-хубавите гледки в живота й.

Ако съдеше по усмивката на Каол, съпругът й си мислеше същото.

***

- Ама че противен човек! - Елида дояде пилешкото си бутче и подаде едно на Фенрис, който си беше възвърнал елфическия облик. Той го захапа с доволно ръмжене. - Горкичкият лорд Каол.

Елин, облегната на стената с протегнати напред болезнени крака, също дояде порцията си пилешко и отхапа от парчето си черен хляб.

- Горкичкият Каол, горкичката му майка, горкичкият му брат. Горко на всички, които имат досег с него.

Изправен пред единствения и доста тесен прозорец в стаята, откъдето наблюдаваше тъмната армия на стотици метри под тях, Роуан изсумтя:

- Тази вечер беше в завидна форма.

Елин му изкозирува с парчето си овесен хляб.

- Всеки, който прекъсва вечерята ми, си плаща.

Той врътна очи, но се усмихна така, както го бе забелязала да се усмихва, когато двамата бяха надушили детето в утробата на Ирен.

Елин се радваше за нея - и за двама им с Каол. Приятелят й заслужаваше подобно щастие повече от всеки друг. Колкото собствения й вречен...

Не си позволи обаче да потъва в размишления по въпроса. Вместо това дояде хляба си, отиде до прозореца и се опря на

Роуан. Той преметна ръка през раменете й - небрежен, спокоен жест.

Никой не говореше за Майев.

Елида и Фенрис продължиха да се хранят мълчаливо, предлагайки им поне мъничко уединение в тясната, гола стая, която щяха да обитават вкупом, спейки на шалтета по пода. Явно господарят на Аниел не споделяше нейното влечение по лукса. И нямаше навик да предлага дори най-основните удобства на гостите си. Като гореща вана. И легла.

- Войниците са уплашени - каза Роуан, загледан в долните етажи на крепостта. -Подушвам страха им.

- Удържат крепостта от дни. Знаят какво ги чака призори.

- Страхът им - сключи челюсти той - е доказателство, че нямат доверие на съюзниците ни, че не вярват хаганската армия да ги спаси. Затова няма да се бият от сърце. И може да проявят слабост, каквато не бива да допускаме.

- Може би трябваше да предупредиш Каол - каза Елин. - Той можеше да ги мотивира някак.

- Имам чувството, че вече ги е мотивирал колкото е могъл. Но страх като този прояжда душата.

- Какво да сторим тогава?

Роуан поклати глава.

- Не знам.

Но Елин усети, че знаеше, че му се искаше да каже още нещо, но се въздържаше или защото не бяха сами, или заради някакво колебание.

Ето защо не го притисна, а отправи очи към назъбените парапети с патрулиращи зад тях войници, към многолюдната тъмна армия отвъд. Пронизителен лай и рев огласяха нощта, толкова неземни, че по гръбнака й полази студена тръпка.

- Битката по суша по-лесна ли е, или по-трудна от тази по море? - попита Елин съпруга и вречения си, впила поглед в татуираното му лице.

Досега бе воювала единствено срещу корабите в Залива на Черепа, но онова сражение приключи относително бързо. И срещу илкените в Каменните блата, но тогава беше по-скоро изтребление, отколкото битка. Нищо общо с това, което ги чакаше призори. Срещу което се бяха борили приятелите й сред Тясното море, докато те двете с Манон бяха в огледалото, а сетне и с Майев на онзи плаж.

Роуан се замисли.

- И двете са грозна картинка, но по различен начин.

- Аз предпочитам да се бия по суша - промърмори Фенрис.

- Защото никой не обича миризмата на мокро куче? - подметна през рамо Елин.

Фенрис се засмя.

- Точно поради това.

Поне отново се усмихваше.

Устните на Роуан потрепнаха нагоре в краищата, ала очите му останаха сурови, докато се взираше във вражеската армия.

- Утрешната битка ще е също толкова кървава - каза той. - Но планът ни е стабилен.

Щяха да чакат на парапета с Каол в готовност за отчаяните ходове на Морат, когато се озовяха приклещени към крепостната стена и пометени от хаганската армия. Елида щеше да помага на ранените в тържествената зала заедно с Ирен и другите лечителки.

Елин нямаше идея къде бяха Лоркан и Гавриел. И двамата се отцепиха още с пристигането, Пумата отиде да стои на пост някъде, а Лоркан вероятно пак се цупеше. Но едва ли щяха да пропуснат утрешния бой.

Сякаш мислите й го бяха призовали, и Гавриел влезе тихо в стаята.

- Армията е в покой - обяви вместо поздрав, после най-безцеремонно клекна до Фенрис и си придърпа платото с пилешко месо. - Но войниците треперят от страх. Дните на отбрана са изцедили силите им.

Роуан кимна, без да съобщи на Пумата, че тъкмо това обсъждаха. Гавриел нападна храната.

- Ще трябва да се погрижим да не поддадат утре.

Наистина.

- Чудех се - подхвана след малко Елида, сякаш говореше сама на себе си, - щом Майев е натрапница, кой ще управлява Доранел, ако я прокудим заедно с другите Валги?

- Или я изпепелим - подхвърли Фенрис.

Елин се усмихна мрачно, ала въпросът на Елида се загнезди в съзнанието й.

Гавриел бавно побутна настрана платото с пилешко.

Ръката на Роуан падна от раменете на Елин. Боровозелените му очи се загнездиха в нея широко отворени.

- Ти.

Елин примигна насреща му.

- Има и други наследници на Маб. Галан, Едион...

- Тронът се предава по майчина линия, само от елфа на елфа. Поне би трябвало -добави Роуан. - Ти си единствената с директна, неопровержима кръвна връзка с Маб.

- И твоят род, Роуан - обади се Гавриел. - Някой от твоя род ще има право върху половината трон на Мора.

- Селен. Неин ще е.

Въпреки че бе принц, кръвната връзка на Роуан с Мора толкова бе изтъняла през вековете, че вече я имаше само на думи. Можеше да се каже, че Елин имаше по-близко родство с Елида, дори с Каол, отколкото с Роуан, независимо от далечното им общо потекло.

- Е, отстъпвам престола на Селен - рече Елин, изтупвайки ръцете си като че от въображаем прах. - Доранел е неин.

Повече никога нямаше да отиде в онзи град, без значение дали щяха да надвият Майев, или не. Навярно това я превръщаше в страхливка. Но не посмя да потърси утешителния тътен на магията си.

- Малките хора действително знаеха - каза умислено Фенрис, потривайки челюстта си. - Знаеха коя си.

Открай време знаеха. Спасили бяха живота й преди десет години, а през последните седмици помагаха на всички тях. Знаеха коя е и й оставяха дарове. Сякаш отдаваха почит на наследницата на Бранън. Не на...

- Елфическата кралица на Запада - пророни Гавриел.

Мълчание.

- Това звание ли е? - учуди се Елин.

- Вече да - отвърна Фенрис.

Елин го стрелна косо.

- Да, ако Селен стане Елфическата кралица на Изтока - потвърди Роуан.

Никой не продума цяла минута.

Елин въздъхна към тавана.

- Е, какво толкова? Поредната префърцунена титла.

Никой не понечи да проговори. Елин не позволи на това ново бреме да проникне твърде надълбоко в съзнанието й. На всичко, което предполагаше званието - че можеше да й се наложи да закриля не само Малките хора на континента, но и заедно с кадъра да поставят основите на нова родина за всички елфи, пожелали да живеят с тях. За всички елфи, оцелели след клането в Терасен преди десет години и решили да се завърнат.

Наивна мечта, която едва ли щеше да види сбъдната. Едва ли щеше да осъществи.

- Елфическата кралица на Запада - повтори, вкусвайки думите на върха на езика си.

Питайки се колко ли време щеше да се нарича така.

Тежкото мълчание в стаята й подсказа, че приятелите й си мислеха същото. А болката, гневът и решимостта в очите на Роуан - че вреченият й вече разсъждаваше дали това ново звание нямаше да я спаси някак от жертвения олтар.

Подобен въпрос обаче щяха да обсъждат по-късно. След утрешната битка.

Ако оцелееха.

***

Имаше порта и отвъд черния й свод се ширеше вечността.

Но не за нея. Тя не отиваше в Отвъдното.

Боговете й бяха подготвили друг ковчег - този път изсечен от онзи тъмен лъскав камък.

Камък, какъвто огънят й не можеше да разтопи. Да прониже. Единственият начин да се измъкне от затвора му беше да се превърне в него - да се слее с него като морска пяна с пясъка.

Всяко дихание бе по-плитко от предходното. В този ковчег нямаше дупки.

Знаеше, че отвъд стените му има втори ковчег. Знаеше, защото приглушените викове от него я достигаха някак.

Две принцеси, едната от злато, другата - от сребро. Една млада и една древна. Двете заедно щяха да платят цената за затварянето на портата към вечността.

Въздухът й беше на привършване. Изразходила бе прекалено много от него в трескаво дращене по камъка. Пръстите й пулсираха болезнено около изпотрошените нокти и съдраната плът.

Женските писъци стихваха постепенно.

Трябваше да приеме съдбата си, да се примири с нея. Чак тогава капакът на ковчега щеше да се отвори.

Въздухът беше горещ, скъпоценен. А тя не можеше да се измъкне, не можеше...

***

Елин се изтръгна от съня си. Стаята още тънеше в мрак, а приятелите й наоколо дишаха равномерно.

Чист, свеж въздух. Отвъд тесния прозорец блещукаха звезди.

Нямаше ковчег от Камък на Уирда. Нямаше порта, която щеше да я погълне.

Но знаеше, че онези проклети богове я наблюдават. Дори тук я наблюдаваха. И чакаха.

Чакаха саможертвата й. Това представляваше за тях - жертвено агне.

Стомахът й се присви в спазъм, но Елин не му обърна внимание, не обърна внимание на разтрепераното си тяло. На горещината под кожата си.

Завъртя се на една страна и се притисна към утешителната топлина на Роуан. Приглушените писъци на Елена още бучаха в ушите й.

Не, повече никога нямаше да се усети толкова безпомощна.

55

Дориан не беше очаквал да се чувства така в женско тяло.

Походката му, лекото полюшване на ханша и бедрата - странно беше. Обезпокоително странно. Дори някоя от крочанките да бе забелязала младата вещица, която обикаляше в кръгове, приклякваше и изпъваше крака, всички продължаваха да се готвят усърдно за отпътуване.

Не можеше да не отчете и гърдите си, които не бе очаквал да бъдат толкова... неудобни. Не че го притесняваха, но дори след тези няколко часа още не успяваше да свикне с наличието им, когато ги бутнеше с ръце, нито пък с необходимостта да наглася Стойката на тялото си заради известната им тежест.

Спрял се бе на по-елементарна трансформация: предишната вечер си избра някаква млада крочанка - новачка, от чиято помощ едва ли се нуждаеха често и чието присъствие едва ли регистрираха винаги - и започна да я следи толкова неотклонимо, че момичето вероятно го сметна за някой перверзник.

На сутринта, когато лицето и фигурата й добре се бяха уталожили в съзнанието му, отиде в единия край на лагера и просто извика образа на девойката.

Е, не беше толкова просто. Преобразяването си оставаше все така неприятен процес - костите му трябваше да се пренаредят, скалпът му забоцка от растежа на дългата й кестенява коса, спускаща се на лъскави вълни, носът го загъделичка, докато приемаше новата си, по-женствена извивка.

Накрая дълги минути се взира в себе си. В миниатюрните си ръце, в тъничките си китки. Удивляваше се колко сила се

криеше във фините му кости. Потупа се леко между краката и установи какви промени бяха настъпили и там.

А през изминалите два часа обикаляше из лагера, опознавайки движенията и странностите на женското тяло. Съвсем различно бе от първия му полет като гарван -от първата борба с вятъра.

Доскоро си мислеше, че знае всичко за женското тяло. Как да накара една жена да мърка от удоволствие. Дори се изкушаваше да намери някоя уединена палатка и да опознае от първа ръка някои усещания.

Но така само щеше да пропилее ценно време. А и вече разтурваха лагера за отлитане.

Тринайсетте бяха осезаемо напрегнати. Още не бяха решили накъде да поемат. Пък и никоя от крочанките не ги покани да отпътуват с нея към огнището й. Дори Гленис.

Нито една от Тринайсетте не го погледна, минавайки покрай него. Никоя не го разпозна.

Дориан тъкмо приключваше поредната си разходка в кръг на малката тренировъчна площадка, когато Манон мина наблизо с разпилени сребристи коси. Той спря, подобно на предпазлива крочанка на поста си, и я загледа как профучава през снега и калта с устремена крачка, досущ като острие, разсичащо света.

Манон вече почти подминаваше площадката му, когато се закова на място.

И се обърна бавно към него с разширени ноздри. Златистите й очи го обходиха светкавично, пронизващо.

Накрая тя свъси вежди. Дориан просто й се усмихна лениво. Манон тръгна към него.

- Чудно, че не се опипваш!

- Откъде знаеш, че не съм го направил вече.

Още един преценяващ поглед.

- Очаквах да избереш по-привлекателен облик.

Той сведе смръщено очи към тялото си.

- На мен ми се струва достатъчно привлекателен.

Манон стисна устни.

- Да разбирам ли, че се готвиш да заминеш за Морат?

- Да съм казвал нещо подобно?

Не си направи труда да звучи любезно.

Тя пристъпи към него и зъбите й просветнаха. В това тяло беше по-нисък от нея. Ядоса го тръпката, която нагря кръвта му, когато вещицата му изръмжа отвисоко:

- Имаме си задоволително количество работа днес, малки принце!

- Случайно да ти преча?

Тя отвори уста, после я затвори.

Дориан се изсмя гърлено и понечи да се обърне. Ръка с железни нокти го сграбчи за лакътя.

Неестествено бе да почувства ръката й толкова голяма върху тялото си. Именно голяма, а не като изящното, смъртоносно оръжие, с което бе свикнал.

Златистите й очи проблеснаха.

- Ако си търсиш милозлива женица, която да ридае при всяко по-трудно решение, а накрая да се откаже от него, си сбъркал леглото.

- В момента не съм в ничие легло.

Не беше влизал в палатката й през последните нощи. Не и след онзи разговор в Ейлве.

Тя дори не трепна от отговора му.

- Мнението ти не ме интересува.

- Тогава какви ги вършиш тук?

Манон пак отвори и затвори уста. Накрая каза хрипливо:

- Веднага се преобрази!

Дориан отново й се усмихна.

- Нямате ли си по-важна работа, Ваше Величество?

Наистина очакваше да извади железните си нокти и да изтръгне гръкляна му. Една част от него го искаше. Дори я погали по долната челюст с призрачните си ръце.

- Мислиш, че не знам защо не искаш да ходя в Морат ли?

Можеше да се закълне, че вещицата потрепери, че изви леко шия под призрачния допир.

Дориан плъзна невидими пръсти надолу по шията й, по ключиците й.

- Кажи ми да остана - предизвика я със студени, сурови думи. - Кажи им да остана с теб, щом това желаеш. - По невидимите му пръсти изникнаха остри нокти и задращиха леко кожата й. Манон преглътна. - Ала не би го изрекла, нали, Манон? - Дъхът й започваше да пресеква. Призрачните му ръце не спираха да галят шията й, челюстта й. Плътта, която бе вкусвал безброй пъти. - Знаеш ли защо?

Тя не му отговори и Дориан заби върха на един от невидимите си нокти в кожата й.

Манон пак преглътна, но не от страх.

Той се приведе към нея, килвайки глава назад, за да я погледне в очите, и измърка:

- Защото може да имаш много повече години зад гърба си, да си смъртоносна по хиляди начини, но дълбоко в себе си се боиш. Не знаеш как да ме помолиш да остана, защото се боиш да признаеш пред себе си, че го искаш. Боиш се. От себе си повече, отколкото от всеки друг на света. Боиш се.

Тя се взря безмълвно в него за няколко секунди.

После изръмжа насреща му:

- Не знаеш какво приказваш.

И си тръгна.

Той я изпрати с гърлен смях. Гръбнакът й се скова.

Но Манон не се обърна.

***

Бояла се. Бояла се да признае, че чувствала привързаност към него.

Пълна нелепица.

И вероятно самата истина.

Но това не биваше да я тревожи. Не и точно сега.

Манон закрачи бясно през лагера, из който вещиците вече сгъваха палатки и приготвяха огнищата за път. Тринайсетте чакаха при уивърните, заредили дисагите им с провизии.

Някои от крочанките я гледаха свъсено. Не с гняв, а с нещо като разочарование. Недоволство. Сякаш не мислеха, че е разумно да се разделят.

Манон се въздържаше да го потвърди. Но дори Тринайсетте да тръгнеха след тях, крочанките щяха да намерят начин да им се изплъзнат. Да използват силата си да задържат уивърните достатъчно дълго на земята, че да съумеят да изчезнат в небето.

А тя нямаше намерение да принизява нито себе си, нито Тринайсетте до нивото на кучета, преследващи стопаните си. Въпреки отчаяната им потребност от помощ, въпреки обещанието им към съюзниците, нямаше да се унижава повече.

Манон спря при лагера на Тление, единственото още пламтящо огнище. Огънят в него никога не угасваше.

Като напомняне за обещанието й да почита кралицата на Терасен. Самотен пламък сред зимния мраз.

Манон потри лицето си и седна уморено на един от камъните около огнището.

Топла, лека ръка кацна върху рамото й. Тя не си даде труд да я отмести.

Гленис каза:

- Тръгваме до няколко минути. Дойдох да се сбогуваме.

Манон вдигна очи към старата вещица.

- Лек полет!

Нямаше друго за изричане. Провалът й не се дължеше на Тление, единствено себе си можеше да вини за него.

Боиш се.

Самата истина. Макар че опита да привлече крочанките на тяхна страна, не вложи всичко от себе си. Не им се разкри напълно. Не им показа какво й костваше да научи, че е имала сестра, която е убила. Не знаеше как да разбулва душата си, така и не се бе научила.

Боиш се.

Вярно беше. Боеше се от всичко.

Тление свали ръка от рамото й.

- Дано пътят ви преведе невредими през войната и обратно у дома.

Не виждаше смисъл да казва на старицата, че вече нямаше дом нито за нея, нито за Тринайсетте.

Гленис извърна лице към небето и въздъхна.

После свъси белите си вежди. Ноздрите й се разшириха.

Манон скочи на крака.

- Бягай - пророни Гленис. - Бягай веДнага.

Манон извади Ветросеч, без да мръдне от мястото си.

- Какво има?

- Тук са.

Как ги бе надушила по вятъра?

Три уивърна пронизаха облаците, устремени към лагера им. Манон ги познаваше. Познаваше и трите ездачки, които накараха крочанките да се спуснат трескаво към оръжията си.

Матроните на вещерските кланове на Железни зъби ги бяха открили. И пристигаха да довършат започнатото от Манон онзи ден в Морат.

56

Трите Върховни вещици идваха сами.

Въпреки това крочанките се приготвиха за бой и излетяха на метлите си - няколко дори трепереха, навярно разпознали ездачките.

Манон стисна по-здраво Ветросеч, за да възпре едва доловимото потръпване в собствената си ръка, когато трите вещици кацнаха до огнището на Гленис, смазвайки няколко палатки под краката на уивърните си.

Астерин и Сорел светкавично се озоваха до нея и шепотът на Втората й едва се чу сред трясъка от смачканите палатки:

- Сенките отлетяха, но засега не дават знак за друг отряд.

- Идват без сестринствата си?

- Да. Искра и Петра също ги няма.

Манон преглътна сухо. Матроните наистина идваха сами. И незнайно как бяха успели да ги намерят.

Или да ги проследят.

Манон не позволи на мисълта да се загнезди в съзнанието й - че можеше да е довела трите матрони право до крочанския лагер. Спотаеното ръмжене на вещиците, насочено към нея, говореше достатъчно за мнението им.

Уивърните се надигнаха, извили дълги опашки около телата си в готовност да сеят смърт с отровните шипове по върховете им.

Нечии припрени стъпки по хрущящия вледенен сняг спряха до Манон и мирисът на Дориан я обгърна.

- Това...

- Да - потвърди тихо тя. Матроните слязоха от уивърните си, без да разперват ръце в настояване за мирни преговори. Не, просто тръгнаха към огнището, към единствения пламък в целия лагер. - Не атакувайте! - Предупреди Манон всички около себе си и закрачи към трите вещици.

Тази битка не беше на краля, колкото и мощ да кипеше във вените му.

Гленис вече държеше древен меч в сбръчканите си ръце. Макар и стара колкото Майка Жълтонога, тя стоеше с гордо вдигната глава пред трите Върховни вещици.

Кресеида Синьокръвна проговори първа, а очите й бяха студени като короната с железни шипове върху луничавото й чело.

- Не сме се виждали цяла вечност, Гленис.

Гленис обаче не гледаше матроната на Синьокръвните. Нито бабата на Манон, приковала злобни очи в нея с разпиляна от вятъра черна роба.

Гледаше Майка Жълтонога, прегърбената, ненавистна старица между тях. И короната със звезди върху оредялата й бяла коса.

Мечът потрепери в ръката на Гленис. И в мига, в който Манон проумя с чия корона идваше в лагера им Майка Жълтонога, Бронуен се появи до Гленис и прошепна:

- Короната на Рианон.

Носеше я, за да се подиграе на крочанките. Сякаш плюеше в лицата им.

Мийте на Манон се изпълниха с глух тътен.

- Вече май не пробираш с кого да дружиш, внучке - отбеляза баба й, чиято прошарена тъмна коса бе прибрана в плитка.

Плитка, която й подсказваше с какво намерение пристигаха в лагера им.

Битка. Унищожение.

Вниманието на трите Върховни вещици сякаш я похлупи с тежестта си. Крочанките зад нея запристьпваха нервно, очаквайки отговора й.

Но Гленис проговори вместо нея с гърлен глас, какъвто Манон за пръв път чуваше от старицата.

- Какво искате?

Бабата на Манон се усмихна, разкривайки ръждясали железни зъби. Най-достоверният белег за възрастта й.

- Допусна жестока грешка, Манон Родопредателке, когато се помъчи да обърнеш собствените ни сили срещу нас. Когато пося сред вещиците ни такива лъжи относно плановете ни. Моите планове.

Манон остана с гордо вирната брадичка.

- Казах им истината. И явно те е уплашила доста, щом веднага си извикала тези двете и си хукнала подире ми да доказваш невинността си в заговори срещу тях.

Другите две матрони дори не мигнаха. Изглежда, че ноктите на баба й бяха забити някак надълбоко. Или просто не ги беше грижа.

- Идваме - процеди гневно Кресеида, пълната противоположност на дъщеря си, която бе дала на Манон шанс да се изкаже, - за да се отървем най-сетне от тръна в очите ни.

Дали бяха наказали Петра, задето бе пуснала Манон да си тръгне жива от Омега? Дали не я бяха убили? Онзи път, когато Петра полетя към смъртта си, Кресеида изпищя с майчински ужас. Но дали тази любов, толкова чужда и странна, още съществуваше? Или дългът и древната омраза я бяха надвили?

Подобна мисъл съумя да влее мъничко стомана в гръбнака на Манон.

- Идвате, защото представляваме заплаха.

Заплаха срещу чуДовището, което наричаш своя баба.

- Идвате - допълни Манон, вдигайки леко Ветросеч, - защото сте уплашени.

И тя подмина Гленис, повдигайки меча си още малко.

- Идвате - поде наново, - защото не владеете друга сила, освен тази, която ние ви даваме. И сте уплашени до смърт, че скоро ще ви я отнемем. - Манон завъртя Ветросеч в ръката си, насочвайки острието му надолу, и начерта линия в снега помежду им. -Затова идвате сами. За да не видят другите на какво сме способни. Истината, която открай време криете.

Баба й изцъка с език.

- Чуй се само! Звучиш точно като крочанка с тези проповеднически речи.

Манон не я удостои с внимание. Вместо това посочи с Ветросеч Майка Жълтонога и възнегодува:

- Тази корона не е твоя!

Нещо като колебание пробяга по лицето на Кресеида Синьокръвна. Но Майка Жълтонога махна на Манон с железни нокти, толкова дълги, че се извиваха надолу.

- Тогава ела да си я вземеш, предателко.

Манон прекрачи линията, която бе начертала в снега.

Никоя от вещиците зад нея не проговори. Чудеше се дали изобщо дишаха още.

Не беше спечелила в битката срещу баба си. Едва бе оцеляла, и то единствено благодарение на късмета си.

Но тогава бе готова да посрещне края си. Да се сбогува със света на живите.

Манон разпери Ветросеч. Сърцето й биеше в непоклатим, яростен ритъм.

Днес нямаше да прегърне Мрака.

Ала на тях трите им предстоеше точно това.

- Тази сценка ми се струва позната - провлачи баба й, заемайки бойна позиция. Другите две матрони последваха примера й. - Последната крочанска кралица. В битка срещу нас.

Манон изпука челюст и железните й зъби се показаха. Сви пръсти и извади железните си нокти.

- Този път не съм просто крочанска кралица.

В сините очи на Кресеида пак се мярна колебание. Като че бе осъзнала онова, което убягваше на двете й спътници.

Ето къде трябваше да атакува първо Манон. Вещицата, която вече се питаше дали не бяха допуснали смъртоносна грешка.

И дали тя нямаше да им коства именно онова, което бяха дошли да защитят.

Заедно с цялата война.

И с живота им.

Кресеида виждаше увереното й дишане. Бистрата решимост в очите й. Липсата на страх в сърцето й.

Манон пристъпи напред.

И се усмихна утвърдително на Майка Синьокръвна.

- Онзи ден не успя да ме убиеш - каза Манон на баба си. - Едва ли и днес ще успееш.

- Ще проверим това - изсъска й тя и се впусна в атака.

Манон беше готова.

С един замах на Ветросеч парира първите два удара на баба си, а от третия се изплъзна. Обърна се към Майка Жълтонога тъкмо когато я връхлиташе с неестествена скорост, сякаш краката й се носеха над снега, и замахваше към незащитения й гръб.

Манон съумя да отблъсне старицата. А след миг й налетя и Кресеида.

Кресеида не бе опитен боец. Не и като матроните на Черноклюните и Жълтоногите. Прекалено много години беше пропиляла, издирвайки отговорите на загадките на Триликата богиня в животински вътрешности и сред звездите.

Манон само приклекна наляво и с лекота се измъкна от ноктите й, после заби лакът в носа на Майка Синьокръвна.

Кресеида залитна назад. Майка Жълтонога и баба й атакуваха отново.

Всичко се разиграваше неимоверно бързо. Трите им нападателни хода отнеха броени секунди.

Манон обаче не загуби равновесие. Забелязваше, че щом едната вещица атакува, другите не смогваха веднага да заемат стабилни бойни позиции.

А тя не беше Водачка на Крилото с прекършен дух, несигурна за мястото, отредено й в света.

Не се срамуваше от истината пред себе си.

Не се боеше.

Баба й поведе следващото нападение, а движенията й бяха най-смъртоносни от тези на трите.

И тя й нанесе първия болезнен удар. Раздра с железни нокти рамото й.

Но Манон замахна с меча си - отново, и отново. Сблъсъкът на желязо и стомана отекваше сред ледовитите върхове наоколо.

Не. Не се боеше.

***

Дориан за пръв път ставаше свидетел на подобна битка. Толкова скоротечна, толкова гибелна.За пръв път виждаше някой да се движи като Манон - същинска вихрушка от стомана и желязо.

Три срещу една - шансът не беше на нейна страна. Преди няколко месеца едва не бе загинала в схватка, възправена единствено срещу баба си.

Ала накъдето и да замахнеха с нокти трите й противнички, нея вече я нямаше. Вече парираше ударите им.

Не играеше в офанзива, а ги държеше на разстояние.

И те почти не успяваха да я докоснат.

Магията на Дориан се гърчеше във вените му, търсеше отдушник, начин да ги спре. Но тя му бе наредила да не се намесва. И той се подчиняваше.

Около него крочанките трепереха от страх и ужас. Или заради свирепия бой, или задето трите матрони ги бяха намерили.

Гленис обаче не трепереше. А до нея Бронуен кипеше от енергия, нетърпелива да се втурне презглава в касапницата.

Манон и Върховните вещици отскочиха задъхано една от друга. По рамото на Манон се стичаше синя кръв, а трите матрони бяха белязани от малки порезни рани.

Манон още стоеше отвъд линията, която бе начертала. Опазваше границата.

Тъмнокосата вещица с широка черна роба изплю синя кръв в снега. Бабата на Манон.

- Жалка си. Жалка като майка си. - Тя стрелна презрително Гленис. - И като баща си. Ръмженето на Манон проехтя над планината.

Баба й изграчи насмешливо:

- Толкова ли можеш? Да ръмжиш като куче и да размахваш меч като човешката измет? Рано или късно, ще те изтощим. По-добре се преклони още сега и умри с поне малко достойнство.

Манон протегна разперена ръка зад гърба си, без да откъсва очи от Върховните вещици.

Дориан посегна към Дамарис, но Бронуен го изпревари.

Крочанката й хвърли меча си и стоманеното му острие проблесна на зимното слънце.

Манон го хвана за дръжката и острието изсвистя, когато го насочи към матроните.

- Рианон Крочан е удържала портите три дни и три нощи и не е коленичила пред вас дори накрая. - Режеща усмивка. - Смятам да сторя същото.

Дориан можеше да се закълне, че свещеният пламък отляво лумна по-ярко. Гленис вдиша рязко. Заедно с всички останали крочанки.

Манон сви леко колене и вдигна двата меча.

- Да довършим и онова, което е започнало тогава!

Тя се устреми в атака с проблясващи остриета. Баба й заотстъпва, докато другите две матрони напразно се мъчеха да пробият гарда й.

Нямаше я вече вещицата, която се бе молила смъртта да я вземе, която се беше бунтувала срещу истината, разкъсала я на парчета.

А на нейно място като вятъра вилнееше непреклонна стихия, съвършено непозната дори и за Дориан.

Кралица на два народа.

Майка Жълтонога предприе нападателен ход, който принуди Манон да отстъпи крачка назад, и още една, вдигайки мечове срещу всеки пронизващ замах.

Но само толкова поддаде - броени стъпки.

Защото онази Манон, решена да възтържествува, обладана от съвършено безстрашие, беше неудържима.

Майка Жълтонога я избута толкова близо до линията в снега, че токовете на ботушите й почти я докоснаха. Другите две вещици останаха назад, сякаш чакаха да видят какво ще се случи.

Макар и прегърбена старица, Върховната вещица на ълтоногите беше същинско олицетворение на кошмарите. По-жестока дори от Баба Жълтонога. Краката й сякаш не допираха земята, а извитите й железни нокти пускаха кръв там, където уязвяваха плътта на Манон.

Манон блокираше удар след удар с мечовете си, но не се впускаше в атака. Не изтласкваше опонентката си, независимо че Дориан съзря няколко възможности, при които можеше да го направи.

Манон поемаше ударите, понасяше нови и нови кървящи рани по лявата си ръка и лявата страна на тялото си. Ала не отстъпваше нито крачка повече назад. Беше като непробиваема стена. Старицата изръмжа и продължи да напада, обезумяла от ярост.

Дориан зърна капана в мига, в който щракна.

Видя как Манон отпуска левия си гард, като че й сервираше стръвта на сребърен поднос.

Умопомрачена от бойна злоба, Майка Жълтонога дори не се замисли, преди да й връхлети с нокти.

Манон това и чакаше.

Кръвожадното лице на старицата се озари от триумф и тя замахна с нокти да изтръгне сърцето на Манон - наглед лесен и смъртоносен удар.

Майка Черноклюна изрева предупредително, но Манон вече атакуваше.

В секундата, в която извитите нокти на вещицата раздраха дрехата и кожата й, Манон се извъртя встрани и заби Ветросеч във врата на Майка Жълтонога.

Синя кръв плисна по снега.

Този път Дориан не извърна очи, когато отсечената глава тупна на земята. Когато тялото в кафява роба я последва.

Другите две матрони застинаха. Крочанките зад Дориан мълчаха, докато Манон се взираше без капчица милост в кървящия труп на Майка Жълтонога.

И като че ли всички спряха да дишат, когато заби меча на Бронуен в замръзналата земя и се наведе да вземе короната със звезди от търкулналата се глава на Върховната вещица.

Никога досега Дориан не бе виждал такава корона.

Проблясваше като жива в ръката й. Сякаш някой бе свалил девет звезди от небето и ги беше наредил да сияят върху сребърната диадема.

Светлината на короната танцуваше по лицето на Манон. Тя я вдигна над главата си и я сложи върху разпуснатата си бяла коса.

Дори планинският вятър секна.

Друг, призрачен полъх развя сребристите й кичури, а короната засия още по-ярко. Сърцевините на белите звезди грейнаха в кобалтово, рубинено и аметистово.

Като че бе спала дълго, дълго време. И сега се пробуждаше.

Призрачният вятър отметна косата на Манон от едното й рамо, оставяйки само няколко искрящи кичура пред лицето й.

А до Дориан Тринайсетте докоснаха с два пръста челата си в знак на почит.

На вярност към кралицата, която впери взор в двете живи Върховни вещици.

Крочанскага кралица, коронована отново.

Свещеният огън затанцува буйно, сякаш я приветстваше радушно.

Манон взе меча на Бронуен, вдигна го заедно с Ветросеч и каза на Майка Синьокръвна, наглед едва с няколко години по-възрастна от нея:

- Върви си.

Вещицата примигна с изцъклени от ужас очи.

Манон посочи с брадичка към уивърна, който я чакаше отзад.

- Кажи на дъщеря си, че всички дългове помежду ни са изплатени. Тя да решава какво ще предприеме с теб. Вземи и другия уивърн.

Баба й се наежи и оголи железни зъби, сякаш се канеше да излае друга заповед на Майка Синьокръвна, но вещицата вече тичаше към уивърна си.

Пощадена от крочанската кралица благодарение на жеста, който дъщеря й бе направила, давайки на Манон възможност да говори пред Железни зъби.

Матроната мълниеносно излетя в небето заедно с уивърна на Майка Жълтонога.

И бабата на Манон се озова сама. Срещу двата меча и сияйната корона със звезди на своята внучка.

Манон цялата искреше, като че звездите на главата й излъчваха светлина надолу по тялото й. Приказна, могъща красота, несъществувала досега на света. Неповторима.

Бавно, наслаждавайки се на всяка стъпка, тя закрачи към баба си.

***

Устните на Манон се извиха в лека усмивка, докато вървеше към Върховната вещица.

Топла, жива светлина се разливаше по тялото й, изпълваше я с още от онази увереност, която бе нахлула в сърцето й през последните кървави минути.

Не чувстваше никакво колебание. Никакъв страх.

Короната почти не тежеше на главата й, сякаш сътворена от лунна светлина. Но триумфалната й сила беше като песен, нестихваща пред единствената останала Върховна вещица насреща й.

Ето защо Манон продължи напред към нея.

Остави меча на Бронуен на няколко стъпки встрани. Остави и Ветросеч още няколко стъпки по-натам.

Накрая спря пред баба си с извадени железни нокти и зъби.

Отровно, проядено парче жива материя. Това представляваше вещицата пред нея.

Манон за пръв път осъзнаваше колко по-ниска е баба й. Колко тесни са раменете й, как я бяха сбръчкали годините на гняв и омраза.

Усмивката й се разшири. И можеше да се закълне, че чувства родителите си от двете си страни.

Знаеше, че ако погледне, няма да ги види, че никой друг не ги виждаше, нито усещаше до* нея. Застанали до дъщеря си в сетната й битка срещу вещицата, която ги бе унищожила.

Баба й се изплю на земята и оголи ръждиви зъби.

Но тази смърт...

Тази смърт не й принадлежеше.

Не принадлежеше дори на родителите й, чиито духове витаеха сега около нея и навярно я бяха водили през цялото време. Не я изоставяха дори от Отвъдното.

Ала тази смърт не принадлежеше и на тях самите.

Тя надникна зад себе си. Към Втората й, изправила се до Дориан.

По лицето на Астерин се търкаляха сълзи. На гордост - гордост и облекчение.

Манон й махна с железни нокти.

Снегът захрущя и Манон се завъртя, готова да посрещне атаката.

Но баба й не я нападаше.

Не. Майка Черноклюна хукна към уивърна си. Бягаше.

Крочанките се напрегнаха и страхът им бе заменен от ярост, докато наблюдаваха как баба й се качва на седлото.

Манон вдигна ръка.

- Пуснете я да си върви!

Баба й грабна поводите и след миг големият уивърн излетя, помитайки ги със зловонния вятър, причинен от гигантските му криле.

Манон го погледа как се издига в небето.

Баба й дори не надзърна назад, преди да изчезне сред облаците.

Когато от Върховните вещици не остана друга следа, освен синята кръв и обезглавения труп в снега, Манон се обърна към крочанките.

Гледаха я с опулени очи, но никоя не понечи да помръдне.

Дори Тринайсетте и Дориан.

Манон събра двата меча, пъхна Ветросеч в ножницата през гърба си и тръгна към Гленис и Бронуен, вперили взор в нея.

Без нито дума подаде меча на Бронуен и само й кимна с признателност.

После свали короната със звезди и я поднесе на Гленис.

- Твоя е - каза с гърлен глас.

Сред крочанките се разнесе шепот.

Гленис прие короната и звездите угаснаха. Лека усмивка осени лицето на старицата.

- Не - отвърна тя. - Не е моя.

Манон не помръдна, когато Гленис вдигна короната и пак я сложи на главата й.

След това древната вещица коленичи в снега.

- Отнетото е върнато, загубеното е отново на мястото си. Приветствам те, Манон Крочан, Кралице на вещиците!

Манон устоя на трепета, който заплашваше да подкоси краката й.

Устоя му дори когато крочанките, и Бронуен сред тях, паднаха на коляно пред нея. Дориан, изправен сред тях, й се усмихна някак по-ведро и непринудено отпреди.

Накрая коленичиха и Тринайсетте, долепили по два пръста в челата на сведените си глави. Огнена гордост озаряваше лицата им.

- Кралица на вещиците - изрекоха крочанки и Черноклюни в един глас.

Като един народ.

57

Час преди съмване крепостта и двете армии отвъд стените й се разбуждаха.

Роуан почти не мигна цяла нощ. Лежа буден до Елин, заслушан в дишането й. Това, че останалите спяха дълбоко, беше доказателство за умората им. Само Лоркан не се върна в стаята. Навярно по свой избор.

Не от страх, нито от напрежение покрай предстоящата битка будуваше Роуан - все пак сънят му не се беше влошил по време на толкова много войни. Но този път умът му го тласна към безкраен цикъл от мисли.

Зърнал бе армията отвън. Валги, човеци, предани на Ераван, пъклени зверове, които обаче не можеха да се мерят с илкените, Копоите на Уирда и дори с вещиците.

Елин можеше да ги унищожи още преди слънцето да се е издигнало над хоризонта. Няколко удара на силата й и вражеската армия нямаше да съществува вече.

Ала тя не предложи помощта си в снощното им военно съвещание.

Роуан виждаше надеждата в очите на хората в крепостта, възхищението на децата, докато минаваше покрай тях. Носителката на огъня - шушукаха си те. - Елин Дивия огън.

Колко ли бързо щяха да спихнат надеждата и възхищението днес, когато не пламнеше нито искра от магическия й огън? Колко ли бързо страхът на войниците щеше да загние в душите им, когато кралицата на Терасен не унищожеше моратските легиони?

През последните седмици не намираше упование в себе си да я попита. Повтаряше си, крещеше си, че трябва да я попита, изумен, че дори по време на тренировките им не лумваше нито въглен.

Просто сърце не му даваше да я разпитва защо не искаше или не можеше да използва магията си, защо нито съзираха, нито долавяха дори частица от нея, откакто беше на свобода. Какво й бяха причинили Майев и Каирн, за да я накарат толкова да намрази и да се уплаши от собствената си сила, че да не я докосва...

Разяждан от тревога и страх, Роуан се измъкна безшумно от стаята. Глъчката от трескавата подготовка за сражението го посрещна още в коридора. Едва след миг вратата зад него се отвори и нечии стъпки го настигнаха заедно с онзи познат, дяволски мирис.

- Изгаряха плътта й.

Роуан погледна косо Фенрис.

- Какво?

Фенрис кимна на една минаваща лечителка.

- Каирн. По заповед на Майев.

- Защо ми го казваш?

Фенрис, независимо от кръвната клетва, независимо от жертвата му към Елин, нямаше право да се меси в тези неща. Това беше единствено между него и вречената му.

Фенрис го удостои с безрадостна усмивка.

- Взираше се в нея през половината нощ. Пък и е изписано на лицето ти. Всички си го мислите: защо просто не изпепели врага?

Роуан тръгна към умивалниците в дъното на коридора. Неколцина войници и лечителки стояха покрай някакво метално корито и миеха лицата си, за да разсеят съня или нервността си.

Фенрис продължи:

- Сложи й онези метални ръкавици. Един път ги нажежи над открития огън на мангала. Беше... - Той се запъна, а Роуан вече едва дишаше. - Лечителните се трудиха цели две седмици над обезобразените й ръце и китки. А щом се събуди, кожата им беше съвършено нова. Не можеше да си обясни какво й се бе случило наистина и какво се бе оказало просто кошмар.

Роуан взе една от каните, които децата пълнеха през няколко минути, и я изсипа върху главата си. Водата впи ледени зъби в кожата му и заглуши грохота в ушите му.

- Какво ли не й причини Каирн. - Фенрис също грабна една кана, сипа малко вода в шепите си и наплиска лицето си. Роуан гледаше с разтреперани ръце как водата се стича в легена под коритото. - А твоите белези... - Фенрис пак потри лицето си. -Каквото и да й правеха, те си оставаха. Задържаха се най-дълго от всичките й други белези.

Но кожата по шията й беше съвършено гладка, когато я откриха...

Прочел мисълта му, Фенрис обясни:

- Изчезнаха чак при последното изцеляване, точно преди да избяга. След като Майев й каза, че ти си заминал за Терасен.

Думите го повалиха като удар. Вречената му бе загубила надежда, че ще й се притече на помощ. Дори най-великите лечителни на света не бяха съумели да й я отнемат преди това.

Роуан избърса лице в ръкава на жакета си.

- Защо ми разказваш всичко това? - попита отново.

Фенрис се надигна, подсушавайки лицето си със същия нехаен жест.

- За да спреш да се чудиш какво й се е случило. Да се съсредоточиш върху днешната ни задача. - Воинът тръгна с него към мястото, където им бяха казали, че ще ги очаква скромна закуска. - И да й позволиш сама да дойде при теб, когато се почувства готова.

- Тя ми е вречена - изръмжа му Роуан. - Смяташ ли, че не знам как трябва да постъпя?

Песът му с пес, можеше да отиде да вре муцуната си в нечии чужди отношения! Фенрис разпери ръце.

- Способен си да си доста безцеремонен, когато си наумиш нещо.

- Не бих я принудил да ми каже нещо, което не е готова да сподели.

Имаха такава уговорка още от самото начало. Това бе и една от причините да се влюби в нея.

Трябваше да се досети още тогава, по време на престоя им в Мъглив рид, когато започна да й доверява неща за себе си, от миналото си, за които никога не беше продумвал пред друг. Когато усети онази потребност да й се разкрие, макар и малко по малко. Искаше да й каже всичко. А Елин искаше да го изслуша.

Ето че намериха Елин и Елида край масата с храна. Двете пълнеха свъсено чинии с хляб, сирене и сушени плодове. Гавриел и Лоркан не се мяркаха наоколо.

Роуан пристъпи зад вречената си и я целуна по шията. Точно върху новите й белези.

Тя измърка и му даде да си отхапе от хляба, който вече беше наченала, докато си сипваше храна. Вкусвайки плътния, ароматен къшей, той каза:

- Уж спеше, като излязох от стаята преди няколко минути, а някак смогна . да се появиш първа на масата. - Пак я целуна. - Защо ли не се учудвам?

Елида се засмя до Елин, продължавайки да трупа храна в чинията си. Елин само го сръчка с лакът и той се нареди пред масата до нея.

Четиримата се нахраниха бързо, наляха кожените си мехове с вода от чешмичката в един от вътрешните дворове и тръгнаха да си търсят брони. По горните етажи не бяха останали особено приемливи на вид, затова започнаха да се спускат все по-надолу и по-надолу в крепостта, докато не попаднаха на някаква заключена стая.

- Да проникнем ли с взлом, или ще е прекалено нагло? - подвоуми се Елин, гледайки дървената врата.

Роуан изпрати струя от вятъра си в ключалката и тя се пръсна на парчета.

- Всъщност се оказва, че е отключено - подхвърли невинно. Елин му се ухили дяволито, а Фенрис взе факела от близката желязна стойка в тесния каменен коридор, за да освети стаята.

- Е, вече знаем защо другата част от замъка е същинска развалина - рече Елин, оглеждайки съкровищницата. - Господарят крие тук цялото злато и най-забавните си джунджурии.

Явно представите им за забавни джунджурии съвпадаха: брони и мечове, копия и древни боздугани.

- Защо не ги е раздал на войниците? - свъси вежди Елида, местейки поглед по рафтовете с мечове и кинжали.

- Това са семейни реликви - каза Фенрис, докато разглеждаше дръжката на един меч върху близкия рафт. - Стари са, но още си ги бива. Много даже... - Добави и извади острието от ножницата му. После надникна към Роуан. - Този е творение на астерионски ковач.

- От друга епоха - отвърна умислено Роуан, възхитен от съвършеното острие, непокътнато от вековете. - Когато хората не смятаха елфите за страшилища.

- И просто ще ги вземем? Без да поискаме разрешение дори от Каол? - прехапа устна Елида.

Елин се подсмихна.

- Ако приемем, че сме наемни бойци, някой трябва да ни плати. - Тя вдигна един позлатен щит с разкошна гравюра на вълни по краищата. Астерионско произведение, ако съдеше по майсторската изработка. Вероятно поръчано за господаря на Аниел, господаря на Сребърното езеро. - Та ще вземем онова, което ни се дължи за днешната битка, и така ще спестим на Негова светлост усилието да слиза чак дотук.

Свещени богове, колко я обичаше!

Фенрис намигна на Елида.

- Аз ще си мълча, ако и вие си мълчите, милейди.

Тя се изчерви и им махна да продължават.

- Вземете си печалбата тогава.

Роуан така и стори. Двамата с Фенрис откриха брони, които им пасваха - поне на някои части от тялото. Нямаше как да ги нахлузят целите, но поне можеха да защитят раменете, предмишниците и пищялите си. Роуан тъкмо пристягаше каишите на подколенниците си, когато Фенрис предложи:

- Трябва да занесем от тези на Лоркан и Гавриел.

Вярно. Роуан се зае да събира още кинжали, мечове и парчета от броня, които щяха да станат на Лоркан, а Фенрис се спусна да издирва Гавриел.

- Явно услугите ви струват скъпо - измърмори Елида, въпреки че и тя самата бе запасала няколко кинжала в колана си.

- Все някак трябва да поддържам разточителния си начин на живот, нали? -провлачи Елин, претегляйки един боен нож в ръцете си.

Но още не беше надянала бронята и когато Роуан я погледна въпросително, тя посочи с брадичка към него.

- Тръгвайте нагоре да търсите Лоркан и Гавриел. Аз ще дойда след малко.

Този път лицето й беше съвършено неразгадаемо. Може би й трябваше момент на усамотение преди битката. А когато Роуан опита да разчете нещо в очите й, тя ги обърна към щита, който си беше присвоила. Сякаш го преценяваше.

Ето защо той тръгна с Фенрис към горните етажи, а Елида ги последва, за да им помогне с откраднатото въоръжение. Никой не ги спря. Небето вече посивяваше и войниците бързаха да заемат постовете си по парапетите.

Роуан и Фенрис бяха разпределени до портата на долното ниво, която приклещената моратска армия можеше да атакува с тарани.

Каол бе заел позиция на парапета над тях, яхнал внушителната си черна кобила, от чиито ноздри се виеха бели струйки пара. Роуан му вдигна ръка за поздрав и Каол отвърна със същото, преди наново да оправи поглед към вражеската армия.

Хаганската войска щеше да предприеме началния ход - първа да тласне Морат към крепостните стени.

- Все забравям колко мразя тази част - процеди Фенрис. - Чакането преди битка.

Роуан изсумтя в знак на съгласие.

Гавриел се появи, следван от Лоркан, напомнящ на тъмен буреносен облак. Роуан даде на Лоркан частите от броня, които беше събрал за него.

- Подарък от господаря на Аниел.

Елфът го изгледа недоверчиво, но се зае да нахлузва парчетата метал. Гавриел се залови със същото. Войниците наоколо, както и Каол навярно разпознаха реликвите, но не казаха нищо.

Сивкавото небе се проясняваше все повече и повече откъм далечния хоризонт и моратската войска започна да се разбужда, откривайки златната армия на хаганата в пълна бойна готовност.

И когато един рук нададе войнствен крясък, хаганското мнозинство поде офанзивата.

Пехотинци маршируваха в симетрични редици с извадени копия и щитове, сключени ръб до ръб. Дарганската кавалерия ги ограждаше откъм двата фланга, същинска природна стихия, устремена да притисне Морат в стената. А над сухопътното войнство рукините вече се прицелваха с лъкове, набелязвайки си мишени сред врага.

- Подгответе се! - извика Каол на войниците в крепостта.

Мъжете заеха позиции сред дрънчене на брони и мирисът на страха им нахлу в ноздрите на Роуан.

Днес щеше да се състои финалната битка. Независимо дали надеждата още съществуваше, или се пропукваше.

Изсветляващото небе вече разкриваше две обсадни кули, теглени към крепостта. Право към стената. Намираха се доста по-близо, отколкото Роуан ги бе видял при разузнавателния си полет вечерта. Изглежда, че и воините на Морат не бяха спали.

Руките щяха да останат при собствената си армия, с която щяха да изтласкват врага към крепостта. Право към тукашната войска.

- Първата кула ще стигне стената до минути - отбеляза Гавриел.

Роуан огледа парапетите, войниците по тях, но не откри Елин.

Лоркан промърмори:

- Някой трябва да й каже да престане да се кипри и да дойде тук.

Роуан изръмжа предупредително.

Дрънченето на щитове и на покрити в брони нозе му беше познато до болка. Най-предно разположените войници на моратската армия маршируваха към крепостната стена с извадени копия. Тези отзад гледаха в противоположната посока, за да посрещнат с копия и пики хаганската армия.

Отнякъде надълбоко в редиците на хаганата проехтя боен рог. Стрелите полетяха.

Повечето моратски войници дори не трепнаха, не надзърнаха, за да проследят съдбата на задните редици.

- Стълби - обяви приглушено Фенрис и посочи с брадичка вълнението сред вражеската войска.

Гигантски обсадни стълби от желязо разцепваха множеството.

- Значи и за тях това ще е битка до предела на силите - каза също толкова тихо Лоркан. Всички внимаваха да не ги чуят мъжете наоколо. - Ще се помъчат да проникнат в крепостта, преди хаганската армия да ги е притиснала към стените.

- Стрелци! - провикна се Каол.

Зад тях, надолу по парапетите, простенаха обтегнати тетиви.

Фенрис свали лъка от гърба си и го зареди.

Роуан не докосна нито лъка, нито колчана си. Гавриел и Лоркан последваха примера му. Нямаше смисъл да пилеят стрелите си по шепа войници, при положение че можеше да потрябват за по-опасни мишени по-натам в битката.

Важно беше обаче войниците наоколо да се уверят, че поне един от тях атакува врага. За да повдигне духа им. Фенрис, не по-лош стрелец от Роуан, готов беше да си признае той, щеше да се заеме с тази роля.

Роуан забеляза, че се прицелва към един от носачите на най-близката обсадна стълба.

- Гледай да е впечатляващо - прошушна му той.

- Гледай си работата! - отвърна Фенрис, следейки целта си с върха на стрелата в очакване на заповед от Каол.

Ако Елин не пристигнеше до секунди, на Роуан щеше да му се наложи да напусне поста си, за да я търси. Какво толкова вършеше, по дяволите?

Лоркан извади древния си меч, с който го беше виждал да покосява войници от далечни кралства, и то във войни, много по-дълги от тази.

- Когато докарат обсадната кула до стената, ще се отправят към портата -предупреди Лоркан, стрелвайки очи от парапета към портата на долното ниво и шепата войници отпред.

Повалили бяха няколко дървета, за да подпрат с тях металните врати, но ако достатъчно солидна вражеска група ги натегнеше от другата страна и подпорите, и масивните ключалки можеше да подцадат без време. Отваряйки портите за черното пълчище отвъд.

- Няма да ги допуснем дотам - каза Роуан, взрян в титаничната кула, трополяща към стената. Зад нея се трупаха множество войници, готови да се изкачат по вътрешните й стълби. - Онзи ден Каол е свалил едната кула без наша помощ. И този път ще успее.

- Стрелба! - отекна ревът на Каол между камъните и стрелите засвистяха.

Връхлетяха маршируващите войници като рояк скакалци. Стрелата на Фенрис попадна в целта си със смъртоносна точност.

След част от секундата подир нея вече летеше втора. Един войник при обсадната стълба се строполи мъртъв.

Защо се бавеше Елин, по Дяволите...

Морат не спря настъплението си. Армията прегази падналите войници.

Страхът на човеците край парапетите обливаше като вълна кожата му. Елфическият кадър трябваше да удари светкавично и мощно, за да го разсее.

Обсадната кула пъплеше към стената. Само с поглед Роуан даде заповед на приятелите си да го последват към мястото на каменните зъбци, където стратегически щеше да удари първо - възможно най-близо до стълбището към портата.

Някои от войниците, покрай които минаха, вече се молеха с треперливи гласове в мразовития утринен въздух.

Лоркан каза на единия:

- Пази си дъха за битката, не го пилей по боговете.

Роуан го изгледа предупредително, но мъжът вторачи очи в Лоркан и замлъкна.

Каол нареди втори залп и стрелите пак полетяха. Фенрис стреля в движение. Като че това далеч не го затрудняваше.

Надолу по парапетите тихите молитви продължаваха, мечовете трепереха в ръцете на войниците.

Мъжете около Каол стояха непоколебими, с решителни, каменни лица.

Но тук, на този етаж... лицата бледнееха. Очите бяха изцъклени от ужас.

- Някой да каже нещо окуражително! - подкани през стиснати зъби Фенрис, стреляйки наново. - Иначе тези мъже всеки момент ще се напикаят от страх.

Момент - едва него имаха, защото обсадната кула наближаваше неумолимо.

- Ти си красавецът - отвърна Лоркан. - Ти ще се справиш най-подобаващо.

- Твърде късно е за речи - намеси се Роуан. - По-добре да им покажем на какво сме способни.

И те заеха позиции покрай парапета. Точно на пътя на моста, който врагът щеше да спусне от обсадната кула.

Роуан извади меча си и откопча с палец брадвата на хълбока си. Гавриел взе двата меча от ножниците през гърба си и застана отдясно на Роуан. Лоркан стъпи уверено от лявата му страна. Фенрис се разположи зад тях, за да улови всеки вражески войник, успял да мине през мрежата им.

Простосмъртните се струпаха зад кадъра. Портите вече се тресяха от напора на Морат.

Роуан укроти дишането си и приготви магията си така, че да разкъсва валгски бели дробове. Но първо щеше да повали неколцина Валги с оръжията си. За да демонстрира колко е лесно, както и че моратската войска е отчаяна и победата наистина ще е тяхна. Магията щеше да запази за по-късно.

Обсадната кула простена, намалявайки скоростта си.

Щом стената под тях се разтресе от удара й, Фенрис прошепна:

- Свещени богове!

Не заради моста, който се стовари върху парапета, и гъмжилото от войници, чакащи в тъмните недра на кулата.

А заради онова, което се появи под каменната арка зад тях.

Роуан не знаеше накъде да гледа. Към войниците, изливащи се от дълбините на обсадната кула, или към Елин.

Кралицата на Терасен.

Открила бе броня в подземията на крепостта. Изящна златна броня, сияйна като лятна зора. Красива диадема придържаше сплетената й коса. Не диадема - част от броня. От бойните доспехи на някоя древна, отдавна погребана героична жена.

Корона за война, корона за битка. Корона на военачалник.

С неустрашимо, уверено изражение Елин вдигна щита си и завъртя Голдрин в ръката си миг преди първите моратски войници да й налетят.

Със светкавичен замах нагоре разсече най-близкия Валг от пъпа до брадичката. Още преди да плисне черната му кръв, тя се устреми към следващия с движения, плавни като водата в планински поток.

Роуан се впусна в атака, колейки враг след враг, без да откъсва взор от нея.

Елин отблъсна с щита си някакъв връхлитащ я воин и посече с Голдрин друг, преди да забие острието му в първия.

И отново, и отново.

Придвижвайки се към обсадната кула. Невъзпрепятствана. Неудържима.

Надолу по редиците им проехтя вик. Кралицата ДойДе!

Войниците, очакващи схватка с врага, се завъртяха към нея.

Елин повали трима Валги, зарязвайки ги да гинат върху каменния под.

Застана право пред зейналата паст на обсадната кула, на пътя на яростния поток от войници по моста. Всяко движение по време на тренировките й на кораба, всеки нов мазол - всичко я бе изграждало и подготвяло за тази битка.

Кралицата ДойДе!

Голдрин не трепваше в едната й ръка, щитът бе като продължение на другата. И Елин сияеше като слънцето, изгряващо над хаганската армия, погубвайки всеки атакувал я враг.

Петима, десетима - кралицата вилнееше, приклякваше, замахваше и блъскаше, пръскайки черна кръв навсякъде, с лице, застинало в маска на мрачна, непоклатима решимост.

- Кралицата! - викаха мъжете. - Бягайте към кралицата!

И докато Роуан си прочистваше с меч път към нея, докато вестта се разпространяваше по парапетите и войниците на Аниел се спускаха към нея, той осъзна, че Елин не се нуждаеше от магическия си пламък, за да вдъхновява поданиците си. Както и че нарочно го сдържаше, дърпаше юздите му, за да им покаже на какво бе способна без дарбата си, без божествената си сила.

За пръв път ставаше свидетел на толкова величествена гледка. В нито една битка, в ничия земя не бе съзирал нещо по-величаво от Елин, възправена пред черната паст на обсадната кула.

Докато зората се разливаше край тях, Роуан нададе боен рев и връхлетя с цялата си мощ врага.

***

Първата битка щеше да определи тона.

И да изпрати послание. Не до Морат.

Впечатли ни!, беше я предизвикала Хасар.

Така и щеше да стори. . Затова взе златната броня и бойната си корона. Изчака зората, изчака обсадната кула да се блъсне в крепостната стена и чак тогава се развихри.

За да запази духа на войниците, да заличи страха, надничащ от очите им.

Да покаже на хаганските наследници способностите си. Не като заплаха, а като напомняне.

Тя не беше просто беззащитна принцеса. Никога не се бе чувствала така.

Гоодрин пееше с всеки размах, умът й бе студен и режещ като острието му, преценявайки всеки вражески войник, оръжието му, за да го надвие възможно най-ефективно. Съзнаваше смътно, че Роуан се бие до нея, а Гавриел и Фенрис поддържат левия й фланг.

Но съвсем ясно виждаше как простосмъртните войници скачат с яростни викове в боя. Бяха оцелели досега. И в тази битка нямаше да загинат. А хаганските наследници щяха да разберат на какво са способни.

Тропот на препускащи копита заглуши шумотевицата на сражението и мечът на Каол проблесна в мелето, насочен право към безкрайния поток войници откъм изхода на обсадната кула.

- Бранете лорД Каол! Бранете кралицата!

Колко далеч бяха и двамата от Рифтхолд. От наемната убийца и капитана.

Рояк стрели излетяха от армията отвъд стената, но вълна от ледовит вятър ги пръсна на парчета, преди да достигнат целта си.

Тъмна сянка прелетя край тях и Лоркан се озова пред гърлото на обсадната кула, размахвайки меча си толкова мълниеносно, че Елин почти не го виждаше. Той си проправи път надолу по металния мост, до стълбището отвъд него. Като че възнамеряваше да слезе до бойното поле през гъмжилото от войници по вътрешните рампи на кулата.

Долу отекна зловещ грохот. Морат бяха докарали тарана си.

Елин се усмихна мрачно. Щеше да ги срази до един. После щеше да унищожи Ераван. А накрая щеше да отприщи цялата си сила върху Майев.

От отсрещния край на полето хаганската армия продължаваше да тласка врага към крепостните стени. Стъпка по стъпка.

Повече никога нямаше да се чувства беззащитна. В плен.

Смъртта звучеше като мелодия в кръвта й, всяко нейно движение бе танц, докато потокът войници откъм кулата стихваше малко по малко. Сякаш Лоркан наистина се спускаше през вътрешността й. Валгите, които успяваха да минат покрай него, срещаха острието й и това на Роуан. Златистата коса и двата меча на Гавриел проблеснаха сред касапницата по моста и той също си проправи път до кулата.

Елин нямаше представа как Лоркан и Пумата смятаха да я обезвредят. Не си позволи да се замисля върху това.

Не и в този вихър на сеч, кръв и парещ дъх. На свобода.

Дълги, дълги години смъртта бе нейно проклятие, дарование и приятел. Радваше се да я посрещне отново под златното утринно слънце.

58

Елида не искаше и да види друга война през живота си, а дори не беше на парапетите...

Войниците, които носеха в залата, раните им... Не разбираше как лечителките запазваха подобно самообладание. Как Ирен Уестфол работеше толкова спокойно, докато пациентът й пищеше, пищеше, пищеше с изскочили от раната в корема му вътрешни органи.

Крепостта се разтрисаше от време на време и Елида се хулеше, задето предпочиташе да не знае какво означава това. Макар и да се тревожеше за приятелите си. Да се чудеше дали хаганската армия е достатъчно близо, за да сложи край на този кошмар.

Битката обаче щяла да продължи още часове, уверила я беше тъмнокожата лечителка с пронизителен поглед на име Еретия, когато Елида повърна, зървайки някакъв войник с щръкнал през плътта на крака му пищял. Още часове, смъмрила я бе строгата лечителка, така че трябвало по-бързичко да приключи с повръщането и да се залавя за работа.

Не че можеше да помага особено. Въпреки множеството свръхестествени дарби на рода Локан тя самата не притежаваше магически сили, нито пък други умения, освен да чете хората, сякаш бяха отворени книги, както и да лъже добре. Но все пак помагаше на лечителките да удържат мятащите се в агония пациенти, носеше превръзки, топла вода и каквито билки и мехлеми й поискаха с типичния си кротък тон.

Никоя от тях не викаше. Повишаваха глас, оградени от сияйна аура, единствено когато някой войник крещеше прекалено силно, за да се чуят думите им.

Слънцето едва бе изплувало над хоризонта, ако съдеше по светлината през прозорците високо в стените на тържествената зала, а наоколо лежаха толкова много ранени. Толкова много.

И прииждаха нови и нови, докато Елида кръжеше насам-натам и тъпата болка в крака й се изостряше постепенно. Ала тя беше нищо в сравнение с агонията на войниците. С ужаса, пред който се изправяха по парапетите.

Не си позволяваше да се замисля за приятелите си. За Лоркан, който не дойде в общата им стая миналата вечер и не ги потърси сутринта. Като че нарочно странеше от нея. Навярно дълбоко засегнат от ненавистните й думи.

Ето защо Елида помагаше на хладнокръвните лечителки, държеше стенещите, умоляващи мъже и не си даваше нито миг почивка.

***

Фараша не се страхуваше от моратските войници, стигнали до парапета. Нито от онези, които слязоха от втората обсадна кула, спряла по-надолу по крепостната стена, и които успяха да се изкачат по обсадните стълби.

Не, величественият кон ги стъпкваше безстрашно и свирепо, както бе очаквал Каол. Кон, чието име значеше „пеперуда“, мачкаше под копитата си валгски воини.

Ако дъхът не прогаряше гърдите му, сигурно щеше да се усмихне. Ако навсякъде около него не измираха хора, можеше дори да се посмее.

Но моратската армия атакуваше стените и портите с невиждана ярост. Вероятно знаеха кой е дошъл в Аниел, кой ги посичаше безмилостно. Елин и Роуан се биеха гръб в гръб, а Фенрис си беше проправил път надолу по парапета, за да му помогне с втората обсадна кула.

Ръката, с която въртеше меча, не трепваше независимо от умората, прокрадваща се все повече в костите му, докато се изнизваше първият, сетне и вторият час. Надалеч, отвъд морето от вражески войници, рукините и дарганската армия притискаха Морат помежду си, продължавайки да ги тласкат към крепостните стени.

Но моратската войска явно нямаше намерение да се предава, а единствено да сее разруха, прониквайки в крепостта и взимайки възможно най-много жертви, преди да срещне собствения си край.

С окървавен и вдлъбнат от ударите щит, с коня си - същински разярен демон, Каол не спираше да върти меча си. Съпругата му беше в крепостта зад него. Нямаше да я предаде.

***

Стрелите на Несрин свършиха твърде бързо.

Морат не отстъпваше дори под могъщия натиск на дарганската кавалерия и пехотинците. Вражеската армия напредваше бавно, оставяйки тела в черни и златни брони след себе си. Моратските трупове бяха повече от техните, но беше трудно - почти непоносимо - да гледа как загиват толкова от войниците им. Да гледа красивите даргански коне без ездачи. Или посечени от врага.

Рукините също търпяха загуби, но не така многобройни. Не и когато цяла армия се биеше под тях.

Сартак водеше централните им сили, а Несрин наблюдаваше двама им с Кадара от своя команден пост в левия фланг. Наблюдаваше и Борте и Йеран, които се разпореждаха с десния фланг в далечния западен край на битката, придружавани от Фалкан Енар в облика на рук. Може би си въобразяваше, но й се струваше, че хамелеонът се бие с нови сили. Сякаш възвърнатите години му бяха върнали и младежката енергия.

Несрин побутна Салки и той пак се устреми към земята, следван от руките зад тях. Посрещнаха ги стрели и копия, но някои от моратските войници се разпръснаха уплашени. Несрин и Салки се издигнаха в небето, облени в още черна кръв.

Високо над тях двама рукини разузнавачи следяха битката.

Докато Несрин бършеше черната кръв от лицето си, единият се спусна от висините -право към Сартак.

След миг Сартак полетя нанякъде.

Макар и да знаеше, че после ще я нахока, Несрин извика на рукинския капитан зад себе си да поеме командването и насочи Салки подир принца.

- Върни се във формацията - надвика Сартак вятъра с посивяло лице.

- Какво е станало? - отвърна му тя.

Салки размаха криле по-отривисто и се изравни с рука на принца.

Сартак посочи напред. Към стената от планини отвъд езерото и града.

Към бента, за който небрежно бе споменал, че може да срути, за да отнесе моратската армия.

С всеки размах на крилете си Салки все повече й разкриваше защо принцът се е втурнал така трескаво натам.

Група моратски войници бяха използвали нощта не за отмора, а за да се прокраднат в изоставения град. И да изкачат планинската стена. Озовавайки се право при бента.

Който сега блъскаха с тарани. Коварен план.

Салки се спусна към тях. Несрин се пресегна за стрела. Но пръстите й напипаха единствено въздух.

Сартак имаше две стрели и ги изпрати по трийсетте моратски войници, засилващи гигантския таран към центъра на язовирната стена, изградена от дърво, камък и желязо - древна и внушителна. Нужни бяха едва няколко пукнатини, за да рухне.

И тогава езерото и реката зад нея щяха да пометат равнината.

Морат не страдаше за собствената си войска. Тя и бездруго щеше да загуби днешната битка.

Но щеше да повлече и хаганската армия със себе си.

Двете стрели на Сартак попаднаха в целта си, само че убитите войници не накараха останалите да пуснат тарана. Отново го засилиха и го забиха в стената.

Сблъсъкът на дърво в дърво отекна чак до небесата.

Несрин и Сартак се спуснаха достатъчно близо, че да зърнат железния връх на тарана. Бойният му край беше покрит с желязо, оборудвано с разрушителни шипове. Ако Салки и Кадара смогнеха да го достигнат, можеше да изтръгнат тарана от ръцете на войниците...

Простена метал и предупредителният рев на Сартак раздра въздуха.

Салки направи инстинктивен вираж, забелязал огромната желязна стрела преди Несрин. Изстреляли я бяха от масивно оръдие, което явно бяха докарали на колела дотук. За да се бранят от руките.

Стрелата пропусна целта си и се заби в някаква планинска скала.

Ако беше улучила Салки, щеше да го прониже чак до сърцето.

Коремът й се преобърна от ужас и Несрин се издигна, за да отгледа отвисоко войниците.

Сартак й даде сигнал: Спускаме се в зигзагообразен полет от Двете посоки и се срещаме по средата.

Вятърът пищеше в ушите й, но тя дръпна поводите и Салки предприе широк завой в небето. Сартак обърна Кадара - огледален образ на маневрата на Несрин.

- Лети като вятъра, Салки! - извика Несрин на рука си.

В стремглав полет към бента и войниците пред него Салки и Кадара се насочиха един към друг, разминаха се и пак обърнаха посоката в огледална широка дъга. Криволичейки скоростно във въздуха, бяха трудна мишена за стрелците отдолу.

Една желязна стрела изсвистя опасно близо до главата на Сартак.

Таранът отново се блъсна в дървената стена.

Този път се чу пропукване. Дълбок стон, като че някой страховит звяр се пробуждаше от дълъг сън.

Поредна стрела полетя към тях, без да ги уцели. Несрин и Сартак наново се разминаха в толкова шеметно бърз полет, че очите й се насълзиха. Вятърът пееше в ушите й, пропит с гласовете на ранените и умиращите.

Със следващия размах на крилете си Салки връхлетя желязното оръдие, забивайки остри нокти в него. Войниците наоколо запищяха, преди рукът да нападне и тях.

Онези покрай тарана съумяха да ударят бента още веднъж, преди Сартак и Кадара да ги достигнат. Разхвърчаха се тела - някои се блъснаха в стената, други се строполиха разчленени на земята.

Кадара засили тарана към близкия планински склон и солидното дърво се пръсна на трески. Претърколи се надолу по скалата и изчезна.

С уши, тътнещи от грохота на собственото й сърце и битката отдолу, Несрин обърна Салки и огледа язовирната стена. Сартак се изравни с нея.

Гледката ги накара да отлетят светкавично обратно към крепостта.

***

Лоркан си проправи път през сумрачната, претъпкана с войници вътрешност на първата обсадна кула, колейки наред. Гавриел го настигна, когато вече бранеше входа й от безкрайния поток Валги, напиращи да влязат вътре.

Двамата заедно успяха да го пресекат, въпреки че шепа моратски войници извадиха късмета да минат покрай мечовете им. Белия трън и кралицата щяха да се справят с тях.

Лоркан вече не знаеше колко време държаха с Гавриел входа на обсадната кула -колко време им отне на войниците отгоре да я откъснат от крепостната стена.

Магията им бе безполезна срещу нея. Цялата беше изкована от желязо. Дори стълбите. Сякаш Морат бе очаквал появата им.

Единствено стонът на рухващ метал ги предупреди, че кулата пада, и ги подтикна да хукнат към бойното поле.

Така се бяха озовали пред портите. А Фенрис и лорд Каол бяха изникнали на парапета със стрелците, атакувайки войниците, спуснали се към Лоркан и Гавриел.

Но с Пумата вече бяха набелязали следващата си цел - тарана, който продължаваше да блъска все по-уязвимите порти. И докато стрелците ги прикриваха от парапета, двамата си запроправяха път с мечове към него. А после изклаха войниците от двете му страни, докато той не се стовари на земята, погълнат от вълната Валги, които им налетяха.

Дъхът на Лоркан беше монотонен ритъм в тялото му, държеше го нащрек сред нарастващата планина от трупове наоколо.

Трябваше да удържат портата само докато хаганската армия надвиеше моратската.

Свиреп вятър се спусна откъм парапетите, присъединявайки се към танца на смъртта, изтръгвайки въздуха от дробовете на атакуващите ги войници, въпреки че Белия трън несъмнено продължаваше да се бие в крепостта.

Лоркан отново загуби представа за времето. Съвсем смътно съзнаваше, че слънцето се издига все по-нависоко в небето.

А хаганската армия напредваше сантиметър по сантиметър през равнината.

Неудържимата й мощ помогна на руките да издърпат обсадните стълби от крепостната стена. Лорд Каол се провикна към него и Гавриел да се доберат до някоя от малкото останали прави стълби и веднага Да се качват горе.

Гавриел се подчини, съзирайки желязната стълба, разчистена от моратски войници, която им държаха, за да се изкачат до най-близкия парапет.

Ала хаганските сили наближаваха. И нещо нашепваше на Лоркан да се бие, не да бяга.

Той се вслуша в гласа. Дори не извика на Гавриел, стигнал до средата на стълбата, преди да се хвърли в боя.

Роден бе да воюва. Независимо на каква кралица служеше - била тя елфическа, валгска или човешка, - за това беше обучен. И една част от него вечно го тласкаше към битки.

Започна да си разчиства пътека към прииждащата хаганска войска. Някои моратски войници бягаха от меча му, други падаха още преди да го достигнат, погубени от магията му.

Скоро. Съвсем скоро щяха да възтържествуват и бойната песен в кръвта му щеше да стихне.

Част от него не искаше разиграващото се наоколо да свършва, макар и тялото му вече да плачеше за почивка.

Само че какво щеше да му остане след битката?

Нищо. Елида му го беше изяснила. Обичаше го, ала се мразеше заради това.

Лоркан и бездруго не я заслужаваше.

А тя заслужаваше мирен, щастлив живот. Нещо напълно непознато за него самия. Стори му се, че го бе зърнал през месеците, докато пътуваха заедно, преди всичко да отиде по дяволите, но вече знаеше, че не му е писано да живее така.

Ето защо бойното поле, тази гибелна песен... Единствено те му оставаха. Само на тях можеше да се радва.

Златните шлемове на хаганската армия се избистряха все повече и повече пред погледа му, огнените им коне препускаха неустрашимо. С по-внушителен легион не бе воювал в никоя земя на простосмъртни. И на безсмъртни дори.

Заслушан в гибелната песен, Лоркан спусна магическите си щитове. Не искаше да му е лесно. Искаше да усети всеки удар, да гледа как животът на врага се изцежда под меча му.

Не го интересуваше как ще приключи. Така или иначе, никой не го бе грижа дали ще се върне жив в крепостта. Затова, без да трепне, той посрещна атаката на десетината войници, които му се нахвърлиха.

И навярно заслужаваше онова, което го сполетя. Заслужаваше го заради жалките си мисли, заради безразсъдството да свали щитовете си.

Както умело изпращаше моратската паплач при злия им създател, ухилен, макар и да вкусваше гнусната им кръв, плиснала във въздуха, иззад гърба му проблесна метал.

Лоркан се завъртя с вдигнат меч, но твърде късно.

Валгският войник вече замахваше със своя. Лоркан се изви и изрева от болка, когато острието разсече плътта по продължение на гръбнака му. Не носеше броня - не бяха намерили размер, подходящ за едрите им тела.

Валгът атакува отново, по-сръчен от събратята си. Навярно мъжът, чието тяло бе обсебил, имаше добри бойни умения и демонът се възползваше от тях.

Лоркан дори не съумя да вдигне меча си, преди войникът да забие своя в корема му.

Лоркан се стовари на земята и мечът му издрънча до него. Мразовита кал засмука лицето му, сякаш щеше да го погълне целия. Да го завлече надълбоко в тъмните недра на кралството на Хелас, където му беше мястото.

Земята се разтресе под яростно препускащи копита, а във въздуха засвистяха стрели. Сетне се разнесе тътен. И накрая го обгърна мрак.

59

Хаганската армия не взимаше пленници.

Малка част от моратските войници опитаха да избягат в града. Застанал до Елин на един от крепостните парапети, Роуан гледаше как руките ги избиват със смъртоносна умелост.

Ушите му още бучаха от шумотевицата на сражението, а дъхът дращеше гърлото му в съзвучие с този на Елин. Нищожните рани по тялото му вече зарастваха и гъделичкаха кожата му под окървавените дрехи. Дълбоката рана на крака му обаче щеше да отнеме повече време.

По полето, ширнало се чак до хоризонта, хаганската армия се уверяваше, че всичките им жертви ще останат на земята. Мечове и копия проблясваха на следобедното слънце, издигаха се и падаха, отсичайки валгски глави. Роуан никога не забравяше хаоса и тръпката от боя, но този... този сюрреалистичен финален аспект от него някак винаги убягваше на паметта му.

Лечителките вече се пръсваха по бойното поле и белите им знамена искряха сред морето от черни и златни брони. Руките отнасяха по-тежко ранените войници право в суматохата на тържествената зала.

Докато стояха пред обления в кръв парапет, обградени от съюзници и приятели, Роуан подаде безмълвно на Елин мяха с вода. Тя отпи голяма глътка, след което го даде на Фенрис.

Освобождаване, отдушник... Това бе намерила в боя вречената му.

- Минимални загуби - обяви принцеса Хасар, опряла ръка в една малка част от близкия зъбец, неопръскана с черна или червена кръв. - Пехотинците получиха най-тежък удар, дарганските сили са почти незасегнати.

Роуан кимна. Впечатляващо - повече от впечатляващо. Хаганската армия се бе сражавала с изумителна координация, покосявайки враговете подобно на фермери, справящи се с житни класове. Ако той самият не се вихреше в танца на войната, сигурно щеше да ги погледа с възхищение.

Принцесата се извърна към Каол, седнал с мрачно лице в количката си.

- Каква е равносметката при вас?

Той надникна към баща си, който съзерцаваше бойното поле със скръстени ръце. Без да ги погледне, баща му отговори:

- Загинаха много. Друго няма да казвам.

Очите на кучия син тъмнееха от мъка, но наистина не отрони и дума повече.

Каол стрелна извинително Хасар, стиснал страничните облегалки на количката си. Войниците на Аниел, колкото и храбро да се хвърлиха в боя, не бяха получили подобаващо военно обучение. Повечето оцелели бяха воини, калени в битки срещу диваците от Белия зъб, беше обяснил по-рано Каол на Роуан. Повечето мъртви не бяха имали дори такъв опит.

Хасар плъзна очи към Елин.

- Разбрах, че си изнесла добро представление днес.

Роуан се приготви за предстоящото.

Елин се обърна от парапета и килна глава.

- Като гледам, и ти си се постарала.

Изящната броня на Хасар действително бе оплискана с черна кръв. Впуснала се беше в боя с величествения си кон порода муники, стигайки чак до портата на крепостта. Принцесата обаче не отвърна нищо.

Раздразнение, дълбоко и едва прикрито, просветна в погледа на Елин. Въпреки това не каза нищо повече - не притисна принцесата да разкрие плановете си. Просто върна взор към бойното поле, прехапала устна.

Почти не си пое дъх през цялата битка, спирайки едва когато не се мяркаха Валги за избиване. А в минутите след победата над врага стоеше безмълвно на парапета - сякаш на километри от тях. Сякаш още се мъчеше да напусне онова отчуждено, пресметливо състояние на духа, в което бе потънала по време на боя. Не беше съблякла бронята си. Бронзовата бойна корона и косата й бяха окъпани в кръв.

Съзирайки нейната броня и тази на Роуан, бащата на Каол беше пребледнял от ярост. Но Каол отиде при него с количката си и му изръмжа нещо, което съумя да го укроти.

Засега. Така или иначе, имаха по-сериозни въпроси за обсъждане. Въпроси, които караха вречената му да дъвче тревожно устна. Кога щеше да пристигне армията на принц Кашин, щяха ли да тръгнат с тях на север към Терасен. Дали днешната битка се бе оказала достатъчна, за да ги спечелят на своя страна.

Две фигури изплуваха в небето. Кадара и Салки летяха към крепостта с неудържима скорост.

Хората по парапета се пръснаха да им направят място за кацане. Сартак и Несрин слязоха от седлата и закрачиха припряно към тях.

- Имаме проблем - обяви Несрин с посивяло лице.

Устните на Сартак бяха почти безкръвни. Мирисът и на двамата беше пропит със страх.

Каол тръгна с количката си към тях, разплисквайки локви кръв.

- Какво има?

Елин изопна гръб, а Гавриел и Фенрис застинаха. Несрин посочи отвъд града към стената от планини.

- Към края на битката засякохме група моратски войници пред онзи бент. Мъчеха се да го срутят.

Роуан изруга и Каол повтори вулгарните му думи.

- Предполагам, че сте им попречили... - обади се Елин, отправяйки поглед към масивната стена, удържаща буйните води на езерото и реката.

- Донякъде - рече Сартак. Обтегнат мускул потрепваше по челюстта му. - Но когато се натъкнахме на тях, вече бяха причинили сериозни щети.

- Изплюй камъчето! - изсъска Хасар.

Тъмните очи на Сартак проблеснаха.

- Трябва да изведем армията от полето. Веднага.

- Няма ли да издържи стената? - включи се бащата на Каол. Несрин изтръпна.

- Едва ли.

- Може да се спука всеки момент. - Сартак махна към хаганската армия, пръсната по равнината. - Трябва да евакуираме войниците.

- Няма къде да отидат - каза господарят на Аниел. - Водата ще се разлее на километри, а тази крепост няма да побере цялата ви войска.

Роуан му повярва. В крепостта нямаше как да се вместят толкова войници. А само тя, благодарение на високото си разположение, щеше да устои на приливната вълна от ледена вода, която щеше да се спусне от планината. Помитайки всичко по пътя си.

Хасар впи огнен поглед в Каол.

- Накъде да им кажем да бягат?

- Свикайте руките - каза Каол. - Нека вземат колкото могат повече войници и да ги отнесат на онзи връх зад нас. - Той показа ниската планина, в чиито склонове беше вградена крепостта. - Да ги оставят по скалите... където намерят.

- А онези, които не стигнат до руките? - упорстваше принцесата и нещо като паника пропука свирепото й лице.

Сърцето на Роуан блъскаше в гърдите му. Спечелили бяха битката, но накрая врагът се сдобиваше с последната дума.

Морат бе сторил така, че хаганската армия да не си тръгне от бойното поле.

Щеше да унищожи цялата войска, сетното зрънце надежда, и то с един простичък, гибелен удар.

- Дали е било капан от самото начало? - потри умислено челюст Каол. - Ераван е знаел, че ще доведа армия. Затова ли е избрал да обсади Аниел? За да я унищожи с водите зад бента?

- По-късно ще разсъждаваме върху това - предупреди го Елин с мрачно изражение, след което огледа равнината. - Нареди им да бягат. Който не се качи на рук, да бяга. Стигнат ли до Оуквалд, смогнат ли да се изкатерят по дърветата, може би имат шанс.

Вречената му обаче не спомена, че гигантската вълна навярно щеше да потопи дърветата. Дори да ги изтръгне от земята.

Гавриел попита:

- Няма ли начин да закрепим стената?

- Проверихме - преглътна сухо Сартак. - Знаели са точно къде да я атакуват.

-Ас твоята магия? - обърна се Фенрис към Роуан. - Няма ли как да замразиш реката?

Вече му беше хрумнало, ала той поклати глава.

- Прекалено дълбока и буйна е.

Може би с помощта на всичките му братовчеди... Но Енда и Селен бяха на север с братята, сестрите и роднините си.

- Отворете портите - каза приглушено Каол. - Пуснете близките войници. На далечните ще се наложи да бягат към гората.

Роуан срещна погледа на Елин.

Ръцете й трепереха.

Това не може да е краят, казваше му сякаш. Паника - в очите й гореше паника. Роуан стисна разтрепераната й ръка.

Само че нямаше с какво да я утеши - нито с истина, нито с лъжа.

Никоя истина или лъжа не можеше да спаси армията в равнината.

***

Елида намери приятелите си и съюзниците им не в някогашната съвещателна зала, а на крепостния парапет. Като че телата и кръвта наоколо не ги смущаваха.

Тя настръхваше при всяка стъпка през кървавите локви, стараейки се да избягва незрящите погледи на загиналите войници. Ирен я бе пратила да провери как е Каол -молба на задъхана, разтревожена съпруга, която не беше чувала нищо за съдбата на съпруга си от началото на битката.

След дългите часове на работа сред лечителките Елида с радост напусна залата, смърдяща на кръв и нечистотии. Но облекчението, което й донесоха свежият въздух и краят на битката, мълниеносно избледня, когато зърна окървавените парапети и пребледнелите лица на приятелите си. Когато чу напрегнатите им думи. Всички гледаха към близката планина и равнината под нея.

Нещо се беше объркало. Нещо не беше наред.

Бойното поле се простираше чак до хоризонта. Лечителките сновяха между ранените, вдигнали белите си знамена, за да се забелязват отдалеч. Толкова много трупове и ранени. Цяло море.

Елида стигна до Каол тъкмо когато Несрин Фалик яхваше красивия си рук, политайки с него към армията под крепостта. Не - към другите руки.

Тя сложи ръка върху рамото на лорд Каол, който откъсна взор от излитащия рук. Опръскани с кръв, бронзовите му очи бяха ясни.

И изпълнени с ужас.

Посланието на Ирен към съпруга й мигновено се изпари от паметта на Елида.

- Какво е станало?

Отговори й Елин, покрита в странна, древна броня, оплискана с кръв. Същинско видение от античността.

- Бентът ще се пръсне - рече дрезгаво кралицата. - И вълната ще помете всички на бойното поле.

О, богове! О, богове!

Елида се озърна наоколо и израженията по всички лица й отговориха още преди да зададе следващия си въпрос: Може ли Да се преДприеме нещо?

Не.

Руки излитаха от полето към тях, носейки войници в ноктите си или на гърбовете си.

- Някой предупредил ли е лечителните? - Елида посочи белите знамена, развяващи се надалеч в равнината. - Върховната лечителна?

Ирен й беше казала, че Хафиза е някъде долу.

Мълчание. Принц Сартак изруга на своя език и хукна към златния си рук. След броени секунди вече летеше към бойното поле и виковете му огласяха въздуха. Кадара се спусна към земята няколко пъти, извисявайки се нагоре с миниатюрни фигури в ноктите си. Лечителки. Спасяваше колкото можеше повече.

Войниците по бойното поле се затичаха към крепостта през трупове и ранени. Проехтяха заповеди на езика на Южния континент и още войници побягнаха към спасението.

- Какво друго? Какво друго можем да сторим? - завъртя се към приятелите си Елида.

Елин и Роуан просто се взираха в бойното поле, гледайки с Фенрис и Гавриел как руните избавят още и още войници. Зад тях принцеса Хасар крачеше нервно, а Каол и баща му . обсъждаха тихо къде биха могли да съберат толкова хора в крепостта. Поне онези, които оцелееха.

Елида пак плъзна поглед по приятелите си. По всеки от тях.

И попита едва доловимо:

- Къде е Лоркан?

Никой не се обърна към нея.

Тогава тя попита по-силно:

- Къде е Лоркан?

Кехлибарените очи на Гавриел отвърнаха на погледа й, пропити с объркване.

- Той... излезе на бойното поле по време на битката. Видях го тъкмо преди хаганската войска да го достигне.

- И къде е? - Този път гласът й пресекна. Фенрис извърна лице към нея. Роуан и Елин също. Тя повтори умолително: - КъДе е Лоркан?

Смаяното им мълчание й подсказа, че чак сега се сещаха за него.

Елида се завъртя към бойното поле. Към безкрайната шир от посечени тела. И бягащи войници. Изоставяха толкова много от ранените в калта.

Колко трупове имаше! Колко много войници препускаха към крепостта!

- Къде. - Никой не й отговори. Елида посочи бойното поле и изръмжа на Гавриел: -КъДе го видя да посреща хаганската армия?

- Почти в другия край на полето - каза Гавриел с напрегнат глас и посочи отвъд равнината. - После... после не го видях повече.

- Мамка му! - процеди Фенрис.

Роуан се обърна към него:

- Използвай магията си. Прехвърли се на полето, открий го и го доведи.

Облекчение натежа върху гърдите на Елида.

Докато Фенрис не каза:

- Не мога.

- Не използва магията си нито веднъж по време на сражението - предизвика го Роуан. - Силите ти би трябвало да са непокътнати.

Кръвта се оттегли от лицето на Фенрис и той впери молещ за снизхождение поглед в Елида.

- Не мога.

Зад парапета се настани мълчание.

Накрая Роуан изръмжа:

- Не искаш. - Той посочи с окървавен пръст към бойното поле. - Ще го зарежеш да умре. И защо? Елин му прости. - Роуан се озъби и татуировката по лицето му се набърчи.

- Спаси го!

Фенрис преглътна сухо.

- Остави го, Роуан - обади се Елин.

Роуан изръмжа и към нея.

Тя му отвърна със същото.

- Остави го.

Двамата проведоха безгласен разговор и когато Роуан отстъпи, надеждата, пламнала в гърдите на Елида, угасна. Принцът кимна на Фенрис. Фенрис, който изглеждаше така, сякаш всеки момент ще повърне, просто обърна лице към бойното поле.

Елида стори крачка назад. И още една.

Лоркан не можеше да е мъртъв.

Щеше да почувства смъртта му. Щеше да почувства в сърцето си, в душата си, ако вече го нямаше.

Някъде долу беше. Долу, сред армията, може би ранен и кървящ...

Никой не я спря, когато влезе с отривисти стъпки в крепостта. Куцаше силно и жестока болка прорязваше крака й, но тя заслиза стремглаво по вътрешното стълбище - право към хаоса.

Беше му дала обещание.

Беше му се врекла още преди месеци.

Винаги ще те намирам.

Войници и лечителки тичаха нагоре по стълбището, изблъсквайки я от пътя си. Крясъците, отекващи между древните камъни, бяха почти оглушителни. Тя продължи надолу, макар и вече да стенеше през зъби.

Винаги ще те намирам.

Буташе с лакти, викаше по хората, тичащи панически покрай нея, бореше се за всяка стъпка надолу. Към портите.

Безспирен поток от страх и ужасени викове бушуваше по стълбището. Но Елида тласкаше тялото си надолу, пропускайки стъпала тук-там. Никой дори не я поглеждаше, не й даваше път във всеобщия устрем нагоре. Ала когато нозете й пропуснаха поредното стъпало, тя изрева:

- Направете път на кралицата!

Никой не я послуша, ето защо повтори. Превърна гласа си в заповеднически, изпълни го със силата, която елфите използваха, за да всеят страх в сърцето на противника.

- Направете път на кралицата!

Този път хората от едната й страна се притиснаха към стената. Елида се възползва от тясната пролука, повтаряйки заповедта

си отново и отново, въпреки че глезенът й пищеше от болка с всяка стъпка надолу.

Накрая успя. Стигна до потъналия в смут долен етаж, до отворените порти, задръстени от войници. Отвъд тях се простираше море от мъртъвци. Воини, лечителки и носачи на ранени хора търчаха трескаво към стълбищата.

Елида стори едва пет накуцващи крачки към отворената порта, преди да осъзнае, че ще е невъзможно да излезе през нея. Да прекоси полето, да го намери сред необятното пространство, и то преди бентът да се пръсне и водата да го отнесе. Преди да го загуби завинаги.

Но той не беше мъртъв.

Не беше мъртъв.

Винаги ще те намирам.

Тя огледа входа към крепостта и небето за някой рук, който можеше да я пренесе. Ала големите птици прелитаха до горните етажи, вече претъпкани с войници и лечителки. Някои дори оставяха товара си по планинските склонове отзад. Никой нямаше да чуе виковете й от най-долния етаж на крепостта.

А и войниците нямаше да спрат.

Елида се надигна на пръсти, за да надзърне отвъд портите.

Паникьосани войници водеха конете от конюшните нагоре по недостъпните рампи и животните се мятаха, подплашени от суматохата наоколо.

Някаква черна кобила се изправи на задните си копита и изцвили пронизително, замахвайки с предните към водача си. Конят на лорд Каол. Мъжът изкрещя, залитна назад и с мъка смогна да удържи поводите. Животното затропа нервно с копита, прилепило уши към главата си.

Елида дори не се замисли. Не се разубеди. Закуцука решително към конюшнята.

Щом стигна до уплашения водач, още отстъпващ от подивялата кобила, му каза:

- Аз ще я поема.

Пребледнелият мъж й хвърли поводите.

- Успех!

Сетне побягна.

Кобилата - Фараша - дръпна толкова мощно поводите, че едва не стовари Елида върху каменните плочи по земята. Тя обаче стъпи здраво напук на острата болка в крака си и каза на животното:

- Нужна си ми, свирепо сърце. - И погледна Фараша в тъмните й, яростни очи. - Нужна си ми. - Повтори с пресекващ глас. - Моля те!

И слава на боговете, конят се укроти. Примигна насреща й.

Други коне и водачите им бързаха покрай тях, но Елида не помръдна от мястото си. Изчака Фараша да сведе глава в знак на позволение.

Тъй като лорд Каол беше дългокрак, стремената се спускаха достатъчно ниско, за да може да ги достигне. И все пак с усилие възпря болезнения си рев, когато прехвърли цялата си тежест върху изстрадалия си глезен и се набра, за да преметне другия си крак през красивото седло. Благодарна беше, че на конярите не им бе останало време да разседлаят конете след битката. От двете страни на седлото висяха странни приспособления, навярно предвидени да стабилизират лорд Каол върху гърба на Фараша. Елида ги откачи - излишният товар само щеше да я забавя.

Накрая хвана юздите.

- Към бойното поле, Фараша.

Кобилата изцвили и се втурна към хаоса.

Войниците отскачаха от пътя им, но Елида не се извиняваше, не спираше заради никого, докато препускаше с черния кон към портите. И през тях.

Право към полето.

60

Роуан знаеше, че магията му само ще забави неизбежното. Беше му хрумнало да отлети до бента, да опита да го задържи поне известно време, ако не можеше да възпре цялата река, но силата на водата от другата му страна... тя беше неусмирима.

Войници и лечителки препускаха към крепостта, а руките се стрелкаха над полето, пренасяйки към парапетите първите по пътя на водната стихия. Ала не се справяха задоволително бързо. Въпреки че не знаеха кога точно ще се пръсне язовирната стена, евакуирането на равнината нямаше да е достатъчно бързо.

Дали Лоркан бе сред бягащите, или беше съумял да се качи на някой рук?

- Магията - зашепна му Фенрис, вкопчен в окъпаната в кръв стена - беше единственото нещо, което споделяхме с Конал.

- Знам - увери го Роуан. Не биваше да го притиска. - Съжалявам.

Фенрис кимна.

- Оттогава не намирам упование да я използвам. Дори... дори не знам дали мога да я използвам отново - отбеляза той и на свой ред каза: - Съжалявам.

Роуан го перна по рамото. Поредното нещо, за което щеше да накара Майев да си плати.

- И бездруго можеше изобщо да не го откриеш.

Фенрис сключи челюсти.

- Кой знае къде е.

- Нищо чудно да е мъртъв - подхвърли принцеса Хасар.

- Или ранен - намеси се Каол, придвижвайки се с количката до ръба на стената, за да погледне бойното поле отдолу и далечния бент.

Елин, изправена на няколко крачки от него, също гледаше натам, докато суровият вятър изтръгваше окървавени кичури коса от плитката й. Развяваше ги към планината, към източника на предстоящото опустошение.

Не изричаше нито дума. Не правеше нищо, откакто Несрин и Сартак бяха донесли лошата новина. Изживяваше най-големия си кошмар, осъзна Роуан - да е неспособна да помогне, да е принудена да наблюдава как други хора страдат. С нищо не можеше да я утеши, да предотврати този ад. Да го спре.

- Мога да опитам да го проследя - предложи Гавриел.

Роуан се отърси от пропилия се в кожата му ужас.

- Аз ще покръжа над полето и ако го забележа, ще ви дам сигнал...

- Не си прави труда - обади се принцеса Хасар и Роуан тъкмо се канеше да й се озъби, когато тя посочи към бойното поле. - Тя те е изпреварила.

Роуан се завъртя и другите последваха погледа му.

- Не - пророни Фенрис.

Елида препускаше през равнината с познат черен кон.

- Фараша - прошепна Каол.

- Ще я убият - каза Гавриел, обтегнал мускули, сякаш възнамеряваше да скочи от парапета и да хукне след нея. - Ще я...

Фараша прескачаше труповете, заобикаляше ранените и мъртвите, а Елида се въртеше във всички посоки върху седлото. Дори от подобно разстояние Роуан разчете едничката дума на устата й. Повтаряше едно име наново и наново. Лоркан.

- Ако някой от вас слезе там - предупреди ги Хасар, - и той ще умре.

Думите й се противопоставяха на всеки негов инстинкт, на вековете, прекарани в обучение, на битките, водени рамо до рамо с Лоркан, само че принцесата беше права. Загубата на един живот бе по-поносима от тази на още няколко. Особено като се имаше предвид, че кадърът щеше да му е толкова потребен до края на войната.

Лоркан би се съгласил - той самият бе учил Роуан да взима такива трудни решения.

Елин продължаваше да мълчи, като че съзерцаваше бойното поле от някаква точка дълбоко в себе си.

Бойното поле, през което препускаше дребничка фигура, яхнала величествен кон.

***

Фараша бе същинска стихия под нея, но не защото се стремеше да изхвърли Елида от седлото, докато се носеха през осеяната с трупове равнина.

- Лоркан!

Виковете й мигновено се губеха сред воя на вятъра, паническото бягство на хората и крясъците на руките над тях.

- Лоркан!

Вглеждаше се във всеки труп по пътя им за лъскавата черна коса, суровото лице... А бяха толкова много. Полето от мъртъвци, проснати един върху друг, се простираше до безкрая.

Фараша ги прескачаше, заобикаляше ги с остри завои, докато Елида се въртеше върху седлото и гледаше, гледаше, гледаше.

Разминаваха се с множество даргански конници. Някои препускаха към крепостта, други - към далечната гора на хоризонта. Фараша хвърчеше между тях и хапеше онези, изпречили се на пътя й.

- Лоркан!

Колко тъничък беше гласът й, крехък.

Но бентът още се държеше.

Винаги ще те намирам.

А думите й, глупавите й, омразни думи към него... Заради тях ли бе постъпил така безразсъдно? Тя ли му беше навлякла такава участ? Дали не бе помолила някой бог да му я донесе?

Ненавистните й думи се размиха в секундата, в която осъзна, че Лоркан го няма на парапета. Заедно със спомените й от последните няколко месеца.

- Лоркан!

Фараша препускаше стремително напред и вятърът брулеше черната й грива.

Бентът трябваше да удържи. Щеше да удържи. Поне докато върнеше Лоркан в крепостта.

Ето защо Елида не спираше, не поглеждаше към надвисналата гибел, готова да се отприщи насреща й.

Само яздеше, яздеше, яздеше.

***

Каол не знаеше какво да гледа от парапета: бента, хората, бягащи от унищожителната сила, която всеки момент щеше да се освободи, или младата господарка на Перант, препускаща през бойното поле на гърба на неговата кобила.

Топла ръка кацна на рамото му и той позна, че е на Ирен, без дори да се обръща.

- Току-що научих за бента. Изпратих Елида да провери дали си...

Думите на съпругата му секнаха, когато съзря самотния ездач, устремил се в обратната посока на масовото бягство към крепостта.

- Силба да я опази! - промълви Ирен.

- Лоркан е някъде долу - вметна Каол.

Елфите наблюдаваха с обтегнати като тетиви нерви как момичето прекосява бойното поле. Шансът да открие Лоркан, и то преди язовирната стена да се пръсне...

Елида обаче не се отказваше. Летеше с всички сили към смъртта.

Принцеса Хасар процеди:

- Това момиче е кръгла глупачка. Най-смелата, която някога съм срещала, но все пак глупачка.

Елин не продумваше, отправила унесен поглед към равнината. Сякаш се бе гмурнала надълбоко в себе си с прозрението, че и това късче надежда ще бъде пометено от лицето на земята. Заедно с приятелите й.

- Хелас брани Лоркан - пророни Фенрис. - А Анийт, съпругата му, закриля Елида. Може би ще се намерят.

- Конят на Хелас - обади се Каол.

Всички се обърнаха към него, откъсвайки очи от бойното поле.

Каол поклати глава и посочи към черната кобила и ездачката й.

- Наричам Фараша коня на Хелас. Още от първата ни среща.

Като че неслучайно се бе натъкнал на буйната кобила, неслучайно я бе довел тук -именно заради тази отчаяна надпревара с времето през необятното бойно поле.

Ирен го стисна за ръката, навярно прочела мислите му.

Сред приятелите им се спусна мълчание. Нямаше какво друго да си кажат.

***

-Лоркан!

Гласът й пресекваше. Вече не знаеше колко пъти е извикала името му.

А от него нямаше и следа.

Отправи се към езерото. Към бента. Той би заел позиция до езерото заради отбранителните преимущества, който предлагаше.

Труповете под тях, около тях вече се размиваха пред очите й. Толкова много Валги осейваха полето. Някои протягаха немощни ръце към Фараша. Сякаш искаха да я сграбчат, да я разкъсат, да й се примолят за помощ.

Кобилата ги тъпчеше в калта, трошеше с копита кости и черепи.

Лоркан трябваше да е тук някъде. Трябваше. Жив - ранен, но жив.

Сигурна беше.

Сивото езеро се простираше от лявата й страна като притихнала насмешка за унищожението, което щеше да ги връхлети всеки миг.

-Лоркан!

Достигнаха сърцето на бойното поле и Елида накара Фараша да забави темпо, колкото да се изправи на стремената, потискайки агонията в глезена си. За пръв път се чувстваше толкова малка, незначителна. Едно нищожество сред море от обреченост.

Настани се отново в седлото, притисна Фараша с пети и я насочи с юздите към блещукащата сребриста шир. Трябваше да е край езерото.

Кобилата пак препусна и гърдите й се заиздуваха като огромна гайда.

Продължиха през черни и златни брони, през кръв, сняг и кал. А стената още удържаше напора на водната стихия.

Но край брега на езерото...

Елида дръпна юздите, усмирявайки галопиращия кон.

Край брега на езерото лежаха група изклани моратски войници. Цяло петно. И сред тях не се мяркаше нито една златна броня. Дори могъщата хаганска армия бе изгубила много от войниците си. Числеността им по бойното поле далеч не достигаше тази на Валгите, но сред множеството черни брони тук-там проблясваха и златни.

На онова място обаче нямаше нито една. Нямаше дори стрели и копия, обясняващи смъртта на толкова врагове.

Валгските трупове образуваха същински път.

Елида тръгна по него, оглеждайки с пресъхнала уста всеки труп, всяко скрито под шлем лице. Дирята на изтреблението се проточваше напред, и още по-напред.

Толкова много. Избил бе толкова много.

Щом достигнаха края на следата от смърт, дъхът вече дращеше гърлото й. Тук наново започваха да се появяват златни брони.

Ала не виждаше нищо друго. Елида спря Фараша. Гавриел бе казал, че на това място го е забелязал за последно. Дали не се беше гмурнал в съюзническата им войска, излизайки от единия й край?

Можеше дори да е напуснал равнината. Можеше вече да се е върнал в крепостта или да се е укрил в Оуквалд, а тя напразно да е яздила дотук...

- Лоркан! - изкрещя толкова силно, че очакваше гърлото й да прокърви. - Лоркан!

Бентът още беше цял. Но коя ли глътка въздух щеше да й е последна?

- ЛОРКАН!

Измъчен стон й отвърна някъде зад гърба й.

Елида се завъртя в седлото и плъзна очи по пътеката от валгски трупове.

Изпод една купчина от тях изникна широка бронзова ръка и опита да се хване за нагръдника на някакъв войник. Беше на едва пет метра от нея.

В гърдите й се надигна вопъл и тя насочи Фараша в лек галоп към протегнатата окървавена ръка. Като я стигна, конят заби копита в кървавата кал. Елида скочи от седлото и се втурна към него.

Прескачаше запъхтяно демонски трупове, брони и остриета се забиваха в нея, мъртва плът се притискаше към кожата й. Лоркан се отблъскваше от телата, струпани около него, докато ръката му не се показа до лакътя, а след нея - и другата.

Елида го достигна тъкмо когато успя да отмести войника, проснат отгоре му.

А като зърна раната в корема му, с мъка се възпря да не падне на колене.

Кървеше обилно, защото плътта не се беше затворила - не я бе излекувал с елфическата си дарба. Раната явно беше страшно дълбока, щом с цялата си сила бе съумял да я затвори едва толкова.

Елида обаче не му го каза. Единствените й думи бяха:

- Бентът ще се пръсне всеки момент.

Черна кръв обливаше посивялото лице на Лоркан, а тъмните му очи изглеждаха замъглени от агония. Елида стъпи здраво на земята, преглътна писъка си на болка и го хвана под раменете.

- Трябва да те измъкнем оттук.

Докато се суетеше да го вдигне, дъхът му излизаше на влажни хрипове. Тежеше като гигантска скала, неподвижен като самата крепост.

- Лоркан - примоли му се с крехък глас. - Трябва да те измъкнем оттук.

Краката му се размърдаха, предизвиквайки измъчения му стон. Досега не го бе чувала дори да изпъшка. Не го бе виждала неспособен да се изправи.

- Ставай! - нареди му. - Ставай!

Лоркан я прихвана през кръста и Елида не смогна да удържи болезнения си вик, когато тежестта му притисна едни към други костите на стъпалото и глезена й. Не успявайки дори да се надигне на колене, Лоркан спря.

- ХайДе! - подкани го тя. - Ставай!

Но тъмните му очи се отместиха към коня.

Фараша вървеше към тях, стъпвайки нестабилно през труповете. Дори не трепна, когато Лоркан се хвана с една ръка за долните каиши на седлото, а с другата за рамото на Елида и отново размести краката си.

Дишаше насечено. От корема му шурна прясна кръв и се стече по засъхналата върху жакета и панталона му.

Като се понадигна, Елида видя раната от лявата страна на гръбнака му.

Плътта се бе отворила толкова, че се показваха кости.

О, богове! О, богове!

Тя се наведе повече, за да му позволи да преметне ръка през раменете й. И започна да се надига въпреки паренето, което долавяше в бедрата си, и болката, разрязваща глезена й.

Лоркан напрегна сили, използвайки здравата опора на Фараша. Простена отново, тялото му залитна...

- Не спирай! - изсъска му Елида. - Да не си посмял Да спреш!

Макар и останал без въздух, Лоркан успя да се изправи на нозе сантиметър по сантиметър. Изхлузи ръка от раменете на Елида и се вкопчи в седлото.

Толкова се задъхваше, че от раната на гърба му също потече прясна кръв.

Ездата до крепостта щеше да е изтезание. Ала нямаха избор.

- Давай! - Тя понечи да прикрие ужаса и отчаянието си. - Качвай се на седлото.

Той облегна чело в тъмното тяло на Фараша. Залюля се и Елида внимателно преметна ръка през кръста му.

- Не можаха да те убият, дявол да го вземе! - процеди през зъби. - И още не си мъртъв. Нито ти, нито аз. Така че се качвай на сеДлото!

Вместо да й се подчини, Лоркан само продължи да диша тежко.

- Зарекох се винаги да те намирам - каза Елида. - Обещах ти, и ти ми обеща същото. Затова идвам; затова съм тук. Тук съм заради теб, разбираш ли? И ако не се качим на коня веднага, нямаме шанс срещу бента. Ще загинем.

Лоркан си пое поредна глътка въздух. И още една. Сетне стисна зъби, кокалчетата на ръцете му побеляха върху седлото и той вдигна крак до стремето.

Предстоеше му най-голямото изпитание: големият напън да се набере нагоре и да преметне крак през тялото на Фараша от другата страна на седлото.

Елида застана зад гърба му, стараейки се да не докосва кошмарната рана. Краката й затънаха до глезените в ледена кал. Не смееше дори да надникне към бента. Още не.

- Качвай се! - Заповедта й проехтя над паническите викове на бягащите войници. -Качвай се на седлото веднага!

Лоркан не помръдна. Цялото му тялото трепереше.

Елида изкрещя:

- Качвай се веДнага!

И го забута нагоре.

Ревът на Лоркан проглуши ушите й. Седлото изскърца от тежестта му, а от раните му рукна нова кръв, но поне вече се надигаше към гърба на кобилата.

Елида свика всички сили и нещо изпука в глезена й. Болката бе толкова жестока, че й причерня и се задъха. Залитна и изпусна тялото на Лоркан. Но той вече беше на седлото, преметнал крак от другата страна на коня. Преви се напред, притиснал корема си, и тъмната му коса провисна чак до гърба на Фараша.

Елида стисна зъби срещу болката в глезена си, поизправи се и впери поглед в далечината.

Дълга, окървавена ръка се спусна пред очите й. Покана да се качи на коня.

Тя не я прие. Беше го качила на седлото. Не искаше да рискува да го бутне оттам.

Затова отстъпи, куцукайки назад.

Потисна някак болката, пробяга няколкото стъпки до Фараша и скочи.

Блъсна корема си толкова мощно в твърдия ръб на седлото, че си изкара дъха, но Лоркан я сграбчи за гърба на жакета и тя смогна да се хване.

Учудващо силната му ръка я издърпа почти в скута му. Той изпъшка, докато Елида се наместваше в седлото.

Накрая успя. Преметна крак през гърба на Фараша и улови поводите й. Лоркан я стисна през кръста, опрял едрото си, посечено тяло в нейното.

Чак сега Елида се престраши да надникне към бента. Един рук отлиташе трескаво от него, стиснал златен флаг в ноктите си.

Скоро. Щеше да поддаде съвсем скоро.

- Към крепостта, приятелко - каза Елида и заби пети в ребрата на Фараша. - По-бързо от вятъра.

Кобилата се подчини. Когато препусна в галоп, Елида се люшна назад към Лоркан и той пак простена. Но се задържа върху седлото, въпреки че грохотният бяг на коня го караше да се задъхва от болка.

- По-бързо, Фараша! - извика й Елида, насочвайки я към крепостта, към планината, в която бе вградена.

Нищо никога не й се бе струвало толкова далечно.

Дори не виждаше дали долната порта на крепостта е още отворена. Дали някой ги чака.

Дръжте портата.

Дръжте портата.

Тътнещият тропот на копита по осеяната с трупове земя отекваше в ритъм с безмълвните молитви на Елида, докато препускаха през необятната равнина.

Дръжте портата.

61

Агонията беше песен в кръвта, костите и дъха му.

Всяка стъпка на коня, всеки скок през трупове и отломки й вдъхваше нова, и нова сила. Нямаше край, нямаше милост. Лоркан едва се задържаше на седлото, едва запазваше съзнание.

Макар и само за да остане ръката му през тялото на Елида.

Беше дошла за него. Намерила го беше сред това безпределно поле.

Името му, изречено от нейната уста, бе зов, на който за нищо на света не можеше да се противопостави... дори когато смъртта го прегръщаше нежно, сгушен под телата на собствените си жертви в очакване на сетната глътка въздух.

А сега, докато препускаха към далечната крепост, изостанали от тълпите войници и ездачи, устремени към портите, Лоркан се питаше дали това нямаше да са последните му минути. И нейните.

Беше дошла за него.

Той се насили да обърне поглед надясно към бента. Към рукина, сигнализиращ, че всеки момент ще се отприщи същински ад на полето.

Не знаеше как са го повредили. Не го интересуваше.

Фараша прескочи купчина валгски тела и Лоркан не можа да сдържи вопъла си. Топла кръв потече по корема и гърба му.

Но Елида не спря да пришпорва коня, да поддържа възможно най-прав курс към далечната крепост.

Не биваше да се надява, че някой рук ще ги вдигне в небесата. Късметът му се бе изчерпал с това, че оцеля дотолкова, че Елида да го открие. А и магията му беше безсилна срещу водната стихия.

Стигнаха до най-задните редици от паникьосани войници и Фараша прелетя покрай тях.

Елида въздъхна и той проследи погледа й.

До портата. Още беше отворена.

- По-бързо, Фараша!

Вече не прикриваше суровия ужас в гласа си, отчаянието си.

Пръснеше ли се бентът, приливната вълна щеше да ги помете за по-малко от минута. А тя беше дошла за него. Намерила го беше.

Светът утихна. Болката в тялото му избледня. Изчезна на заден план.

Лоркан прегърна Елида и с другата си ръка, доближи уста до ухото й и прошепна:

- Трябва да ме оставиш тук.

Думите му звучаха сипкаво, гласът му бе почти безполезен, колкото и да го напрягаше.

Елида не отмести взор от крепостта пред тях.

- Не.

Ласкавата тишина се стелеше ефирно край него, прогонваше мъглата на болката и военната ярост.

- Трябва. Трябва, Елида. Прекалено тежък съм. А без моето тегло имаш възможност да достигнеш крепостта навреме.

- Не.

Соленият мирис на сълзите й изпълни ноздрите му.

Лоркан докосна с устни влажната й буза, без да отдава внимание на огнените спазми в тялото си. Конят препускаше неудържимо, като че искаше да надбяга смъртта.

- Обичам те - промълви в ухото й. - Обикнах те в мига, в който грабна брадвата, за да убиеш онзи илкен. - Вятърът брулеше сълзите й, запращайки ги към него. - И ще остана с теб... - Гласът му пресекна, но той се насили да изрече думите, да излее истината от сърцето си. - Винаги ще бъда с теб.

Не се боеше от съдбата си, след като паднеше от коня. Само така можеше да й спечели шанс да стигне крепостта.

Затова я целуна отново по бузата и вдиша за последно аромата й.

- Обичам те - повтори и понечи да свали ръце от кръста й.

Елида го сграбчи за предмишницата. Свирепа като рук, тя впи нокти в кожата му.

- Не.

Този път гласът й не се давеше в сълзи. Беше солиден, непоклатим като стомана.

- Не - повтори.

Гласът на господарката на Перант.

Лоркан се помъчи да изтръгне ръката си, но тя отказа да го пусне.

Хвърлеше ли се от коня, щеше да повлече и нея.

ЗаеДно. Щяха или да избягат от гибелта, или да погинат заедно.

- Елида...

Но Елида заби пети в ребрата на кобилата.

Заби ги яростно и изрева:

- ЛЕТИ, ФАРАША! - Изплющя с юздите. - ЛЕТИ, ЛЕТИ, ЛЕТИ! И кобилата я послуша.

Сякаш творецът й бе изпълнил дробовете й със собствения си дъх.

Фараша препусна още по-бързо. По-бързо от вятъра. От смъртта.

Подмина първата редица на дарганската кавалерия. Отчаяните коне и ездачи, галопиращи към портите.

Могъщото й сърце не се предаде, макар че беше на ръба да се пръсне.

Вече едва километър ги делеше от крепостта.

Ала в тази секунда оглушителен, тътнещ пукот разцепи света и отекна между езерото и планината.

И нито Лоркан, нито храбрият, буен кон можеха да сторят нещо, когато бентът се пръсна.

***

Роуан започна да се моли за войниците на полето, за цялата армия, която вълната щеше да помете.

На няколко крачки от него Ирен също шепнеше молитвите си. Към Силба, богинята на милостивия край. Нека загинат бързо, без болка...

Водна стена, голяма колкото планина, се разля по равнината към града, сякаш бе трупала ярост през хилядолетния си плен.

- Няма да успеят - изсъска Фенрис, гледайки как Лоркан и Елида препускат към портите.

Толкова близо бяха - но вълната щеше да ги настигне за секунди.

Роуан се насили да остане на парапета, да види последните мигове от живота на господарката на Перант и някогашния си командир. Само това можеше да им даде: да се превърне в свидетел на смъртта им, за да разказва историята им. За да се помнят вечно.

Бумтежът на прииждащата вълна стана пронизителен - макар и от километри разстояние.

Елида и Лоркан продължаваха да се надбягват с времето, а Фараша подминаваше кон след кон, след кон.

Но дали дори в крепостта щяха да се спасят от вълната? Роуан се осмели да огледа назъбените парапети, за да прецени дали не трябва да качи Елин и другите на по-високо място.

Елин обаче я нямаше до него.

Не я забеляза никъде по протежение на целия парапет.

Сърцето му спря. Просто спря да бие, когато един червеникавокафяв рук се спусна от небето, устремен към центъра на бойното поле.

Аркас, рукът на Борте. В ноктите си носеше златокоса жена. Елин. Елин беше...

Като наближи земята, Аркас разтвори нокти. Елин се претърколи и се изправи на крака.

Точно на пътя на вълната.

- О, богове! - пророни Фенрис, съзрял я в същия момент. Всички я бяха видели. Кралицата насред полето.

Пред гигантската водна стена.

Камъните на крепостта затрепериха. Роуан се хвана за парапета, обзет от страх, какъвто никога досега не бе изпитвал.

Елин изпъна ръце над главата си.

Огнен стълб се издигна от земята около нея, повличайки косата й със себе си. Вълната настъпваше с унищожителна мощ към нея, към армията зад гърба й.

Но каменните стени не трепереха от водната стихия.

Земята се пропука, нацепи се. Пукнатините запълзяха от Елин към вълната.

- Горещите извори - прошепна Каол. - Пресичат цялата долина като вени.

Вени, извиращи от сърцевината на света.

Крепостта се разтърси още по-мощно.

Огненият стълб се просмука обратно в Елин. Тя протегна ръка пред себе си и я сви в юмрук.

Като че силата в него можеше да удържи вълната.

Тогава Роуан проумя. Като неин вречен, или каранам, проумя случващото се.

- Три месеца - каза едва доловимо.

Приятелите му надникнаха към него мълчаливо.

- Три месеца - повтори той с разтреперани колене. - Спуска се в магията си от три месеца.

През всеки един от дните, прекарани в плен на Майев, в железните й окови, Елин се бе спускала все по-надълбоко и по-надълбоко. А откакто я бяха освободили, почти не черпеше от силата си, защото бе продължила да се спуска в недрата й.

Да събира цялото й могъщество. Не за Ключалката, не за Ераван.

А за фаталния си удар срещу Майев.

Няколко седмици спускане в бездънната пещера на тази сила я бяха сдобили с гибелна мощ. А няколко месеца...

Свещени богове! Свещени, прокълнати богове!

Когато огънят й се сблъскаше с водната стена, извисяваща се над нея...

- ЗАЛЕГНЕТЕ! - изрева Роуан, надвиквайки разярения вой на водата. - ЗАЛЕГНЕТЕ ВЕДНАГА!

Приятелите му легнаха върху каменния под и всички наоколо последваха примера им.

Роуан се гмурна в силата си. Гмурна се с цялата си мощ и изтръгна последните остатъци от магията си.

Елида и Лоркан още бяха твърде далеч от портите. Хиляди войници бяха твърде далеч, когато вълната се изви над тях.

Елин отвори ръка към нея.

И от дланта й изригна пламък.

Кобалтовосин пламък. Бушуващата душа на огъня.

Приливна вълна от кобалтовосин пламък.

Извиси се дори над водната стена, лумна нашироко.

Водата се блъсна в нея. И там, където стаяваната хиляда години свирепост срещна онази, събирана три месеца, светът избухна.

Нажежена пара, способна да стопи плътта до кост, изригна към полето.

С неукротим рев Роуан запрати остатъка от магията си към унищожителната пара под формата на вятър, който я отнесе към езерото и планината.

Но водата не спираше с настъплението си, преваляше стената от пламъци, която не поддаваше дори със сантиметър.

Силата за фаталния удар на Майев. Вложена тук, за избавлението на армията, която можеше да спаси Терасен. За пощада на безчетните животи по равнината.

Роуан стисна зъби, задъхан под напора на чезнещата си магия. Съвсем скоро щеше да прегори, да изцеди енергията му до смърт.

Гибелната вълна се блъскаше и блъскаше в огнената стена.

Той не видя дали Елида и Лоркан са съумели да влязат в крепостта. Дали другите войници и ездачи на полето са се приковали на място, вцепенени от зрелището.

Принцеса Хасар се изправи до него и заяви:

- Тази сила не е дар.

- Кажи го на войниците си - изръмжа й Фенрис, надигайки се от пода.

- Не ме разбра правилно - озъби му се Хасар.

По лицето й наистина се четеше неподправено страхопочитание.

Роуан се облегна на парапета, запъхтян от напъна да удържи смъртоносната пара надалеч от армията. Да я охлади и разсее.

Здрави ръце се пъхнаха под мишниците му и Фенрис и Гавриел го подпряха между телата си.

Мина една минута. Сетне и втора.

Вълната започна да се снижава. А огънят не преставаше да гори.

Главата на Роуан пулсираше, устата му пресъхваше.

Времето започваше да му се изплъзва. Усещаше металически вкус върху езика си.

Вълната спадаше все повече и повече, бушуващите й води стихваха.

Грохотът се превръщаше в плисък, бързеите - във въртопи.

Накрая и огнената стена започна да спада. Следваше водата надолу, надолу, надолу. Оставяше я да се просмуче в земните пукнатини.

Коленете на Роуан се подкосиха, но той удържа магията, докато парата не се поразсея. Докато и тя не се укроти.

Накрая й позволи да плъзне по равнината, да обгърне света в стелеща се мъгла.

Забулвайки кралицата в средата.

Спусна се тишина. Абсолютна тишина.

Пламъците замъждукаха сред мъглата, синьото започна да се прелива в златисто и червено. Смътно, пулсиращо сияние.

Роуан изплю кръв върху каменната стена пред себе си. Дъхът режеше гърлото му като парчета стъкло.

Меките пламъци гаснеха, обвити в пара. Накрая сред мъглявото поле остана само тъничка огнена колона.

Не огнена колона.

Това беше Елин.

Нажежена до бяло. Сякаш се бе отдала на пламъците дотолкова, че тя самата се беше превърнала в огън.

Носителката на огъня, прошепна някой надолу по парапета.

Парата се усукваше около нея, преобразявайки я в идол от светлина.

Мълчанието се изпълни с благоговение.

От север се спусна нежен ветрец. Булото на мъглата се отдръпна и Елин изплува сред полето.

Цялата сияеше. Сияеше в златисто, а косите й се развяваха от призрачен полъх.

- Наследницата на Мала - пророни Ирен.

Елида и Лоркан бяха спрели насред равнината.

Вятърът разсейваше постепенно мъглата, разкривайки света отвъд Елин.

Там, където се бе възвисявала гигантската смъртоносна вълна, откъдето ги бе връхлитала гибелта, сега нямаше нищо.

***

Три месеца бе припявала на мрака и огъня, а те й бяха припявали в отговор.

Три месеца бе дълбала толкова навътре в магията си, че всеки път достигаше неподозирани дълбини. Докато Майев и Каирн се трудеха над нея, тя дълбаеше. Но никога не им позволяваше да разберат какво извлича от недрата си, какво трупа ден след ден, след ден.

Сила за фаталния удар. Удар, с който щеше да заличи злата кралица от лицето на земята.

Спотайваше тази сила в себе си дори след като се освободи от железните окови. През изминалите седмици неуморно се бореше да я задържи. В някои от дните й бе по-лесно да не проговаря. В други успяваше да я загърби единствено с помощта на някогашната си нахаканост.

Но като зърна унищожителната вълна, Елида и Лоркан, избрали да умрат заедно, армията, способна да избави Терасен, разбра какво трябва да направи. Почувства огъня, дремещ под града, и се досети, че съдбата ненапразно ги водеше тук.

За това ги беше довела.

От пръснатия бент вече течеше само мъничка безобидна река, лъкатушеща към езерото.

Нищо повече.

Елин вдигна сияеща ръка пред себе си. Най-сетне я изпълваше единствено блажена, прохладна празнота.

Сиянието бавно гаснеше, започвайки от пръстите на ръцете й.

Сякаш бе изкована наново, върната в собственото си тяло. В Елин.

В съзнанието й се раздипляше бистрота, пронизителна и кристална. Позволяваше й да вижда наново, да диша.

Сантиметър по сантиметър златистото сияние се просмукваше в кожата и костите й. И оставяше след себе си някогашното й тяло.

Един белоопашат ястреб вече се издигаше в небето.

Когато сиянието угасна напълно, попивайки между пръстите на краката й, Елин се свлече на колене.

Коленичи сред съвършената тишина на света, после падна настрани и се сви на кълбо.

Долови смътно как силни и познати ръце я вдигат от земята. Как отлита върху широк пернат гръб, все още притисната в тези обятия.

Как се носи през небето, докато последните остатъци от мъглата се разсейват под следобедното слънце.

Накрая я погълна ласкавата тъмнина.

62

Крочанките не ги напуснаха.

Полетяха с Тринайсетте на югозапад към подножието на Белия зъб. Към нов таен лагер, тъй като местоположението на последния бе разкрито. Отдалечаваха се от Терасен, но пък се приближаваха към . Морат.

И това го устройваше, мислеше си Дориан, като намериха безопасно място, където да пренощуват. Уивърните може и да имаха сили да продължат, но крочанките не можеха да летят толкова дълго на метлите си. Затова, когато нощният мрак им отне зрението и след като Сенките и крочанките избраха заедно удачен пристан за лагеруване, всички кацнаха.

Разпределиха наблюдателни постове на земята и във въздуха. Ако двете оцелели матрони възнамеряваха да отмъстят за унизителното си поражение, щяха да го сторят сега. Крочанките и Астерин цял ден бяха оставяли подвеждащи следи, но само времето щеше да покаже дали бяха успели да се прикрият добре.

Нощта бе мразовита, ето защо се наеха да опънат палатки. Уивърните се сгушиха един в друг до една от близките скали. И макар че беше най-разумно да не палят огньове, студът заплашваше да стане толкова смъртоносен в сърцето на нощта, че Тление запали своето огнище със свещения пламък от стъклената сфера, в която го пренасяха. И други последваха примера й. Но въпреки че укриваха с магия лагера и огньовете от вражески очи, Дориан не можеше да забрави, че Върховните вещици от Железни зъби все пак бяха смогнали да ги намерят веднъж.

Не говореха за следващия си ход. Дали щяха да се разделят, или да останат като обединена група.

Манон нито ги молеше, нито ги притискаше да се съюзят, да воюват рамо до рамо. В такъв устрем бяха отлетели от лагера сутринта, че Манон дори не ги бе попитала накъде отиват.

Но утре, мислеше си Дориан, докато се завиваше върху шалтето си, затопляйки тясното пространство с огнената си магия, утре трябваше да се изправят лице в лице с някои неща.

Капнал от умора, премръзнал независимо от магическия пламък, той отпусна глава върху раницата с провизии, която използваше за възглавница.

Сънят почти го бе превзел, когато в палатката се промъкна студен полъх, който светкавично изчезна. Позна кой е влязъл, преди Манон да седне до шалтето му, а като отвори очи, я видя да притиска колене към тялото си.

Взираше се в сумрака, смътно озарен от сребристата светлина на звездите по короната й.

- Не е необходимо да я носиш през цялото време - каза й той. - Позволено ни е да ги сваляме.

Две златисти очи се плъзнаха към него.

- Никога не съм те зървала с корона.

- През изминалите месеци нямах свободен достъп до кралската колекция. - Той седна върху шалтето си. - Пък и бездруго мразя да слагам корона. Впива се в главата ми.

Манон се поусмихна.

- Тази не е особено тежка.

- Така и предполагах; все пак е направена от светлина. Макар че несъмнено щеше да й тежи по други начини.

- Значи вече ми говориш - отбеляза безцеремонно тя.

- И преди ти говорех.

- Защото станах кралица ли?

- И преди беше кралица.

Манон присви златисти очи и сама потърси отговора по лицето му. Дориан й позволи, връщайки й услугата. Дишането й бе спокойно и като че поне веднъж я виждаше да стои отпуснато.

- Очаквах позорното й бягство да ми донесе повече удовлетворение. - Баба й. - Ти какво почувства, когато уби баща си?

- Гняв. Омраза.

Грозната истина в думите му не го уплаши.

Тя прехапа долната си устна. Беше прибрала железните си зъби.

- Според теб трябваше ли да я убия? - попита го с тих, нечувано колеблив глас.

- Някои биха казали - да. Ала унижението - продължи вглъбено той - вероятно ще отслаби силите на Железни зъби повече от смъртта й. Всъщност убийството й можеше да обедини клана срещу теб.

- Убих Майка Жълтонога.

- Да, нея я уби, вещицата от Синьокръвните пощади, а на баба си позволи да избяга. Подобно поражение сломява духа. Ако ги беше избила всичките, дори само баба ти и Майка Жълтонога, смъртта им можеше да се възприеме като доблестна саможертва в името на клановете.

Тя кимна и златистите й очи пак се вторачиха в него с онази свръхестествена проницателност.

- Съжалявам. За думите си, когато разбрах, че смяташ да отидеш в Морат.

Извинението й толкова го смая, че съумя единствено да примигне насреща й. Хуморът се оказа единствената му защитна реакция:

- Струва ми се, че започваш да прихващаш от крочанската добронамереност.

Тя му отвърна с половинчата усмивка.

- Майката да ми е на помощ, ако някога стана толкова скучна! Ала шеговитостта се изпари от изражението на Дориан.

- Приемам извинението ти.

Той задържа погледа й, за да прочете сама истината в неговия.

Отговорът му явно й стигаше. Отговор и последна улика към онова, което издирваше.

Златистите й очи притъмняха.

- Заминаваш - пророни тя. - Утре.

Дориан реши, че няма смисъл да лъже.

- Да.

Време беше. Тя се бе опълчила на баба си, на онова, което бе сътворила. Време беше и той да стори същото. Нямаше потребност да търси потвърждение от Дамарис или духовете на мъртвите.

- Как?

- Вие, вещиците, си имате метли и уивърни. Аз се научих да използвам свои криле. Тя се умълча за няколко секунди. После свали колене и се извъртя с лице към него.

- Морат е капан.

- Знам.

- А аз... ние не можем да дойдем с теб.

- Знам.

Можеше да се закълне, че в очите й изплува страх. Въпреки това не му се развика - не му се озъби дори. Само попита:

- И не се боиш да идеш сам?

- Боя се, естествено. Всеки с капка разум би се страхувал. Но мисията ми е толкова важна, че страхът бледнее пред нея.

По лицето й пробяга гняв, раменете й се напрегнаха.

И в следващия миг напрежението отстъпи място на нещо, което бе виждал само веднъж, по-рано днес - изражението на кралица. Хладнокръвно и мъдро, докоснато от тъга и грейнало от бистър разум. Тя сведе очи към шалтето, а след това пак ги вдигна към неговите.

- А ако те помоля да останеш?

Въпросът й също го изненада. Затова премерено обмисли отговора си.

- Ще ми е нужна доста основателна причина.

Пръстите й намериха токите и копчетата на кожените й дрехи и се заеха да ги разкопчават.

- Защото не искам да заминаваш - беше едничкият й коментар.

Сърцето му туптеше все по-силно и по-силно, докато разкриваше сантиметър след сантиметър гола копринена кожа. Но Манон не се събличаше изкусително, а така, сякаш му разгалваше душата си.

Пръстите й затрепериха и Дориан се спусна да й помогне с ботушите и с портупея. Не свали жакета й, под чиито ревери се виждаха извивките на гърдите й, надигащи се и спускащи се в неравномерен ритъм. Дишането й се учести още повече, когато протегна ръце помежду им да съблече неговия жакет.

Дориан й позволи. Позволи й да свали жакета му, после и ризата под него.

Навън вятърът виеше свирепо.

Когато коленичиха един пред друг, голи от кръста нагоре, Манон поде приглушено, оставила короната със звезди върху главата си:

- Бихме могли да сключим съюз. Между Адарлан и крочанките. И всички вещици от Железни зъби, които решат да ме последват.

Това беше отговорът й, осъзна Дориан. На настояването му за основателна причина да остане с тях.

Тя взе ръката му и преплете пръсти с неговите.

Жестът й бе по-интимен от всеки, който бяха споделяли досега. Показваше я по-уязвима, отколкото някога си бе позволявала да бъде.

- Съюз - допълни, преглъщайки - между нас двамата.

Златистите й очи се вдигнаха към неговите. Предложението й сияеше дори в тях.

Брак. Да обединят народите си по най-мощния и неразрушим начин.

- Не го желаеш наистина - пророни Дориан със също толкова тих глас. - Не би искала да се оковеш с който и да било мъж.

Той съзря истината в красивото й лице. Съгласна беше с него. Въпреки това поклати глава и светлината на звездите затанцува в косата й.

- Крочанките още не са предложили да полетят с нас към войната. А аз не смея да ги попитам. Но ако силата на Адарлан застане до мен, може най-сетне да склонят.

Ако не ги бе склонил днешният им триумф, нищо нямаше да ги накара да размислят.

Дори раздялата на кралицата им със скъпата й свобода.

Но фактът, че Манон изобщо бе готова на подобна жертва...

Дориан заусуква кичур от сребристата й коса около пръста си. Даде си секунда да я изпие с поглед.

Тя можеше да е негова съпруга, негова кралица. Вече и бездруго му беше равна, вречена по душа, огледален образ в толкова много отношения. А официалният им съюз би разкрил тази връзка пред целия свят.

Но той виждаше решетките на клетката, която щеше да се стеснява все повече и повече с всеки изминал ден. Да пречупи духа й или да я превърне в нещо, което никой от двама им не искаше да познава.

- Би се омъжила за мен, само и само да помогнем на Терасен във войната?

- Елин е готова да умре, за да сложи край на конфликта. Нима е справедливо само тя да се жертва?

Това беше отговорът й. Макар и несъзнателно поднесен. Жертва.

Другата ръка на Дориан намери копчетата на панталона й и ги разкопча с няколко ловки движения. Разкривайки дългия, дебел белег през корема й.

Дали той самият щеше да успее да се въздържи като Манон, ако се изправеше срещу баба й?

Изключено.

Прокара пръсти по белега й. И нагоре по корема й. И още по-нагоре, карайки кожата й да настръхне. Спря точно над сърцето й. И долепи длан до него. Гърдите й се издигаха към ръката му с всяка насечена глътка въздух.

- Прав беше - промълви Манон. - Боя се. - Тя сложи ръка върху неговата. - Боя се, че ще влезеш в Морат и няма да се върнеш същият. А аз ще трябва да те убия.

- Знам.

Подобен страх преследваше и него самия.

Тя сключи пръсти около неговите. Сякаш се мъчеше да отпечата ръката му върху препускащото си сърце.

- Би ли останал с мен, ако скрепим този съюз?

Дориан чу всяка неизречена дума.

И докосна с устни нейните. Манон простена тихо.

Той я целуна отново и този път езикът й посрещна неговия, гладен и търсещ. Сетне зарови пръсти в косата му и двамата се надигнаха на колене, за да долепят телата си.

Тя пак простена и плъзна ръце надолу по гърдите му, към панталона му. Докосна го през материята и стонът му стопли устата й.

Времето се завъртя бясно и на света остана само Манон - живо острие в ръцете му. Панталоните им мълниеносно се озоваха при другите им дрехи на земята и той я сложи да легне върху шалтето му.

Манон откъсна ръце от него, за да свали лъскавата корона от главата си, но той я възпря с призрачния си допир.

- Недей - процеди с гърлен глас. - Задръж я.

Очите й се превърнаха в разтопено злато, клепачите й натежаха и тя се загьрчи под него, отмятайки глава назад.

Устата му пресъхна от красотата, която заплаши да отнеме разума му, от изкушението, към което всеки инстинкт в тялото му се устреми. Не плътта й, а предложението й.

В този миг едва не се съгласи.

Обзе го такава ненаситност, такава алчност да я има цялата, че едва не се съгласи. Да, щеше да я вземе за своя кралица. За да не се сбогува никога с това, за да запази до края на дните си тази величествена, свирепа вещица.

Манон се пресегна към него, вкопчи пръсти в раменете му и Дориан се наведе над нея, превземайки устата й с хищна целувка.

Едно движение на бедрата й, и той се озова в нея, сред копринената й топлина, която го накара да забрави за лагера около тях, за кралствата, осланящи се на помощта им.

Този път не желаеше да я докосва с призрачни ръце. Искаше я за себе си, плът до плът.

Манон отговаряше на всеки негов тласък със свой - буен и жаден. Остани, сякаш шепнеше с всеки дъх.

Дориан вдигна единия й крак, притискайки се още повече до нея, и простена от съвършенството, с което си пасваха телата им. Манон погълна звука с целувка и впи ръка в задните му части, за да му покаже, че иска по-силно, по-бързо.

Дориан й даде онова, което желаеше. Даде на себе си онова, което желаеше. Отново и отново, и отново.

Сякаш този миг можеше да се проточи вечно.

***

Когато накрая се откъснаха един от друг, и двамата бяха задъхани.

Манон едва движеше крайниците си, едва успяваше да си поеме въздух, забола поглед в тавана на палатката. Дориан, изцеден докрай като нея, дори не опита да проговори.

Пък и какво беше останало за казване?

Тя му беше разкрила каквото искаше. Изрекла бе от истината толкова, колкото се беше осмелила.

И сега на нейно място искреше чувство на доволство и яснота, каквото не бе изпитвала от дълго, дълго време.

Сапфирените му очи се застопориха върху лицето й и Манон се обърна към него. Свали бавно короната от звезди и я сложи настрана.

После издърпа одеялата върху двама им.

Дориан дори не трепна, когато се сгуши в него, в солидната стена от мускули на тялото му.

Просто преметна ръка през нея и я придърпа още по-плътно към себе си.

Манон се унесе в сън, заслушана в дишането му, стоплена от обятията му.

***

Призори се събуди в студено легло.

Щом видя, че мястото до нея е празно, че раницата с провизии и древния меч на краля ги няма, разбра какво е направил.

Заминал бе за Морат. С двата Ключа на Уирда.

63

Едион и Килиан поддържаха строя на уплашената си армия в похода й чак до бреговете на Флорин.

Нямаше смисъл да бягат на север. Костените барабани вече биеха. И тътенът им се приближаваше с всяка изминала минута, докато Едион подреждаше легиона си в бойна формация.

Като тръгна към фронтовата линия с броня, натежала така, сякаш беше изсечена от камък, и фантомна болка на мястото, където доскоро бе висял древният му меч, Едион попита Рен:

- Ще ми направиш ли една услуга?

Рен, който заканваше колчана със стрелите си, дори не вдигна поглед към него.

- Не ме карай да бягам.

- Никога.

Близо - бяха толкова близо до Тералис. Колко съдбовно бе да загине на бойното поле, където Терасен беше паднал преди десетилетие. Да се просмуче кръвта му в пръстта, погълнала костите на мнозина от близките му, оставени да гният в безименен масов гроб.

- Искам да извикаш помощ.

Този път Рен вдигна очи към него. Белязаното му лице беше изпосталяло през изминалите седмици. Кога за последно се бяха хранили нормално? Кога бяха спали цяла нощ? Едион нямаше представа къде е Лизандра, нито в какъв облик беше сега. Не я потърси предишната вечер, а тя странеше от него.

- Вече съм никой - обясни Едион, докато войниците им правеха път. Бойци от Гибелния легион, . Вендлин и Пустошта, елфи и Тихи асасини. - Но ти си господарят на Алсбрук. Разпрати послания по Нокс Оуен. Зов за помощ. Разпрати ги във всички посоки, до всеки, за когото се сетиш. Кажи на Нокс и другите вестоносци да се молят на колене, ако трябва, но да намерят помощ за Терасен.

Само Елин имаше такава власт, както и Дароу и съветът му, но Едион не го беше грижа.

Рен спря и той спря заедно с него, съзнавайки колко войници можеха да ги чуят насред армията. Колко от тях притежаваха елфически слух. Ендимион и Селен вече стояха на левия фланг с мрачни, изнурени лица. Бяха загубили дома си - и сега се бореха да си го върнат. Ако някой оцелееше след това сражение. Какво ли би казал баща му за него, задето най-сетне се биеше рамо до рамо с народа си?

- Ще се отзове ли някой? - попита Рен, също проумял колко уши ги слушаха, колко отчаяни лица ги гледаха, останали с тях въпреки смъртта, прииждаща откъм гърбовете им.

Едион си сложи шлема и студеният метал впи зъби в кожата му.

- Преди десет години никой не се притече. Този път някой може да благоволи.

Рен го сграбчи за ръката и го придърпа към себе си.

- Може и да няма на кого да помогнат, Едион.

- Независимо от това ги призови на бой. - Той посочи с брадичка към редиците, през които бяха минали. Илиас лъскаше мечовете си сред отряд от асасините на баща си, вперил поглед във вражеската войска. Гогов да посрещне смъртта на това снежно поле,толкова далеч от родната му пустиня. - Твърдиш, че още съм ти генерал? Ето я тогава последната ми заповед. Извикай помощ!

Нервен мускул потрепна по челюстта на Рен. Ала той отвърна:

- Разбрано.

И тръгна нанякъде.

Нямаше потребност от каквото и да било сбогуване. Така или иначе, късметът ги беше изоставил.

Едион продължи сам към фронтовата линия. Двама войници от Гибелния легион отстъпиха, за да му сторят място да мине, и Едион вдигна щита си между техните, затваряйки металната стена, която щеше да понесе първия и най-мощен удар на Морат.

Снежните вихрушки се извиваха, забулвайки в бяло всичко, намиращо се на трийсетина метра пред тях.

А костените барабани биеха още по-грохотно. Скоро земята се разтресе изпод маршируващи нозе.

Последната им битка щеше да се разиграе насред безименно поле край Флорин. Как въобще се бе стигнало дотук?

Едион извади меча си и другите войници предприеха същото. Металическият вой на остриетата се извиси над оглушителния вятър.

Моратската армия изплува като масивна черна линия сред снега.

С всяка стъпка на предните редици зад тях се показваха нови. Колко ли назад беше вещерската кула? Кога ли щяха да отприщят тъмната й мощ?

Молеше се войниците му да загинат бързо и относително безболезнено. Да не изпитат много страх, преди да ги изпепелят.

Този път Гибелният легион не заблъска с мечове по щитовете си.

Чуваше се единствено тропотът на моратските войници и този на бойните им барабани.

Ако бяха тръгнали към Оринт, когато Дароу бе заповядал, щяха да оцелеят. Щяха да имат време да прекосят моста или да поемат по северния маршрут.

Това поражение, всички жертви тегнеха единствено на неговите плещи.

Раздвижване привлече взора му надолу по редицата - голяма козинеста глава се показа между принц Галан и един от войниците. Призрачен леопард.

Зелени очи се плъзнаха към него - безжизнени и мрачни.

Едион пръв извърна поглед. Ситуацията беше достатъчно отчайваща и без знанието, че Лизандра е сред войската, че ще се бори с тях до смърт.

Молеше се той да загине пръв. За да не става свидетел на нейната гибел.

Морат вече ги доближаваше толкова, че Рен се провикна на стрелците.

Стрелите им полетяха и се загубиха в снега.

Врагът им отвърна със залп, който засенчи воднистата светлина.

Едион разпери щит над главата си и приклекна ниско. Всеки удар отекваше в костите му.

Стенания и викове озвучиха тяхната страна на бойното поле. Когато залпът секна и се изправиха, много от мъжете не станаха с тях.

Не само стрели обсипваха снега наоколо.

Човешки глави. Моратската армия ги бе обстреляла с човешки глави, някои още в шлемове. С озъбен вълк отпред - герба на Ансел от Брайърклиф.

Войската, която им бе обещала. Която очакваха.

Явно беше пресякла пътя на Морат - и Валгите я бяха посекли.

От армията зад него се надигнаха яростни викове. енски глас се извиси над шумотевицата и тъгата, съдържаща се в него, отекна в шлема на Едион.

Изцъклените млечнобели очи на отсечената глава, тупнала до ботушите му, се взираха в небето, устата бе занемяла в ужасен писък...

Колко ли от тях бе познавала Ансел? Колко ли приятели бе загубила?

Но сега не беше моментът да търси младата кралица, за да й поднесе съболезнованията си. Така или иначе, не се знаеше дали и те ще оцелеят. Дали нямаше да обстрелват с техните глави крепостните стени на Оринт.

Рен заповяда втори залп и стрелите им полетяха, значително по-малобройни от вражеските. Като лек дъждец на фона на силния порой. Много попаднаха в целта си, поваляйки войници в тъмни брони. Ала на тяхно място веднага пристъпваха нови войници - подобно на зъбци на кошмарна машина.

- Ще се бием като един - провикна се Едион надолу по редиците, мъчейки се да не поглежда разпилените по земята глави - и ще умрем като един!

Някъде от дълбините на вражеската армия прокънтя вой на рог. И Морат се хвърли в атака срещу фронтовата им линия.

Едион заби ботуши в калта и приготви щита си. Сякаш можеше да удържи с него напиращата черна мощ, ширнала се отвъд хоризонта.

Броеше всяка глътка въздух, съзнавайки, че можеше да му е последна. Призрачният леопард изръмжа стръвно срещу атакуващата армия.

Петнайсет метра. Стрелците на Рен изстрелваха все по-малко и по-малко стрели. Десет метра.

Мечът в ръката му не можеше да се мери с древното оръжие, което бе носил с такава гордост. Но и той щеше да свърши работа. Пет метра.

Едион вдиша рязко. Черните, бездънни очи на моратските войници вече се виждаха изпод шлемовете им.

Предната редица насочи мечове и копия към тях...

Буен огън лумна откъм левия фланг.

Неговия ляв фланг.

Едион не посмя да откъсне поглед от врага, но няколко моратски войници допуснаха тази грешка.

И той ги накара да платят. Изкла ги заедно с онези, които надникнаха към второто огнено кълбо.

Елин. Елин...

Войниците зад него нададоха триумфални, облекчени викове.

- Затворете пролуката след мен - изръмжа Едион на онези, намиращи се от двете му страни, и отстъпи назад, колкото да види собствената им спасителка - най-сетне свободна и невредима...

Само че не Елин бълваше огън откъм левия им фланг.

Не Елин се бе промъкнала по обгърнатата от снегове река.

Кораби изпълваха Флорин като призраци сред бялата вихрушка. Някои развяваха флаговете на обединената им флота.

Но още повече, безброй много от тях носеха кобалтовосин флаг със зелен морски дракон.

Флотата на Ролф. Мисенианците.

Ала от древните морски дракони, воювали някога с тях, нямаше и следа. Единствено човешки войници крачеха през снега с шалове върху устата, въоръжени с познати оръжия.

Огнени копия.

Откъм реката екна боен рог. В следващия миг огнените копия изстреляха залп от бели пламъци към моратските редици подобно на фойерверки от ада. Сякаш самите войници се бяха превърнали в дракони и сипеха огън по враговете си.

Пламъците им разтапяха броня и плът. И изгаряха демоните, ненавиждащи горещина и светлина.

Досущ като фермерите, обгарящи пожънатите си ниви в подготовка за зимата, мисенианците на Ролф настъпваха с огнените си копия, докато не образуваха солидна редица между Едион и врага.

Моратските войници се обърнаха и побягнаха.

Паническите им викове се издигнаха дори над тътнещите пламъци. Носителката на огъня ги е въоръжила! Възвърнала си е силата!

Глупците не проумяваха, че няма магия - само чист късмет, че подкрепленията идваха в правилния момент.

Тогава познат глас изрева:

- Бързо! Всички по корабите!

Ролф.

Корабите спираха по реката и спускаха пасарели, а лодките вече акостираха на брега.

Едион дори не се замисли.

- Към реката! Към флотата!

Войниците не се поколебаха. Хукнаха към чакащата армада, към най-близките кораби, скачайки в лодките. Хаотично, лишено от всякаква дисциплина бягство, но все пак само боговете знаеха колко ще трае отстъплението на Морат.

Едион се задържа на фронтовата линия, за да се увери, че нито един войник няма да изостане.

Надолу по редицата принц Галан и петнистата козинеста фигура до него постъпиха по същия начин. Вятърът брулеше червените коси на Ансел от Брайърклиф, която държеше меча си насочен към врага. По луничавите й бузи се търкаляха сълзи. Главите на войниците й лежаха разпръснати по снега.

А пред редицата им мисенианците сееха огън, печелейки им време за отстъпление.

Секундите се точеха протяжно, докато лодките се пълнеха. Армията им постепенно отплаваше от брега и нова лодка заемаше мястото на всяка потеглила към корабите. Мнозина от елфите се преобразяваха и хищни птици изпълваха сивото небе над реката.

А когато останаха едва броени лодки и красив кораб с мачта, резбована в облика на връхлитащ морски дракон, Ролф изрева иззад щурвала му:

- Отстъпвайте всички!

Мисенианците препуснаха обратно към лодките, връщащи се към брега.

Лизандра и Ансел се втурнаха с тях, Едион също. Това беше най-дългият бяг в живота му.

Съвсем скоро обаче вече тичаше по пасарела към кораба на Ролф, успял да се доближи достатъчно до брега благодарение на дълбоките води в тази част на реката. Лизандра, Галан и Ансел вече бяха на борда и пасарелът се вдигна веднага след като Едион стъпи на палубата. Под кораба и около него мисенианците скачаха по лодките и гребяха като полудели. На брега не се мяркаше нито един войник. Като се изключат мъртвите...

Проблесна ярка светлина и Едион се завъртя към носа тъкмо навреме, за да види как Лизандра си връща женския облик, гола като новородено.

Ролф почти не се изненада, когато скочи на врата му. Дори имаше благоприличието да я загърне с пелерината си, преди да отвърне на прегръдката й.

Едион стигна до тях задъхан и толкова облекчен, че очакваше всеки момент да повърне върху лъснатия дървен . под на палубата.

Господаря на пиратите пусна Лизандра и й отстъпи напълно пелерината си. Докато тя се увиваше в нея, Ролф отбеляза:

- Стори ми се, че имате нужда от помощ.

Едион просто го прегърна, сетне кимна към ръцете му, пъхнати в ръкавици.

- Предполагам, че трябва да сме благодарни за магическата ти карта.

- Оказва се, че е полезна и за други неща, освен за плячкосване - подсмихна се Ролф. -Рави и Сол от Сурия ни пресрещнаха при северната граница. - Поясни той. - Казаха, че вероятно сте в беда, и ни пратиха насам. - Ролф прокара ръка през косата си. - Те останаха при флотата ви, за да охраняват крайбрежието. Но ако Морат атакува по вода, няма да съумеят да се защитят с толкова малко кораби. Казах им го, а те въпреки това ме изпратиха насам. - Загарялото му от слънцето лице се напрегна. - И ето ме тук.

Едион почти не обърна внимание на моряците и войниците, плаващи стремглаво към отсрещния бряг на реката.

- Благодаря ти - рече задъхано.

Благодари и на боговете за Рави и Сол.

Ролф поклати глава, отправил поглед към отстъпващото моратско множество.

- Хванахме ги неподготвени, но бързо ще се окопитят.

Лизандра отиде до Ролф. Едион едва не изтръпна, съзирайки босите й крака и голи рамене, изложени на хапливия вятър откъм реката.

- Трябва само да стигнем зад крепостните стени на Оринт. Там ще се прегрупираме.

- Не мога да отведа цялата ви армия до Оринт - каза Ролф, махвайки към войниците, струпани на далечния бряг. - Но вас мога да заведа, ако желаете да пристигнете първи и да се подготвите. - Господарят на пиратите огледа брега, като че издирваше някого. -Тя не е тук, нали?

Лизандра поклати глава.

- Не.

- Тогава ще се справяме както можем - обобщи хладнокръвно Ролф.

Морскозелените му очи се плъзнаха към Ансел от Брайърклиф, която наблюдаваше от парапета заснеженото поле, осеяно с глави.

Никой от тях не продума, когато младата кралица се свлече на колене, издрънчавайки с бронята си по дървения под, и сведе глава.

Едион каза тихо:

- Нека изпратя заповед до войската ни да тръгне към Оринт, а после ще отплаваме към града.

- Аз ще го направя - обади се Лизандра, без да го поглежда.

След това тя пусна пелерината в краката си, преобрази се в сокол и полетя към Килиан, който тъкмо слизаше от една лодка. Размениха си няколко думи и Килиан се извърна към Едион, разпервайки ръка.

Едион му отвърна със същия жест и Лизандра наново се преобрази. Веднага щом кацна на кораба, придоби човешки облик, грабна пелерината и тръгна към Ансел.

Когато сложи мълчаливо ръка върху покритото с броня рамо на кралицата, Ансел дори не вдигна очи към нея.

Едион попита Ролф:

- Колко огнени копия имате?

Господаря на пиратите откъсна взор от Ансел и го отправи към отдалечаващото се черно множество.

- Не са достатъчно за цяла обсада.

Ала, така или иначе, огнените копия нямаше да помогнат с нищо, с абсолютно нищо, достигнеха ли вещерските кули стените на Оринт.

64

Ирен продължаваше да трепери дори часове по-късно.

Заради бедствието, с което се разминаха на косъм, заради цялата тази смърт още преди вълната да се надигне, заради силата, която кралицата бе призовала насред полето. И тази на принца, с чиято помощ огнената пара не свари живи всички по пътя си.

Ирен пак се впусна да съдейства на лечителките в хаоса, възцарил се след това. Остави военачалниците да се справят с последиците и се върна в тържествената зала. Множество лечителки излязоха на бойното поле, за да се погрижат за ранените.

Всички наоколо - и в крепостта, и в небето, и сред равнината - често надничаха към вече празното пространство между двата планински върха. Към наводнения, пометен град и граничната линия между живота и смъртта. Водата, завличаща всичко по пътя си, бе изравнила по-голямата част от Аниел със земята и сега се отцеждаше към Сребърното езеро.

Зловещата картина им показваше какво щеше да е останало от тях, ако Елин Галантиус не им се бе притекла на помощ.

Ирен коленичи до една ездачка от рукините, чиито гърди бяха разсечени с меч, и протегна окървавени, сияещи ръце над нея.

Чиста, светла магия се изля от дланите й, затваряйки разкъсаната кожа и мускули. На жената воин щеше да й отнеме известно време, за да се възстанови от кръвозагубата, но пък и не беше загубила толкова много кръв, че да се наложи на Ирен да влага ценна енергия в допълването й до необходимото ниво.

Трябваше да се почине скоро. Поне няколко часа.

Помолили я бяха да прегледа кралицата, когато принц Роуан я отнесе в стаята им, след като Несрин ги бе взела и двамата от полето с рука си. Ръцете на Ирен затрепериха неудържимо, като ги разпери над изпадналото в несвяст тяло на Елин.

Нямаше следи от други травми, освен няколкото вече зарастващи рани и драскотини от битката. Просто уморена, спяща жена.

С могъществото на богиня във вените си.

След нея Ирен прегледа и принц Роуан, който изглеждаше в доста по-тежко състояние, с дълбока рана по протежение на цялото му бедро. Той я отпрати, уверявайки я, че е изразходил почти докрай магията си и единствено има потребност от почивка.

Ирен ги остави и отиде да се погрижи за друг ранен.

За Лоркан, чиито травми... Нужно беше да извика Хафиза за някои от тях, за да помогне • със силата си, защото нейната собствена бе почти изцедена.

Воинът беше изпаднал в безсъзнание, свличайки се от Фараша, когато с Елида бяха минали през портите, и дори не помръдваше, докато Ирен и Хафиза лекуваха тялото му.

Случило се беше преди часове, а го чувстваше така, като че бяха минали цели дни...

Да, определено трябваше да си почине.

Ето защо тръгна към умивалниците в дъното на залата с пресъхнала уста. Всичко, от което се нуждаеше, бе мъничко вода, храна и дрямка. И отново щеше да е готова за работа.

Но ясният, пронизителен вой на боен рог огласи равнината.

Всички наоколо застинаха - после се спуснаха към прозорците. Намирайки местенце, от което да надзърне към бойното поле, Ирен се усмихна широко.

Другата част от хаганската армия, предвождана от принц Кашин, маршируваше към крепостта.

Слава на боговете! Всички в залата промърмориха подобни на нейните думи.

Приветственият вой на втори рог прозвуча откъм парапетите на крепостта.

Не само една армия бе спасена днес, осъзна Ирен, обръщайки се към умивалниците. Ако вълната беше достигнала Кашин...

Късмет. Извадили бяха голям, голям късмет.

И все пак тя се питаше кога ли късметът им щеше да се изчерпа.

Дали щеше да е с тях и в рамките на тежкия поход на север, както и при стените на Оринт.

***

Лоркан простена, изплувайки от топлата, солидна прегръдка на мрака.

- Голям късметлия се оказа.

Твърде скоро. Твърде скоро след срещата си със смъртта чуваше небрежния глас на Фенрис.

Лоркан открехна око и установи, че лежи на креват в тясна стая. Самотна свещ осветяваше пространството и отблясъците й танцуваха по златистата коса на елфическия воин, седящ на дървен стол при долния край на леглото.

Фенрис се подсмихна и белите му зъби прорязаха сумрака.

- В безсъзнание си цял ден. Аз изтеглих късата клечка и ме заточиха да те наглеждам.

Лъжа. Незнайно защо, но Фенрис сам бе избрал да стои до леглото му.

Лоркан размърда леко тялото си.

Не усети болка, само тъпо пулсиране по продължение на гърба и мощно пристягане през корема. Смогна да вдигне глава, колкото да отгърне дебелото вълнено одеяло, покриващо голото му тяло. На мястото на дълбоката рана, през която бе видял вътрешностите си, сега бе останал единствено плътен червен белег.

Той пак отпусна глава на възглавницата.

- Елида.

Името й се приплъзна като шкурка по езика му.

Последното, което си спомняше, е как Фараша ги прекарва през портите, след като неземната сила на Елин Галантиус се бе изцедила до сетната капка. После потъна в забвение.

- Помага на лечителните в тържествената зала - обясни Фенрис, изпъвайки крака пред себе си.

Лоркан затвори очи и напрежението в гърдите му се поразсея.

- Е, щом не си мъртъв... - поде Фенрис, но Лоркан вече се унасяше в сън.

***

Като се събуди, нямаше представа колко време е минало. Часове, дни.

Свещта върху тесния перваз на прозореца още гореше, разтопена почти до основата си. Часове, значи. Освен ако не спеше от толкова време, че да се бе наложило да подменят свещта.

Не го интересуваше. Защото смътната светлина разкриваше фината жена, отпуснала горната част на тялото си в дъното на кревата му, докато долната още седеше в дървения стол, където бе видял Фенрис, преди да заспи. Главата й лежеше върху ръцете й, а едната от тях беше протегната към него. Като че се опитваше да достигне неговата... едва на сантиметри разстояние.

Елида.

Тъмната й коса се разстилаше по одеялото, по нозете му, забулвайки съществена част от лицето й.

Въпреки леката остатъчна болка в тялото си Лоркан протегна ръка да докосне пръстите й.

Бяха студени и толкова по-малки от неговите. Свиха се от допира му и Елида вдиша рязко, пробуждайки се.

Той се полюбува на гримасата, която направи заради схванатия си врат. Очите й веднага го намериха.

И Елида застина, като го видя да я гледа, буден и в искрен възторг от жената, прекосила ада, за да го открие...

Изглеждаше толкова уморена, напълно изтощена, но брадичката й си беше все така гордо вдигната.

Лоркан беше напълно лишен от думи. Казал й беше всичко на гърба на коня.

Но Елида попита:

- Как се чувстваш?

Пребит. Уморен. Ала като я наблюдаваше седнала на леглото му...

- Жив - отвърна искрено.

Лицето й остана непроницаемо дори когато сведе очи към тялото му. Смъкнатото одеяло разкриваше значителна част от торса му, макар че пресният белег през корема му беше скрит. Въпреки това никога не се беше усещал по-гол.

Затрудняваше се да диша нормално под безпощадния й взор.

- Ирен каза, че си щял да умреш, ако те бяха намерили дори малко по-късно.

- Щях да умра - отговори й той с грапав като чакъл глас, - ако ти не беше минала през онзи кошмар, за да ме намериш.

Тя вдигна очи към неговите.

- Дала съм ти обещание.

- Да, каза ми го вече.

Поруменяваха ли бледите й бузи, или така му се струваше? Елида обаче не сведе очи.

- И ти каза някои интересни неща.

Лоркан се помъчи да се надигне, но тялото му възропта с остра болка.

- Ирен ме предупреди, че макар да са заздравели, раните ти ще болят известно време - разясни му тя.

Той стисна зъби заради нетърпимите бодежи в гърба и корема си. Все пак съумя да се понадигне на лакти и реши да не се напряга повече.

- От доста отдавна не са ме ранявали толкова тежко. Бях забравил колко е неприятно.

Едва доловима усмивка подръпна устните й.

Сърцето му спря. Това беше първата усмивка, с която го удостояваше от месеци насам. От онзи ден на кораба, когато докосна ръката й, докато се люлееха в хамаците.

Усмивката й помръкна, но руменината по бузите й остана.

- Действително ли го мислиш? Онова, което каза?

Той задържа погледа й. И срути една от вътрешните стени в себе си. Само за нея. За тази прозорлива, остроумна малка лъжкиня, успяла да се промъкне през всичките му защитни механизми и железни правила. Позволи й да прочете истината, изписана по лицето му. Разкри й всички свои помисли, нещо, което не бе правил за никого досега.

- Да.

Тя стисна устни, но не от недоволство.

Лоркан добави приглушено:

- Говорех напълно откровено. - Сърцето му блъскаше толкова силно, че нямаше да се учуди, ако и тя го чуваше. - И ще те обичам до деня, в който сляза в Отвъдното.

Дъхът му секна, когато Елида протегна нежно ръка. И преплете пръсти с неговите.

- И аз те обичам - промълви тя.

Той се зарадва, че е легнал, защото иначе думите й щяха да го повалят на колене. Дори сега почти му идеше да се преклони пред нея, пред истинската притежателка на древното му, зло сърце.

- Обикнах те - додаде тя - още когато дойде да ме защитиш от Върнън и илкените. -Светлината в очите й го остави без дъх. - И като чух, че си някъде из бойното поле, изпитах потребност единствено да ти го кажа. Само това ми се струваше важно на света.

Някога би й се присмял. Би заявил, че съществуват далеч по-важни неща, най-вече във време на война. Но ръката, сграбчила неговата... Никога не се бе докосвал до нещо толкова ценно.

Лоркан я погали с палец.

- Съжалявам, Елида. За всичко.

- Знам - отвърна тихо тя, без нито капка разкаяние и болка.

Само неподправено, непоколебимо спокойствие озаряваше лицето й. Лицето на могъщата господарка, в която се превръщаше - в която вече се бе превърнала. Жената, която щеше да управлява Перант с мъдрост в едната ръка и състрадание в другата.

Двамата се взираха един в друг минути наред. Цяла вечност.

Накрая Елида разплете пръсти от неговите и стана.

- Трябва да се върна, за да помагам на Ирен.

Лоркан хвана ръката й отново.

- Остани.

Тя вирна черната си вежда.

- Отивам просто в тържествената зала.

Той пак погали с палец опакото на ръката й.

- Остани - пророни.

За секунда реши, че Елида ще му откаже, и беше готов да го приеме, да приветства тези последни мигове с нея като дар, какъвто не заслужаваше.

Но тя седна на ръба на леглото, точно до рамото му, и прокара ръка през косата му. Лоркан затвори очи, притискайки се към допира й, неспособен да сдържи дълбокия стон на удоволствие, който отекна в гърдите му.

Тя издаде тихичък звук на почуда, може би и нещо повече, и отново го погали по косата.

- Кажи го - прошепна и пръстите й застинаха в косата му.

Лоркан отвори очи и срещна нейните.

- Обичам те!

Елида преглътна и той се надигна в леглото, стискайки зъби. Забравил бе колко се извисяваше над нея, окажеха ли се толкова близо. Яхнала онзи кон, тя беше същинска природна стихия, неукротима буря. Одеялото му се свлече опасно ниско, но той не го вдигна от скута си.

И забеляза как погледът й се спусна надолу. Как се плъзна нагоре по тялото му. Почти усещаше как спира на всеки мускул и белег.

От гърлото му се изтръгна притаен стон, докато Елида пълнеше очи... Пожелавайки неща, които не беше в състояние да й предложи точно сега. И които тя самата навярно не бе готова да му даде въпреки изповедта си.

Наложи му се да изпита собствената си непоклатимост, когато в следващия момент тя леко прокара пръсти по новия белег на корема му.

- Ирен твърди, че този белег вероятно ще ти остане завинаги - каза Елида и, за щастие, откъсна ръка от него.

- Тогава ще е любимият ми.

Фенрис би прихнал в смях до сълзи, ако го чуеше да говори така, но Лоркан не се интересуваше... Всички други можеха да вървят по дяволите.

Елида пак се усмихна и той стисна в юмруци чаршафа, за да се възпре да не вкуси усмивката й, за да не й се полюбува с устни.

Ала тази току-що родена, крехка искра, блещукаща помежду им... За нищо на света не би рискувал да я загуби.

Елида, слава на боговете, явно нямаше подобни терзания. Тя вдигна ръка и погали с палец бузата му. С всеки дъх, който поемаше, Лоркан се мъчеше да запази самообладание.

И не помръдна, когато тя се приведе и докосна устните му със своите.

А сетне се отдръпна.

- Почини си, Лоркан. Като се събудиш, пак ще съм тук.

Каквото и да поискаше от него, беше готов да й го даде. Всичко.

Твърде разтърсен от ласкавата й, красива целувка, за да свика думите в себе си, той просто се отпусна върху възглавницата.

Тя се засмя заради безропотното му подчинение и като че не съумя да се сдържи, защото наново се приведе към него.

Този път целувката й продължи по-дълго. Устата й се долепи до неговата и при ефирния натиск на устните й, при нежната им молба той й отвърна със своите.

Вкусът й заплаши да го унищожи напълно, а плахият допир на езика й до неговия изтръгна още един дълбок стон от гърдите му. Но той й позволи да го проучи с бавно, чувствено любопитство, поднасяйки й всичко, което пожелаеше.

А когато устата й стана още по-настойчива, когато дишането й се учести, той плъзна ръка около тила й. Тя се притисна към допира му и стонът й почти го накара да загуби разсъдъка си.

Ръката му се спусна надолу по гърба й, наслаждавайки се на топлото, неукротимо тяло изпод пластовете дрехи. Елида се изви под дланта му и от гърдите й пак се изниза един от онези тънички звуци. Сякаш тя бе копняла за него така, както и той за нея.

Лоркан обаче се насили да се отдръпне. Да откъсне ръка от кръста й. Леко задъхан, той прошепна в устата й:

- По-късно. Сега върви да помагаш на другите.

Тъмни очи, замъглени от желание, срещнаха неговите, и той събра още от одеялото в скута си.

- Върви да помагаш на другите - повтори. - Аз ще те чакам тук, когато решиш да поспиш.

Неизказаната молба се утаи в очите й, но Елида се отмести от него и пак впи поглед в лицето му.

- Само да поспиш - поясни Лоркан, без да прикрива горещината, напираща в очите му. - Засега.

Докато не я почувстваше готова. Докато тя самата не му кажеше, не му покажеше, че иска да сподели всичко с него. Да му се отдаде докрай.

Дотогава обаче я искаше до себе си. Да спи в леглото му, за да бди над нея. Както тя бдеше над него.

Елида се изправи с пламнало лице и разтреперани ръце. Не от страх, а от същото усилие, което и Лоркан влагаше да не я сграбчи.

На драго сърце би я подлудил. Би я научил бавно на всичко, което знаеше за удоволствието, за страстта. Не се съмняваше, че и той щеше да понаучи това-онова от нея.

Елида сякаш прочете мислите му и бузите й почервеняха още повече.

- Добре, по-късно - промълви и закуцука към вратата.

Той обви глезена й с малко от силата си. Куцукането изчезна. Тя му кимна с благодарност, хванала дръжката на вратата.

- Това ми липсваше - прошушна, излизайки в оживения коридор.

Лоркан долови недоизречените думи в гласа й.

Ти ми липсваше.

На лицето му изплува усмивка.

65

Дориан беше отишъл в Морат.

Отлетял бе от лагера със свои собствени криле. Най-вероятно беше избрал някоя мъничка, често срещана птица, на която дори Тринайсетте не биха обърнали внимание.

Манон стоеше на ръба на скалата, забола поглед на изток.

Хрущенето на сняг отзад я извести, че Астерин приближава.

- Тръгнал си е, нали?

Манон кимна, неспособна да намери думи. Предложила му беше всичко от себе си. И очакваше той да приеме. Дори си въобразяваше, че е приел, като се имаше предвид какво стори след това.

Явно това се бе оказала начинът му да се сбогува с нея. Последна интимност, преди да се хвърли в челюстите на смъртта. Нямаше да я затвори в клетка, да приеме онова, което му предлагаше.

Сякаш я познаваше по-добре, отколкото тя самата себе си.

- Да го догоним ли?

Лагерът се пробуждаше с първата светлина на утрото. Днес - днес щяха да решат накъде да отлетят. Днес щеше да се осмели да покани крочанките с тях. Но дали щяха да я изслушат?

Да тръгнат към Морат обаче, където щяха да ги разпознаят много преди да доближат крепостта, да се върнат в ада...

Слънцето се издигаше, голямо и златисто, приличащо на самотен тон от песен, огласяща света.

Манон отвори уста.

- Терасен иска подкрепления! - проехтя из лагера гласът на една млада крочанка.

Манон и Астерин се завъртяха към вещицата, препускаща към шатрата на Гленис. Старицата се показа на входа й и младата крочанка спря на място. Задъхана и с разпилени от вятъра коси, навярно беше част от патрулите.

- Терасен иска подкрепления - повтори тя и опря ръце на коленете си, докато се бореше да вземе глътка въздух. - Моратската армия е разгромила силите им първо при границата, после край Перант, а в момента напредва към Оринт. Ще завладеят града до седмица.

Макар и от дълго време да чакаше новини, Манон не бе предполагала, че ще са толкова лоши.

Тринайсетте се приближиха, следвани от Бронуен. Манон не смееше дори да си поеме дъх, когато Гленис впери поглед в неугасващия пламък в огнището на няколко крачки от шатрата й. Огънят на войната.

Накрая старицата се обърна към Манон.

- Ти как ще отговориш, Кралице на вещиците?

Изпитание и предизвикателство.

Манон вирна брадичка пред двата пътя пред себе си.

Единият водеше на изток, към Морат. Другият - на север, към Терасен и войната.

Вятърът запя, нашепвайки отговора в ушите й.

- Ще се отзова на повика на Терасен - каза Манон.

Астерин пристъпи до нея и стрелна безстрашен поглед към струпаните наоколо лица.

- Аз също.

Сорел застана от дясната страна на Манон.

- Тринайсетте също ще се отзоват.

Манон зачака. Не дръзваше дори да си помисли за нещото, което се разпалваше в гърдите й.

Бронуен излезе отпред с развяваща се от хладовития вятър тъмна коса.

- Огнище Ванора ще полети на север.

Друга вещица изопна рамене.

- Силиан също.

Последваха ги и други.

Докато не се събраха водачките и на седемте Върховни огнища.

Докато Гленис не каза на Манон:

- Преди много време Рианон Крочан тръгна на война заедно с крал Бранън. Днес тя е преродена и старите съюзи ще бъдат изковани наново. - Тя махна към вечния пламък. -Запали Огъня на войната, Кралице на вещиците, и призови воините си.

Сърцето на Манон запрепуска толкова диво, че усети пулса си в дланите си, ала въпреки това взе един брезов клон, оставен сред подпалките.

Никой не продума, когато го пъхна във вечния огън.

Червени, златисти и сини пламъци обгърнаха дървото и започнаха да го поглъщат лакомо. Манон извади клона от огъня чак когато се разпали напълно.

Дори вятърът не посмя да смути пламъците, когато го вдигна като факла в новия ден.

Тълпата от крочанки се раздели, отваряйки пътека към огнището на Бронуен. Вещицата вече я чакаше с цялото си сестринство.

Всяка нейна стъпка отекваше като тропот на боен барабан. Като отговор на древен въпрос.

Когато Манон спря, Бронуен впи искрящи очи в нея.

Манон каза само:

- Кралицата ви призовава на война.

И допря пламъка до този в огнището на Бронуен.

Избухна светлина - ярка и трепетна.

Бронуен също взе един клон, вече разпален в огъня.

- Ванора ще полети с теб.

После тръгна с факлата към съседното огнище, където пъхна частицата от свещения пламък. Отново изригна светлина и Бронуен обяви с гръмък, ясен глас в настъпващия ден:

- Кралицата ви призовава на война. Ванора ще полети с нея. А вие?

Водачката отвърна:

- Червена роза ще полети с нея.

И запали собствената си факла, отправяйки се към огнището на следващия клан.

И така огнище след огнище. Докато и седемте в лагера не приеха свещения пламък.

Тогава младата вещица от последния клан взе запалената факла, яхна метлата си и излетя в небето. За да открие по-далечните кланове, предавайки им призива на кралицата.

Манон и Тринайсетте, заобиколени от крочанките, я наблюдаваха, докато не се превърна в димяща точка, която изчезна безвъзвратно от полезрението им.

Манон се помоли безмълвно свещеният пламък в ръцете на младата вещица да гори силно по време на дългия й, опасен полет.

Чак до бойните полета на Терасен.

***

Огънят на войната стигаше до нови и нови огнища.

Пренасяха го през заснежени планини, през гъсти гори, скришом от враговете, дебнещи в небето. През протяжни, мразовити нощи, брулени от свирепия вятър, който сякаш се мъчеше да угаси пламъка до сетната искра.

Но не успяваше - нямаше шанс срещу огъня на кралицата.

Затова го пренасяха от огнище на огнище.

До откъснати от света селца, чиито жители се разпръскваха с ужасени писъци, когато младолика жена се спускаше с метлата си от небесата, стиснала свещената факла в ръка.

Сигнал не за тях, а за неколцината жени, които не побягваха, а тръгваха към пламъка, към ездачката, която викаше:

- Кралицата ви призовава на война. Ще полетите ли с нас?

Жените отваряха сандъци, отдавна скрити по тавански стаи. И вадеха от тях старателно сгънати червени пелерини. Вадеха метли, закътани в килери, зад врати, под легла, овързани със златни или сребърни нишки, или пък с прост канап.

И мечове - древни и красиви - излизаха изпод дъските на пода, от плевни, а остриетата им лъщяха ярко като в деня, когато ги бяха изковали в град, вече потънал в руини.

- Вещици - шепнеха стотици селяни с изцъклени, недоумяващи очи, когато жените ■ излитаха в небето с разпилени от вятъра червени пелерини. - Вещици са живели сред нас толкова време.

От село на село неугасващи огнища лумваха, подклаждани от призива. И неизменно една ездачка излиташе към следващото огнище, към следващия бастион на надеждата им.

- Вещици сред нас! Вещици, тръгнали на война!

Нарастваща вълна от вещици, излитащи с мечове и червени пелерини, с метли, сипещи дългогодишен прах с всеки километър на север.

Вещици, които се сбогуваха със семействата си, без да обяснят защо, които целуваха спящите си рожби и изчезваха сред звездната нощ.

Зовът летеше километър след километър в притъмняващото небе, неудържим и вечен като свещения пламък, предаван от огнище на огнище.

- Полетете, полетете, полетете! - призоваваха вещиците. - Към кралицата! Към войната!

И крочанките летяха през снегове, бури и опасности.

66

Елин се събуди сред аромата на заснежени борове и веднага разбра, че си е у дома.

Не в Терасен, още не, а по онзи начин, по който винаги щеше да си е у дома, щом Роуан беше до нея.

Равномерното му дишане изпълваше дясното й ухо със звука на дълбокия сън, а топлата му мускулеста ръка беше преметната през корема й. Мека светлина посребряваше древните камъни по тавана.

Утро - или облачен ден. Откъм коридорите около стаята долитаха откъслечни звуци, които разгадаваше малко по малко, сякаш сглобяваше счупено огледало, способно да й разкрие друг свят.

Съумя да разбере, че от битката бяха минали три дни. Както и че другата част от армията на хагана, предвождана от принц Кашин, третия му по големина син, бе пристигнала.

Именно тази информация избистри ума й и я накара да докосне ръката на Роуан. Съвсем леко, само за да провери доколко дълбок е възстановителният му сън. Цели три дни бяха спали тук в пълно неведение за околния свят. Опасно време за всеки, надарен с магия, когато тялото му изискваше пълна почивка, за да си възвърне изчерпаната сила.

Научи и още нещо, докато лежеше в леглото: Гавриел седеше пред вратата. В облика си на пума. Доближаха ли го, хората се умълчаваха, без да съзнават, че дори след като го подминеха, елфически уши улавяха прошушнатото: „Колко странна, страховита котка!“.

Елин проследи с пръст шева на ръкава на Роуан, усещайки възлестите мускули под плата. Чувстваше и главата, и тялото си някак чисти. Като първата студена глътка въздух в зимно утро.

По време на тридневния им сън не я бе разбудил нито един кошмар. Като че си бе заслужила кратката, блажена почивка от тях.

Елин преглътна през сухо гърло. Кое беше истина и кое посадено в съзнанието й от Майев... всъщност имаше ли значение дали болката е била истинска, или въображаема?

Измъкнала се беше на Майев и Каирн. По-късно щеше да скрепява всичко изпотрошено в себе си.

Засега просто се радваше, че си е върнала това чувство на кристална яснота. Макар и първоначално да не бе възнамерявала да изразходва дълго събираната си сила, могъщия си удар на това бойно поле.

Надзърна към Роуан. Сънят бе смекчил суровите черти на лицето му. На чистото му лице - кръвта, с която и двамата бяха оплискани, я нямаше. Явно някой я беше измил по време на съня им.

Сякаш доловил вниманието й, или просто ръката й върху своята, той открехна клепачи. Измери я от глава до пети и като се увери, че е добре, я погледна в очите.

- Фукла! - измърмори той.

Елин го перна по ръката.

- И вие спретнахте пищно зрелище, принце.

Роуан се усмихна, набръчквайки татуировката по лицето си.

- Това последната изненада ли ще е, или да очакваме още?

Тя се замисли - да му каже ли, да разкрие ли истината? Може би.

Той се наДигна в леглото и завивката се свлече надолу. Да не си ни поДготвила от онези изненаДи, от които сърцето ми спира?

Елин изсумтя и опря глава на юмрука си, рисувайки лениво с пръст по грубото одеяло.

- Когато бяхме на пристанището във Вендлин, изпратих едно писмо.

Роуан кимна.

- На Едион.

- На Едион - потвърди тя, но достатъчно тихо, че Гавриел да не ги чуе от поста си пред вратата. - И на чичо ти. И на Есар.

Роуан вирна вежди.

- И какво пишеше вътре?

Тя изхъмка.

- Пишеше, че действително съм била пленница на Майев, както и че през това време тя ми е споделила някои от своите нечестиви планове.

Вреченият й застина.

- И защо им писа?

Елин се поизправи в леглото и зачопли ноктите си.

- За да ги убедя да разпуснат армията й. Да започнат бунт в Доранел. Да свалят Майев от трона й. Сещаш се, дреболии разни...

Роуан просто продължи да се взира в нея. Накрая потри лицето си.

- И смяташ, че можеш да постигнеш подобно нещо с едно писмо?

- Бях много красноречива.

Устата му зейна леко.

- И за какви нечестиви планове им разказа?

- За желанието й да превземе целия свят, за пълната й незаинтересованост колко елфи ще загинат на бойното поле, както и за огромния й интерес към Валгите. - Елин преглътна. - Също така май им споменах, че самата тя е Валг.

Роуан подскочи.

Елин сви рамене.

- Просто сполучлива догадка. Най-сносните лъжи винаги са примесени с щипка истина.

- Твърдението, че Майев е Валг, е абсурдна лъжа дори по твоите стандарти. Дори и да се окаже истина!

Тя махна с ръка.

- Ще видим какво ще излезе.

- Ако се получи, ако решат да въстанат и армията й се обърне срещу нея... - Той поклати глава и се засмя приглушено. - Определено ще ни даде предимство във войната.

- Кроя толкова възхитителни планове, а ти дори не ми отчиташ заслугите, така ли?

Роуан я щипна по носа.

- Ще ти отчетем заслугите, ако армията й не се появи. Дотогава ще се готвим за битка. Която по всяка вероятност ще се състои. - Елин се намръщи и той добави: - Есар няма особено влияние, а чичо ми не обича да поема рискове. Не е като Енда и Селен. Ако те двамата успеят да детронират Майев... ще е направо впечатляващо. И ако оцелеят.

Стомахът й се преобърна.

- Те решават как ще постъпят. Аз само им предложих фактите.

Пресметливо формулирани факти и полудогадки. Чисти хипотези, ако трябваше да е откровена.

Роуан се подсмихна.

- Нещо друго освен опитите за детрониране на Майев? Други изненади?

Усмивката й помръкна и тя пак се отпусна върху възглавницата. Той легна до нея.

- Няма повече. - Вреченият й вдигна вежди и тя допълни: - Кълна се в трона си. Няма повече.

Шеговитостта в очите му угасна.

- Не знам дали да си отдъхна.

- Каквото аз знам, го знаеш и ти. Картите са на масата.

За армиите, събрани от всички посоки, за Ключалката, за плановете й.

- Дали ще съумееш отново да натрупаш толкова сила? - попита я той.

- Не знам. Не ми се вярва. Получи се, защото бях... окована. С желязо.

Тъмна сянка мина през лицето му и той се завъртя на една страна, облягайки глава на юмрука си.

- За пръв път виждам такова нещо.

- И повече няма да го видиш.

Съвършената истина.

- Ако цената на цялата тази сила е страданието ти, ще се радвам да не я видя никога повече.

Елин плъзна ръка надолу по здравите мускули на бедрото му и пръстите й се закачиха в дупка в плата малко над коляното му.

- Не усетих през свещената връзка, когато са те ранили тук - каза, проследявайки грапавата изпъкналост на пресния белег.

Трофей от битката. Тя вдигна очи, за да срещне пронизителния му поглед. Дали Майев не е разрушила тази част от нея? От нас?

- Не - пророни той и отмести с нежни пръсти косата от челото й. - Вече знам, че връзката предава болката само от най-тежките рани.

Елин докосна онова място на рамото му, където преди месеци го беше пробола стрелата на Астерин Черноклюна - мигът, в който бе проумяла какъв й е той.

- Затова не разбрах какво ти се случва на онзи плаж - рече дрезгаво Роуан.

Защото бичуването, колкото брутално и непоносимо да беше, не я бе докарало до прага на смъртта. Единствено до железния ковчег.

Тя свъси вежди.

- Ако ще ми казваш, че се чувстваш виновен за...

- И двамата имаме да се борим с разни неща от последните месеци.

Едва поглед към него й беше достатъчен да схване, че вреченият й знаеше какво тъмнее още в душата й.

И тъй като беше единственият на земята, който съзираше неподправената й същност и въпреки това не я изоставяше, Елин каза:

- Исках да използвам този огън за Майев.

- Знам.

Простичка дума, която обаче значеше толкова много - че я разбира истински и напълно.

- Исках с него да... превърна света в по-добро място. - Тя въздъхна дълбоко. - Да заличи всичкото зло.

Всички спомени, кошмари и лъжи.

- Ще отнеме време, Елин. Да се изправиш срещу всичко това, да го пребориш.

- Нямам време.

Той сключи челюсти.

- Още не се знае.

Тя се отказа да спори и вместо това си призна:

- Искам вече да е зад гърба ми.

Той застина, но й даде възможност да помисли, да се доизкаже.

- Искам да приключа с всичко - продължи сипкаво тя. - Войната, боговете, Портата на Уирда, Ключалката. Всичко. - Елин потри слепоочията си, потискайки онази тежест, чернилката, която дори огънят не можеше да пречисти. - Искам да отида в Терасен, да се бия, и всичко да приключи.

Копнееше за това още щом научи реалната цена за изковаването на Ключалката. Още докато Каирн я бичуваше на онзи плаж в Ейлве. И докато я изтезаваше след това. Копнееше за края на всичко, какъвто и да беше той.

Нямаше представа обаче в що за личност я превръщаше нещо подобно.

Роуан помълча още дълго, преди да каже:

- Тогава ще сторим всичко възможно хаганската армия да тръгне на север. Ще се върнем в Терасен и ще разгромим войската на Ераван. - Той вдигна ръцете й до устата си за бърза целувка. - А после, след като възтържествуваме, ще се погрижим за проклетата Ключалка.

Безкомпромисна решимост изпълваше всяка негова дума, въздуха около тях.

Елин осъзна, че е достатъчна и за двама им. Закъта надълбоко в себе си клетвата му, всички обещания помежду им и разтвори ръка с дланта нагоре.

Сетне призова водната си магия, наследена по майчина линия. От Маб.

Малка водна сферичка се оформи в дланта й. Над мазолите, които така старателно си бе възвърнала.

Тя позволи на нежната, прохладна сила да се излее в нея. Да заглади нащърбените места в нея, да ги успокои с приспивна песен. Дарбата на майка й.

Не се предавай!

Когато Ключалката й вземеше всичко, и тази част ли щеше да отнеме? Най-ценната частица от силата й?

Тя закъта и тези мисли.

Стисна съсредоточено зъби и заповяда на кълбото вода да се завърти в дланта й.

То обаче само потрепна.

Елин изсумтя.

- И това ми било Елфическа кралица на Запада!

Роуан се засмя.

- Продължавай да се упражняваш. След хиляда години може и да успееш.

Тя го плесна по ръката и капката вода се просмука в ръкава на ризата му.

- Цяло чудо е, че изобщо съм научила нещо от теб с това отношение.

И Елин изтръска задържалата се по ръката й вода. Право в лицето му.

Роуан я захапа леко за носа.

- Знайте, принцесо, че си водя списък с всички ужасни неща, които излизат от устата ви.

Пръстите на краката й се свиха и тя зарови пръсти в косата му, любувайки се на копринените кичури.

- Как да изкупя вината си за последното?

Можеше да се закълне, че от другата страна на вратата се чуха отдалечаващите се стъпки на голяма котка.

Роуан се подсмихна, навярно и той доловил светкавичното оттегляне на Гавриел. После долепи длан до корема й и погали с устни челюстта й.

- Хрумнаха ми няколко начина.

Но лекият натиск на ръката му беше достатъчен да й напомни, че е спала цели три дни и пикочният й мехур се е напълнил подобаващо. Тя изпъшка и скочи на крака. Олюля се и Роуан веднага се протегна да я хване.

- Преди да ме обезчестиш - заяви Елин, - трябва да намеря тоалетна.

Той се засмя и се наведе да вземе портупея си, оставен заедно с нейния до стената. Само Гавриел би ги подредил така старателно.

- Май тази нужда осуетява плановете ми.

***

Хората по коридорите ги зяпаха и някои шушукаха, докато минаваха покрай тях.

Кралицата и консортът й. КъДели са се крили през изминалите Дни?

Чух, че отишли в планината и довели диваците.

Аз пък чух, че обикаляли из граДа и правели магии, които Да го пазят от Морат.

Роуан още се подсмихваше, когато Елин излезе от общата дамска баня.

- Виждаш ли? - Тя тръгна с него, ала не към стаята им и евентуалното а към коридора, където изнасяха храната. - Известността започва да ти харесва.

Роуан вирна вежда.

- За твое сведение - където и да ходя през последните триста години, вечно плъзват слухове за мен. - Тя врътна очи, но се изкиска. - Тези са за предпочитане пред „безсърдечно копеле“ или „Чух, че убил човек с крак на маса“.

- Наистина ли си убил човек с крак на маса?

Усмивката му се разшири.

- И е вярно, че си безсърдечно копеле - подхвърли.

Роуан изсумтя.

- Не съм казал, че слуховете са лъжа.

Елин го хвана под ръка.

- В такъв случай мисля да пусна един. Нещо отвратително. Той простена.

- Направо се ужасявам, като си представя какво може да роди главата ти.

Тя продължи с пресилен шепот, докато минаваха покрай група човешки войници:

- Отлетял си обратно към бойното поле, за Да изкълвеш очите на враговете ни? - Елин ахна и звукът отекна между каменните стени. - И си изял очите им?

Един от войниците се препъна, а другите извърнаха глави към тях.

Роуан я ощипа по рамото.

- Благодаря ти за този жест.

Тя кимна.

- Пак заповядай!

И не слезе от лицето й, докато си сипваха храна и обядваха набързо - разбрали бяха току-що, че е пладне, - седнали един до друг на някакво прашно, полузабравено стълбище. Почти като през онези дни в Мъглив рид, когато слушаха историите на Емрис, седнали коляно до коляно и рамо до рамо в кухнята.

Ала за разлика от миналата пролет, този път, когато избута настрани чинията си, Елин преметна ръце през врата на Роуан и устата му мигом посрещна нейната.

Да, определено не беше като в Мъглив рид, особено като се настани в скута му, без да я е грижа, че някой може да се появи на стълбището, и го целува, докато не остана без дъх.

Спряха точно преди Елин да реши, че всъщност не би било толкова лоша идея да разкопчае панталона му насред стълбището, а ръката му, галеща дискретно онова проклето местенце между бедрата й, да проникне в нея.

Ако трябваше да е откровена, като тръгнаха да търсят приятелите си, още обмисляше дали да не го издърпа в най-близкия килер. Замъгленият поглед на Роуан й подсказа, че и той се двоумеше за същото.

Но дори желанието, нагорещило кръвта й, угасна, щом влязоха в древния кабинет на най-горния етаж на крепостта и видяха събраната група. Фенрис, Гавриел и Каол вече ги чакаха там, а Елида и Лоркан ги нямаше.

За жалост, бащата на Каол беше там и ги стрелна кръвнишки, когато се появиха на срещата, която явно бе започнала отдавна. Елин му се подсмихна подигравателно и отиде с небрежна крачка до огромното бюро.

Висок, широкоплещест мъж стоеше при Несрин, Сартак и Хасар, красив и преливащ от енергия. Кафявите му очи бяха приветливи, усмивката му - искрена. Хареса го от пръв поглед.

- Това е брат ми - представи го Хасар, махвайки с ръка към него, без дори да вдигне очи от картата. - Кашин.

Принцът се поклони грациозно на Елин.

Двамата с Роуан му отвърнаха със същото.

- За мен е чест - каза Елин. - Благодаря ви, че се отзовахте.

- Всъщност трябва да благодарите на баща ми. И на Ирен - отвърна Кашин, говорейки езика им със същата лекота като брат си и сестра си.

Елин наистина трябваше да е много благодарна на лечителката.

Несрин я измери проницателно от глава до пети.

- Добре ли се чувстваш?

- Просто имах потребност от почивка. - Тя посочи с брадичка към Роуан. - А този старец тук трябва честичко да подремва.

Сартак се покашля, без да вдига глава от картата пред себе си.

Фенрис направо се засмя.

- Май доброто ти настроение се е върнало.

Елин пак се подсмихна на скования баща на Каол.

- Ще видим докога.

Мъжът не отговори нищо.

Роуан посочи към бюрото и попита хаганските наследници:

- Решихте ли накъде ще тръгнете с войските си оттук?

Непридирчив, спокоен въпрос. Като че съдбата на Терасен не зависеше от отговора им.

Хасар отвори уста, но Сартак й отне думата:

- На север. Тръгваме на север с вас. Макар и само за да ви се отплатим, задето спасихте армията ни, хората ни.

Елин опита да не издава облекчението си.

- Благодарността настрана - намеси се Хасар без особена благодарност в гласа си, -разузнавачите на Кашин потвърдиха, че Морат е впрегнал всичките си сили към Терасен. Затова и ние се отправяме натам.

На Елин й се прииска да не беше яла толкова на обяд.

- Зле ли е положението?

Несрин поклати глава, отвръщайки вместо принц Кашин:

- Не знаем подробности. Уведомиха ни само, че войската се придвижвала на север и унищожавала всичко по пътя си.

Елин задържа ръцете си от двете страни на тялото си, полагайки усилия да не потрие лице.

Бащата на Каол каза:

- Надявам се, че отново ще можеш да използваш силата си. Елин позволи на едно въгленче от нея да затлее в очите й.

- Благодаря за бронята - подхвърли мило.

- Приеми я като подранил подарък по случай коронацията - рече с подигравателна усмивка господарят на Аниел.

Сартак се покашля.

- Ако с приятелите ти сте се възстановили, трябва да потеглим на север възможно най-скоро.

Хасар не възрази.

- Покрай планината? - включи се Роуан, вторачен в картата. Елин проследи маршрута, по който трябваше да поемат. - Така ще минем точно пред Ферианската падина. Още в другия край на езерото ще се озовем в нова битка.

- Тогава ще ги изиграем - каза Хасар. - Ще ги подмамим да източат силите си от падината и ще се промъкнем зад гърба им.

- Адарлан контролира цялата Ейвъри - обади се Каол и начерта невидима линия от Рифтхолд към вътрешността на континента. - По пътя на север, така или иначе, ще ни се наложи да прекосим реката. Ако изберем Ферианската падина за бойно поле, ще избегнем опасностите от сражение в Оуквалдския лес. Поне на открито руките ще могат да ни осигурят въздушно подкрепление. В гората ще са безпомощни.

Роуан кимна.

- Ще трябва да качим по-значителната част от войската в планината и да проникнем в падината от най-неочакваното място. Но теренът е труден. ' Налага се прецизно да изберем маршрута си.

Бащата на Каол изсумтя. Елин вирна вежди, но синът му отговори вместо него:

- Още в деня след битката изпратих наши хора в Белия зъб. Да намерят дивия планински народ, който го обитава, за да попитат за тайни пътеки към падината.

Диваците бяха отколешни врагове на Аниел.

- И?

- Искат да си платим за информацията.

- А това няма да стане - озъби се господарят на Аниел.

- Нека позная: искат територия - каза Елин.

Каол кимна. Ето защо в стаята се долавяше такова напрежение.

Тя впи поглед в баща му и потропа с крак.

- А ти не искаш да им отстъпиш нито парче земя?

Той просто продължи да се взира кръвнишки в нея.

- Очевидно не - заключи Фенрис.

Елин сви рамене и се обърна към Каол.

- Е, решено е тогава.

- Какво е решено? - процеди баща му.

Тя не го удостои с внимание, а намига на приятеля си.

- Ти си дясната ръка на краля на Адарлан. С други думи - превъзхождаш го по чин. Имаш право да действаш от името на Дориан. - Елин махна към картата. - Исканото парче земя може да е част от Аниел, но принадлежи на Адарлан. Така че ти можеш да го размениш за информация.

Баща му подскочи.

- Ах, ти...

- Тръгваме на север - каза Елин. - И ти няма да ни попречиш. - Отново допусна мъничко от огъня в очите си и златистите им ириси пламнаха. - Аз спрях вълната. Приеми съюза с планинците за отплата.

- Вълната унищожи половината ми град! - озъби й се мъжът.

Фенрис се изсмя учудено. Роуан изръмжа тихо.

- Неблагодарно копеле! - просъска гневно Каол.

- Мери си приказките, момче!

Елин кимна състрадателно на Каол.

- Напълно разбирам защо си напуснал това място.

Каол, за щастие, преглътна гнева си и върна очи към картата.

- Да кажем, че успеем да минем покрай Ферианската падина; оттам продължаваме на север.

Покрай Ендовиер. Този маршрут щеше да ги отведе право към Ендовиер. Стомахът на Елин се стегна. Роуан докосна успокоително ръката й.

- Бързо трябва да си съставим план - заяви Сартак. - В момента се намираме точно между падината и Морат. Ераван лесно ще изпрати войските си да ни сразят.

- Ирен приключва ли? - извърна се Хасар към Каол.

Той опря лакът в страничната облегалка на количката си.

- Въпреки че малцина оцеляха, пак има работа за седмици.

- Колко са ранените? - попита Роуан.

Каол поклати глава.

- Не са ранени. - Той сключи челюсти. - Валги са.

Елин свъси вежди.

- Ирен лекува Валги?

Хасар се ухили.

- Би могло да се каже.

Елин махна нетърпеливо с ръка.

- Може ли да видя?

***

Откриха Ирен не в крепостта, а в една шатра сред останките от бойното поле, наведена над легло, върху което се гърчеше някакъв мъж. Китките и глезените му бяха оковани във вериги, прикрепени към куки в пода.

Само като ги зърна, Елин преглътна сухо.

Роуан сложи ръка на кръста й, а Фенрис пристъпи по-близо до нея.

Ирен, чиито ръце бяха обгърнати в бяла светлина, спря работата си. Борте стоеше наблизо с меч в ръка.

- Какво е станало? - попита Ирен и сиянието около ръцете й започна да гасне.

Явно бе прекъснала атаката си върху демона в мъжа, защото той се отпусна в леглото, като че беше останал без кости.

Каол се придвижи до нея с количката си, пригодена за неравен терен.

- Елин и приятелите й искат да им направиш показно. Стига да си съгласна.

Ирен отметна назад косата, измъкнала се от плитката й.

- Всъщност нищо не се вижда. Действам на съзнанието му.

- Бориш се директно с валгски демони - каза впечатлено Фенрис.

- Те са противни, страхливи твари. - Ирен скръсти ръце и надникна намръщено към мъжа, прикован към леглото. - Направо са жалки! - Изплю към демона в него.

Мъжът изсъска. Тя само му се усмихна. Демонът изквича едва доловимо.

Елин примигна недоумяващо. Не знаеше дали да се разсмее, или да падне на колене.

- Покажи ми. Покажи ми как го правиш.

Лечителната се подчини. Ръцете й пак засияха и тя ги сложи върху гърдите на мъжа. Той запищя.

Ирен се задъха и сбърчи вежди. Писъците не секнаха няколко минути.

Борте каза:

- Не е особено вълнуващо, когато са оковани, нали?

Сартак я изгледа ядосано. Сякаш вече многократно бяха обсъждали този въпрос.

- Ако предпочиташ, иди да чистиш конюшнята.

Борте подбели очи, но се обърна към Елин и я огледа с искреност, каквато самата Елин не можеше да не оцени.

- Да имаш друга мисия за мен?

Елин се усмихна широко.

- Засега не. Може би скоро ще изскочи нещо.

Борте също й се усмихна.

- Моля те! Моля те, спаси ме от тази тегоба!

Елин надзърна към лечителката, озарена от светлина.

- Този кой е поред за днес?

- Десети - измърмори Борте.

Елин попита Каол:

- А върху колко смогва да работи на ден?

- Най-много петнайсет. Някои демони изцеждат повече енергия, така че през последните дни са по-малко.

Елин се помъчи да си спомни колко обсебени войници бяха останали на бойното поле.

- А след като ги излекува? Какво ги правите тогава?

- Подлагаме ги на разпит - уточни кисело Каол. - Проучваме миналото им, как са ги заловили. На кого служат.

- И им вярвате? - попита Фенрис.

Хасар потупа дръжката на изящния си меч.

- Разпитвачите ни са много опитни в извличането на истината.

Елин се постара да не отдава значение на бунта в стомаха си.

- Значи ги освобождавате - обади се Гавриел за пръв път от минути, - а сетне ги изтезавате?

- Във война сме - рече простичко Хасар. - Оставяме ги живи. Но и не рискуваме с онези, които могат да доведат нова армия зад гърбовете ни.

- Някои от тях доброволно са се били за Ераван - каза тихо Каол. - Приели са пръстена. Когато проникне в съзнанията им, Ирен разбира кои от тях му служат по своя воля. И не спасява онези, които на драго сърце са коленичили пред него. Така че повечето от спасените са или глупаци, или принудително обсебени.

- Някои пожелават да се бият на наша страна - каза Сартак. - На онези, които преминат проверката, им позволяваме да тренират с другите пехотинци. Не са много, но все пак има.

Хубаво. Хубаво, така да бъде.

Ирен ахна и светлината й лумна толкова ярко, че Елин примижа.

Мъжът, окован за леглото, се закашля и изопна гръб.

От гърлото му плисна черна смрадлива течност.

Борте сви лице в отвратена гримаса и замахна с ръка, за да прогони вонята. А после и черния пушек, който мъжът започна да бълва от устата си.

Ирен залитна назад и , Каол светкавично протегна ръка да я подпре. Лечителката приседна на страничната облегалка на количката му с ръка върху разтуптяното си сърце.

Елин й даде малко време да си поеме дъх. Сигурно й костваше много, а това, че го вършеше бременна... Елин поклати смаяно глава.

Накрая Ирен проговори сама:

- Демонът не искаше да напусне тялото му.

- Но вече го няма? - поинтересува се Елин.

Ирен посочи мъжа на леглото, който отваряше очи. Кафяви, не черни.

- Благодаря - пророни със сипкав глас.

И с човешки. Напълно човешки.

67

Роуан следваше Елин на обиколката й по бойното поле до брега на Сребърното езеро. Тя спираше тук-там да събира оръжия, останали от врага. Нямаше много.

Другите се бяха разпръснали по различни задачи. Гавриел се задържа при Ирен, за да му покаже как прогонва валгските демони; Фенрис и Каол отидоха да посрещнат пратениците, посетили планинците от Белия зъб; а хаганските наследници проверяваха войските си.

Ако времето се задържеше благоприятно, планираха да тръгнат на път до два дни. Едва два дни до тежкия преход на север.

Слава на боговете! Макар че точно на тях Роуан нямаше желание да благодари.

Елин спря на каменистия бряг и впери поглед в плоската като огледало повърхност, осеяна с отломки. Постави ръката си върху дръжката на Голдрин и по пръстите й затанцуваха пламъци, които сякаш проникваха дори в червения камък на меча.

- Ще отнеме години да спаси всички, обсебени от Валгите - каза тя.

- Всеки от тези войници си има семейство и приятели, които биха ни умолявали да опитаме.

- Знам.

Хладовитият вятър духаше на север, брулейки лицето й с разпилените й коси.

- Тогава защо идваме тук?

По време на срещата в шатрата беше сбърчила умислено чело.

- Дали Ирен не би мога да излекува Ераван и Майев? Не знам защо ми хрумва чак сега.

- Тялото на Ераван негово ли си е, или откраднато? А това на Майев? - Роуан поклати глава. - Техният случай може да е абсолютно различен.

- Не знам дали бих могла да поискам подобно нещо от Ирен. От Каол. - Елин преглътна. - Идеята дори да я доближа до Ераван и Майев... Не мога.

Роуан също нямаше да намери сили. Колкото и причини да имаше.

- Дали обаче не е грешно да поставяме безопасността на Ирен над спасението на целия свят? - заразсъждава на глас Елин, оглеждайки един от вражеските кинжали, който бе взела от бойното поле. С необичайно изящна изработка и навярно откраднат. - Тя е най-мощното ни оръжие, ако вече не можем да разчитаме на ключовете. Не е ли глупаво, че не смеем да го използваме?

Решението не беше негово. Но все пак можеше да обсъди въпроса с нея.

- Ще си способна ли да се погледнеш в огледалото, ако нещо се случи с Ирен, с нероденото й дете?

- Не. Но поне светът ще оцелее. Чувството ми за вина ще остане на заден план.

- А ако не изискаш Ирен да използва силите си срещу тях и Ераван или Майев ни надвият, тогава какво?

- Тогава ще имаме Ключалката. И мен.

Роуан преглътна. Вече проумяваше защо бе искала да се уедини, да се поразтъпче.

- Ирен е лъч надежда за теб. За нас. С нейна помощ може и да не ти се наложи да изковаваш Ключалката. Нито на теб, нито на Дориан.

- Боговете я искат.

- Боговете да вървят по дяволите!

Елин хвърли кинжала.

- Отвратително е. Наистина е отвратително.

Той преметна ръка през раменете й. Само така можеше да я успокои.

Беше му казала, че иска всичко да приключи. И той щеше да стори всичко по силите си да й помогне.

Елин отпусна глава на гърдите му и двамата мълчаливо насочиха погледи към студеното езеро.

- Ти щеше ли да ми го позволиш, ако аз бях на мястото на Ирен? Ако носех детето ни в утробата си?

В съзнанието му неканен изплува онзи сън - за Елин в напреднала бременност, заобиколена от децата им.

- Аз никога не ти позволявам или забранявам каквото и да било.

Тя махна с ръка.

- Знаеш какво искам да кажа.

Роуан се позамисли.

- Не. Дори светът да свършеше заради това, нямаше да го понеса.

А стигнеше ли се до Ключалката, вероятно щеше да се изправи пред същото решение.

Той погали с пръсти свещените белези по шията й.

- Казах ти, че любовта е слабост. Щеше да е далеч по-лесно, ако всички се мразехме. Елин изсумтя.

- След няколкоседмичен планински преход с армията може да не сме толкова приятелски настроени съюзници.

Той я целуна по главата.

- Боговете да са ни на помощ!

Ала думите му, неволно използваният израз я подтикна да се отдръпне от него, отправяйки свъсен взор към лагера.

- Какво има? - попита Роуан.

- Искам да видя книгите със Знаци на Уирда, които Каол и Ирен са донесли.

***

- Какво пише тук? - обърна се Елин към Борте, сочейки с пръст един ръкописен ред на халха, езика на Южния континент.

Седнала до нея на бюрото във военната шатра на принц Сартак, рукинката проточи врат да прочете бележката, надраскана до дълга колона от Знаци на Уирда.

- Подходящо заклинание за растеж на билките в градината.

Роуан изсумтя от отсрещния край на бюрото. И пред него имаше отворена книга, но я четеше далеч по-бавно, отколкото Елин своята.

Повечето книги бяха изписани изцяло със Знаци на Уирда, ала именно бележките в празните полета я бяха накарали да извика младата рукинка. Борте, крайно отегчена от работата с Ирен, веднага се вкопчи във възможността да им помогне, предавайки поста при Валгите на начупения си годеник.

В рамките на двата часа ровене из колекцията, която Каол и Ирен бяха донесли от тайната библиотека на Хафиза на върха на Tope, не изскачаше нищо полезно.

Елин въздъхна към платнения таван на просторната шатра. Радваше се, че Сартак е пренесъл сандъците с книги, вместо да ги зареже в армадата им, но... от умора оплетените символи върху пожълтелите страници вече се замъгляваха пред очите й.

Роуан изпъна гръб.

- Това тук отваря нещо - каза и обърна книгата към нея. - Не знам за другите символи, но този означава „отварям“.

Независимо от безкрайните уроци по време на плаването обратно към техния континент, Роуан и останалите не бяха усвоили напълно езика на полузабравените символи. Вреченият й обаче беше запомнил най-много от тях - сякаш се запечатваха в съзнанието му.

Елин прочете внимателно реда знаци. После и втори път.

- Не е онова, което търсим. - Тя подръпна с пръсти долната си устна. - Това е заклинание за отваряне на портал от едно място до друго, но само в нашия свят.

- Същото, което и Майев умее? - намеси се Борте.

Елин сви рамене.

- Да, но това е за пътуване на кратки разстояния. По-скоро като дарбата на Фенрис.

Която вече не използваше, откакто Майев му я бе отнела.

Борте кривна устни.

- Тогава какъв е смисълът?

- Да забавляваш хората по пиршества? - подхвърли Елин, връщайки книгата на Роуан.

Борте се засмя, облегна се назад в стола си и заусуква с пръсти крайчеца на дългата си плитка.

- Наистина ли вярваш, че съществува заклинание за затваряне на Портата на Уирда? - полюбопитства момичето шепнешком и Роуан му стрелна предупредителен поглед.

Борте просто му махна небрежно.

Не. Елена или Бранън щяха да са й казали, ако съществуваше.

Елин прокара ръка по сухата древна страница с размити символи.

- Струва си да потърсим, не смяташ ли?

Роуан продължи със старателното четене и превеждане. Елин не се и съмняваше, че би седял тук с часове. А ако накрая не намереха нищо, щеше да прочете всичко още веднъж, за да е сигурен.

Изход - друг вариант. За нея. И за Дориан. За онзи от двама им, който в крайна сметка платеше цената за изковаването на Ключалката и затварянето на портата. Отчаяна, наивна надежда.

Часовете минаваха и купчините с книги намаляваха. След известно време и Фенрис се присъедини към тях, необичайно сериозен, докато търсеха ли, търсеха... Безуспешно.

Когато преровиха всички книги в сандъка - Борте вече дремеше, а Роуан закрачи нервно из шатрата, - Елин реши да им направи услуга и им нареди да се върнат в крепостта.

Струваше си да опитат, напомняше си. Макар и оловната тежест в стомаха й да говореше друго.

***

Каол се натъкна на баща си там, където го остави - в кабинета му.

- Не можеш да отстъпиш нито акър от земите ни на онези диваци - изсъска му той яростно, когато Каол влезе с количката в стаята и затвори вратата.

Каол скръсти ръце. Нямаше никакво намерение да го успокоява.

- Мога и ще го сторя.

Баща му скочи на крака и опря ръце на бюрото си.

- И си готов да плюеш на съдбите на всички мъже от Аниел, които се биха и измираха, за да опазят земите ни от мръсните им ръце?

- Ако отстъпването на нищожна площ ще помогне бъдещите поколения мъже и жени от Аниел да не се бият и измират, вярвам, че предците ни биха одобрили.

- Те са зверове, не са достойни дори сами да си бъдат господари.

Каол въздъхна и се отпусна назад в количката си. Цял живот това го чакаше - ето с какво го беше натоварил Дориан. Като дясна ръка на краля трябваше да преговаря с лордове и господари точно като баща си. Ако изобщо оцелееха. Ако самият Дориан оцелееше. Тази мисъл го провокира да отвърне:

- Всички правят жертви в тази война. И мнозина жертват много повече от няколко километра земя. Благодари се, че искаме само толкова от теб.

Баща му се подсмихна злобно.

- А ако аз реша да се пазаря?

Каол врътна очи и понечи да обърне количката си към вратата.

Баща му вдигна лист хартия.

- Не ти ли е интересно какво послание ми е оставил брат ти?

- Не достатъчно, че да отменя съюза - каза Каол и завъртя количката си.

Баща му все пак разгърна писмото и прочете:

- Дано Аниел изгори. И ти с него. - По лицето му се изписа тъничка, омразна усмивка. -Само това ми е написал. Ето какво мисли за родния си град наследникът ми. Ако той не желае да брани Аниел, какво го очаква без теб?

Изпробваше нов подход. Да го разубеди, внушавайки му чувство на вина. Каол отвърна:

- Обзалагам се, че отношението на Терин към Аниел е тясно свързано с чувствата му към теб.

Възрастният владетел пак седна зад бюрото си.

- Просто искам да знаеш какво очаква Аниел, ако ти не успееш да го защитиш. Готов съм на преговори, момче. - Той се засмя. - Макар и да знам колко умело отстояваш своето.

Каол понесе удара.

- Аз съм богат човек, нищо не можеш да ми предложиш.

- Нищо ли? - Баща му посочи сандъка до прозореца. - А ако е нещо по-ценно от златото?

Когато Каол не отговори, баща му отиде до сандъка, отключи го с ключе от джоба си и надигна тежкия капак. Каол го доближи с количката и надникна вътре.

Писма. Целият сандък бе пълен с писма, на които с красив почерк беше изписано неговото име.

- Тя откри сандъка. Малко преди да получим вести за предстоящото нападение на Морат - поясни баща му с подигравателна, студена усмивка. - Трябваше да ги изгоря, разбира се, но нещо ме накара да ги запазя. Сигурно точно за този момент.

Сандъкът беше пълен с писма. Всичките написани от майка му. За него.

- Откога са - процеди тихо.

- Още от деня, в който си тръгна.

Злобната усмивка не слизаше от лицето на баща му.

Години. Писма отпреди цели години, от майка, за която бе вярвал, че не иска да говори с него, че се бе поддала на волята на баща му.

- Оставил си я да си мисли, че не й отговарям - каза Каол, изненадан от спокойния си глас. - Не си позволил да стигнат до мен и си я оставил да си мисли, че не й отговарям...

Баща му затвори сандъка и го заключи.

- Така излиза.

- Защо?

Единствено това го интересуваше.

Баща му свъси чело.

- Нима очакваше, че ще ти разреша да се измъкнеш безнаказано от отговорността си на наследник, от Аниел?

Каол сграбчи облегалките на количката си, за да не вкопчи ръце в шията на баща си.

- И смяташ, че като ми показваш сандъка с писма сега, ще поискам да се пазаря за него?

Баща му изсумтя.

- Ти си сантиментален човек. Като те гледам със съпругата ти, само се уверявам в това. Допускам, че би ми предложил доста в замяна на писмата.

Каол просто продължи да го наблюдава. Накрая мигна, като че така можеше да укроти бумтежа в главата си, в сърцето си.

Майка му не го беше забравила. Не бе спряла да му пише. Той се поусмихна.

- Задръж си писмата - каза и обърна количката към вратата. - След като те е напуснала, те може да са единственият ти спомен от нея.

И Каол отвори вратата, надниквайки през рамо.

Закован на място, баща му още стоеше до сандъка.

- Не се пазаря с копелета - усмихна се отново Каол, излизайки в коридора. - И определено няма да започна с теб.

***

Каол даде на планинците от Белия зъб малко парче земя в Южен Аниел. Баща му побесня и отказа да признае договорката, но никой не отрази мнението му за огромно развлечение на Елин.

Два дни по-късно скромна група планинци пристигна в западния край на града, близо до зейналата дупка, където някога се бе издигал бентът, и ги поведе.

Брадатите мъже яздеха рунтави планински коне и макар дебелите им кожени дрехи да скриваха по-съществената част от едрите им тела, оръжията им умишлено бяха на показ: брадви, мечове и ножове лъщяха на сивкавата светлина.

Народът на Каин - поне някога отдавна. Елин обаче реши да не го споменава по време на краткото им запознанство. А Каол, естествено, не им призна, че той го е убил.

В друг живот. В друг свят.

Яхнала разкошен кон от породата муники, предоставен от Хасар, Елин яздеше най-отпред на излизане от Аниел, обградена от Каол на Фараша и Роуан на друг муники. Приятелите им се бяха разпръснали назад. Лоркан се бе възстановил достатъчно, че да язди, а Елица не се отдалечаваше от него.

Зад тях, точейки се като гигантска змия в далечината, се нижеше хаганската армия.

Или поне част от нея. Половината руки и даргански ездачи щяха да тръгнат под флага на Кашин по източната страна на планината, за да привлекат вражеските сили от Ферианската падина на открита битка в долината. В същия момент тяхната група щеше да се промъкне през задната им врата.

Белия зъб бе затрупан от сняг и сивеещото небе обещаваше още, но рукинските разузнавачи и планинците твърдяха, че лошото време няма да ги застигне скоро - чак след като достигнеха падината.

Петдневен планински преход с армията. И тридневен за войската, поела по езерния бряг и реката.

Когато се заеха да изкачват стръмния планински скат на безкрайни остри зигзаги, Елин вдигна лице към студеното небе. Рукините пренасяха голяма част от тежкия багаж, слава на боговете, но катеренето щеше да е първото изпитание пред войската.

Но хаганската армия бе прекосявала всякакви терени. Планини, пустини, морета. Ето защо вървеше без страх.

И Елин нямаше да допусне страха в сърцето си. Без значение колко време й оставаше... чак до края.

Този последен поход на север, към родината... Тя се усмихна мрачно към внушителната планина пред себе си, към армията, проточила се надалеч зад нея.

И просто защото можеше, защото най-сетне се отправяха към Терасен, Елин освободи искрица от силата си. Някои от знаменосците зад тях възкликнаха изумено, но Роуан само се усмихна. Усмихна се с онази свирепа надежда, с онази безкомпромисна решимост, подпалила и нейното сърце, докато цялата пламваше.

Позволи на огъня да я обгърне със златистия си блясък, който несъмнено се виждаше дори от най-крайните редици на армията, от града и крепостта зад тях.

Като маяк, грейнал ярко в сянката на планината, на вражеското множество, Елин освети пътя им на север.

ВТОРА ЧАСТ

БОГОВЕ И ПОРТИ

68

Черните кули на Морат се извисяваха над димящите ковачници и лагерни огньове в долината като тъмни мечове, вдигнати към небето.

Забиваха се в ниските облаци, някои рухнали и очукани, други - все така гордо изправени. Но гневът и последното отмъщение на Калтейн Ромпие бяха оставили следа по всяка от тях.

Разперил широко сажденочерните си криле, Дориан улови вятъра с мирис на желязо и мърша и направи вираж около крепостта. През протяжните дни на полет се бе научил да използва въздушните течения и макар през повечето време да летеше в облика на червеноопашат ястреб, тази сутрин се преобрази в обикновен гарван.

Цели ята от черните птици кръжаха около Морат и граченето им изпълваше въздуха не по-малко от дрънченето на чукове по наковални в долината. Въпреки че армията сееше хаос на север, лагерът продължаваше да гъмжи от войници и вещици.

Дориан следваше примера на другите гарвани и стоеше настрана от уивърните, прелитайки ниско над земята, докато цели сестринства вещици патрулираха, връщаха се в лагера да докладват или тренираха. Цяло множество Железни зъби. Всичките готови за бой.

Покръжа около най-високите кули на Морат, за да огледа крепостта, армията, лагеруваща в долината, уивърните в просторните им леговища. С всеки размах на крилете си долавяше все повече и повече тежестта на онова, което бе скрил в една скална пукнатина на двайсетина километра северно оттук.

Щеше да е лудост да носи със себе си двата ключа. Затова дори не отбеляза мястото, където ги остави. Само се молеше да е достатъчно отдалечено, за да не го усети Ераван.

Две слугини, натоварени с прани дрехи, излязоха от малка вратичка от едната страна на близката кула и се заизкачваха по външното стълбище, свели глави, сякаш се мъчеха да не обръщат внимание на армията далеч под тях. И на уивърните, чиито крясъци ехтяха между черните скали.

Точно такава врата търсеше.

Дориан полетя към нея, заставяйки сърцето си да се укроти, мириса си - едничкото нещо, което можеше да го обрече на смърт, - да остане незабелязан. Никоя от вещиците, прелитащи над него, не усети гарвана, който не миришеше на гарван. Двете перачки, изкачващи се по стълбището на кулата, не се развикаха, когато кацна на ниския каменен парапет и прибра криле до тялото си.

После скочи на пода.

И започна да се преобразява. Мускулите и костите му пламнаха и светът се превърна в някак по-малък, по-смъртоносен.

А неговото присъствие - в по-незабележимо.

Мустаците на Дориан потрепнаха и големите му уши се наостриха. Ревът на уивърните отекна през дребното му космато тяло и той сключи зъби - толкова едри, че почти не се побираха в миниатюрната му уста. Смрадта наоколо беше почти непоносима.

Подушваше... всичко. Свежия аромат на прането, пренесено оттук наскоро. Дивечовата пикантна миризма на супата, с която бяха обядвали перачките. Никога не бе предполагал, че мишките са особено даровити същества, но дори летейки в тялото на ястреб, не беше чувствал сетивата си толкова изострени, будни.

Ала явно в свят, в който всеки се стремеше да ги убие, гризачите се нуждаеха от толкова остри сетива, за да оцелеят.

Дориан си позволи да поеме глътка въздух, преди да се шмугне под затворената врата. В крепостта Морат.

***

Сетивата му може и да бяха изострени, но чак сега си даваше сметка колко плашещо можеше да е едно стълбище, ако нямаш човешки крака.

Придържаше се към сенките и се сливаше с прахоляка и тъмнината всеки път, когато някой минеше наблизо. Едни стъпала бяха покрити с броня, други - обути в ботуши, трети - в износени обувки. Лицата на собствениците им бяха бледи и унили.

Сред тях обаче нямаше вещици, слава на боговете! Нито валгски принцове или войници.

От Ераван също нямаше и следа.

В кулата се помещаваше стълбище за прислугата, което Манон веднъж беше описала на Елин. Сега следваше тази въображаема карта, потвърдена от няколкочасовото му кръжене над кулата преди това.

Кулата на Ераван - оттам щеше да започне. И ако намереше валгския крал в покоите му... тогава щеше да реши какво да прави. Дали да не му отмъсти за всички злини, независимо от предупреждението на Калтейн.

Дориан достигна задъхан дъното на витото стълбище и изви дълга опашка около тялото си, взрян в сумрачния коридор отпред.

Оттук трябваше да прекоси целия етаж, да се изкачи по друго стълбище, да обходи друг коридор и накрая, ако имаше късмет, щеше да стигне до кулата на Ераван.

Манон така и не се бе добрала до нея. Дори тя недоумяваше какво се крие там. Единствено, че е под денонощна валгска охрана. Подходящо място за начало на лова му.

Той се ослуша. Не се чуваха стъпки. Нито човешки, нито котешки, за негова радост.

Дориан свърна зад ъгъла и припна по вдлъбнатината между стената и пода, чийто камък почти се сливаше със сивкавокафявата му козина. В дъното на коридора някакъв страж стоеше на пост, забол празен поглед в нищото. Извисяваше се над него като планина.

Дориан почти достигаше пресечната точка на коридорите, която стражът пазеше, когато почувства нещо - раздвижване, последвано от тишина.

Дори стражът изпъна гръб, надниквайки през тесния прозорец зад себе си.

Дориан се свря в едно тъмно кътче.

Нищо. Не се чуваше нищо - нито писъци, нито викове, но...

Стражът се върна на поста си, плъзвайки поглед надолу по коридора.

Дориан продължи да се спотайва в очакване. Дали не го бяха надушили? Дали не бяха подали сигнал за тревога?

Нямаше как да е толкова лесно, колкото му се стори в началото. Ераван несъмнено бе заложил капани, известяващи го за неканени гости...

Припрени леки стъпки отекнаха отвъд ъгъла и стражът се обърна към тях.

- Какво има? - попита.

Приближаващият слуга не забави крачка.

- Знае ли се в такова обкръжение? Не ми се чака да разбера.

И профуча покрай Дориан.

Не бягаше към нещо, а от него.

Дориан подуши въздуха с трепкащи мустаци. Нищо.

Нямаше да изпълни мисията си, ако просто стоеше в коридора. Но и да хукне да разузнава какво се бе случило, не му се струваше особено разумно.

Сети се за едно място, където можеше да подочуе нещо. Където хората винаги клюкарстваха, дори в Морат.

Затова тръгна обратно по коридора. Слезе по стълбището и заситни с малки крачка към кухнята, топла и озарена от голяма камина.

Лейди Елида бе работила тук - познавала беше тези хора. Не Валги, а човеци на принудителна служба. Човеци, които несъмнено си приказваха за всичко, разиграващо се в крепостта.

Също като в двореца в Рифтхолд.

Слугите и готвачите наистина чакаха нещо. Всички гледаха към стълбището от другата страна на просторната кухня. Включително слабата зеленоока котка на ивици в отсрещния край на помещението.

Дориан се сви на кълбо. Но звярът, така или иначе, не го възнагради с внимание, приковал взор към стълбището. Като че знаеше какво се случва.

След миг се чуха стъпки - бързи и приглушени. В кухнята влязоха две жени с празни подноси в ръце и пребледнели лица. И двете трепереха.

Единият мъж в кухнята, навярно главният готвач, попита жените:

- Видяхте ли нещо?

Едната поклати глава.

- Още не бяха пристигнали в съвещателната зала. Слава на боговете!

Спътницата й остави подноса с потръпващи ръце.

- Но скоро ще са тук.

- Имате късмет, че сте се измъкнали, преди да дойдат - каза някой. - Иначе можеше да се окажете част от обяда.

Наистина имаха късмет. Дориан почака, но кухненските прислужници се върнаха към обичайните си задължения, доволни, че двете жени са се прибрали невредими.

Съвещателната зала - вероятно същата онази, която Манон му беше описала. Където Ераван провеждаше срещите си. А ако самият той отиваше натам...

Дориан излезе от кухнята, следвайки въображаемата карта, съставена от Манон. Глупак - само глупак би рискувал да доближи Ераван.

Явно му се умираше. Или просто действително беше глупак. Но искаше да го види. Нуждаеше се да го види - това същество, унищожило толкова много. Готово да погълне целия свят.

Трябваше да види нещото, обрекло го на демонско робство и заклало Сорша. А ако имаше късмет - може би дори щеше да го убие.

Можеше да го нападне и в този свой облик. Но щеше да е толкова по-удовлетворително да си възвърне човешкия образ, да извади Дамарис и да сложи край на живота му. Да му покаже светлата ивица около шията си, за да разбере кой го е надвил, че не е успял да го прекърши.

А сетне щеше да намери ключа.

Тишината го водеше по-надеждно дори от запаметената карта.

Коридорите се изпразваха. Въздухът ставаше все по-нагнетен и студен. Сякаш

Ераван излъчваше поквара.

Пред отворените врати нямаше стражи - нито човешки, нито валгски.

Никой не съзря закачулената фигура, която влезе в стаята с разпиляна черна пелерина.

Дориан побърза да се шмугне след нея тъкмо преди вратите да се затворят. Магията му се разбунтува и той я укроти, накара я да се свие като змия, готова за атака.

С един удар щеше да повали Ераван, а после да се преобрази и да извади Дамарис.

Фигурата спря и пелерината й се люшна от рязкото движение. Дориан се спусна към най-близкия тъмен ъгъл - до пролуката между вратата и пода.

Стаята не се отличаваше с нищо, освен с масата от черно стъкло, поставена в центъра й. Пред нея седеше златокос, златоок мъж.

Манон не си измисляше: Ераван наистина бе изоставил кожата на Перингтън, за да се намъкне в нечия по-красива.

Както и в също толкова изтънчено облекло, осъзна Дориан, когато валгският крал се изправи с безупречно ушития си сив жакет и панталон. Наблизо не се мяркаха оръжия. Нито Ключът на Уирда.

Ала чувстваше силата на Ераван, черната енергия, която се процеждаше от него. И това чувство му напомни как я бе долавял в себе си, в собствената си душа.

Кръвта във вените му се вледени. Трябваше да побърза. Да атакува веднага.

- Колко неочаквана радост! - рече Ераван с млад, но и древен глас. После махна към изобилието от плодове и сушени меса по масата. - Заповядай!

Магията на Дориан застина, когато две луннобледи слаби ръце се вдигнаха от диплите на черната пелерина и свалиха качулката.

Жената под нея не беше красива, не и в класическия смисъл на думата. Но с гарвановочерните си коси, тъмни очи и червени устни... беше ослепителна. Завладяваща.

Червените й устни се извиха, разкривайки костенобели зъби.

Изящните заострени уши, подаващи се изпод тъмната й коса, накараха Дориан да изтръпне. Не беше жена, а елфа.

Тя свали пелерината си, оставайки по разкошна тьмнолилава рокля, и седна срещу Ераван. В грациозните й движения не се четеше нито нотка на колебание или страх.

- Да разбирам ли, че знаеш защо съм дошла?

Ераван се настани на мястото си с усмивка и наля бокал вино на елфата, а сетне и на себе си. Всички мисли за убийство се изпариха от главата на Дориан, когато валгският крал попита:

- Нима няма друга причина да удостоиш Морат с появата си, Майев?

69

Едион не беше виждал Оринт толкова притихнал от деня, в който с оцелелите от кралския двор на Терасен тръгнаха към Тералис.

Но дори тогава поне кротко жужене огласяше древния град, издигнат между устието на Флорин и подножието на Еленови рога, в съседство с хълмистия Оуквалдски лес на запад.

По онова време белите му стени още блестяха под слънцето.

Сега бяха потъмнели и сивкави, неприветливи като мрачното небе. Едион, Лизандра и спътниците им минаха през високите метални врати на западната порта, където стената беше дебела два метра, иззидана от толкова масивни камъни, че се носеха легенди как Бранън наел великани от Еленови рога да ги мъкнат дотук.

Едион даваше всичко онези отдавна забравени великани наново да се появят в града. Древните Вълчи племена да се спуснат от величествените върхове зад града заедно с изгубените елфи на Терасен. Поне някой от старите митове да изплува от сенките на времето, също като Ролф и мисенианците.

Но знаеше, че късметът им най-сетне се е изчерпал.

Приятелите му също го знаеха. Дори Ансел от Брайърклиф се бе умълчала като Илиас и асасините му и крачеше с приведени рамене още откакто врагът бе обстрелял редиците им с главите на воините й. Виненочервената й коса висеше сплъстена, а стъпките й бяха тромави. Едион познаваше този ужас, чувството за вина. Съжаляваше, че няма време да утеши младата кралица, вместо само да й поднесе мимолетно извинение. Но явно Илиас се беше нагърбил със задачата и яздеше до Ансел, предлагайки й стабилна, безмълвна опора в тежкия момент.

Градът се разполагаше под внушителния, почти митичен замък, построен върху една щръкнала скала. Най-горните му кули се издигаха толкова нависоко, че сякаш пронизваха небето. Някога замъкът сияеше, рози и увивни растения обгръщаха стоплените от слънцето каменни стени, а песента на хиляда фонтана ромонеше из всички зали и дворове. Някога знамена се развяваха гордо от невъобразимо високите кули, извисяващи се като стражници над планината и гората, над реката и Тералиската равнина.

Сега замъкът се бе превърнал в мавзолей.

Никой не продумваше, докато вървяха по стръмните, лъкатушещи улици. Намръщените жители на града или спираха да ги загледат, или продължаваха по пътя си, забързани да се подготвят за обсадата.

Нямаше как да й се измъкнат. Не и с Еленови рога зад гърбовете им, Оуквалд - на запад и армията, настъпваща откъм юг. Да, можеха да избягат на изток през равнината, но къде? В Сурия, където щеше да е само въпрос на време да ги открият? Отвъд планината, където, разправяха, свирепите зими убивали всеки простосмъртен? Обитателите на Оринт бяха попаднали в същия капан като тяхната армия.

Едион съзнаваше, че трябва да изправи рамене. Да се усмихне на хората - на своя народ - и да им вдъхне поне мъничко кураж.

Ала не можеше. Постоянно се питаше колко ли от тях са загубили семейства и приятели в битката край реката. През седмиците на боя преди това. Колко ли още се молеха да зърнат някой свой близък сред редиците, крачещи към града.

Всичко беше по негова вина... беше негово бреме. Неговите решения ги бяха довели дотук. Заради тях толкова тела лежаха в снега като същинска пътека от южната граница чак до Флорин.

Белият замък се надвесваше все повече и повече над тях с всяка стръмна улица, която преваляха. Поне на това можеха да разчитат - военното преимущество на високия терен.

Поне на това.

***

Дароу и другите лордове ги чакаха.

Не в тронната зала, а в просторната съвещателна зала в другия край на замъка.

Последното събрание, което Едион бе посетил там, беше председателствано от някакъв натруфен адарлански гадняр, нарекъл се вицекрал на Терасен.

Явно веднага след убийството на краля се беше изнесъл от града заедно с всички премени, столове и гоблени, защото сега използваха вехта работна маса и паянтови столове, видимо събрани от различни стаи на замъка.

В момента на тях се разполагаха Дароу, Слоан, Гунар и Айрънуд. За изненада на Едион сред тях беше и Муртауг.

Когато Едион и спътниците му влязоха, лордовете станаха на крака. Не от уважение към него, а към знатните особи, които водеше.

Ансел от Брайърклиф огледа окаяното помещение така, както оглеждаше целия сумрачен, потискащ замък по пътя насам, и подсвирна тихо.

- Май Адарлан действително е ограбил хазната ви.

Първите й думи от часове. От дни.

Едион изсумтя.

- До последната монета.

Той спря пред масата.

Дароу на свой ред попита:

- Къде е Килиан?

Едион му отвърна с безрадостна усмивка. Рен се напрегна, прочел предупреждението по лицето му.

- Нареди ми да тръгна напред, докато той води армията насам. Лъжа.

Дароу врътна очи, след което ги впери в Ролф, който още разглеждаше с неодобрение плачевната обстановка.

- Доколкото разбрах, трябва да благодарим на вас за навременното отстъпление. Ролф прикова морскозелен поглед в мъжа.

- Правилно сте разбрали.

Дароу отново седна и другите лордове последваха примера му.

- И кой сте вие?

- Капер Ролф - обяви със самочувствие пиратът. - Командир на армадата на Нейно Величество. И наследник на мисенианския народ.

Останалите лордове изопнаха гърбове.

- Мисенианците са изчезнали отдавна - обади се лорд Слоан.

Въпреки това забеляза меча върху хълбока на Ролф, морския дракон на ефеса му. И несъмнено бе видял флотата, пъплеща нагоре по течението на Флорин.

- Изчезнали не значи загинали - изтъкна Ролф. - Идваме да се отплатим за един стар дълг.

Дароу потри слепоочието си и опря ръце на масата. Изглеждаше толкова възрастен.

- Е, признателни сме на боговете за това.

Лизандра процеди гневно:

- Трябва да сте признателни на Елин.

Мъжът присви очи насреща й и нервите на Едион се обтегнаха смъртоносно. Но Дароу я попита с натежал от умора глас:

- Днес май сте себе си, а, милейди?

Лизандра просто посочи Ролф, после Ансел и Галан. Накрая махна към прозорците, отвъд които елфическите военачалници и Илиас чакаха с войските си на територията на замъка.

- Всички тези воини са тук благодарение на Елин. Не на вас. Така че, преди да отречете съществуването на армадата на Нейно Величество, нека ви уверя, че такава има. И не сте част от нея.

Дароу въздъхна дълбоко и пак потри слепоочието си.

- Моля да напуснете залата!

- Само през трупа ми! - изръмжа Едион.

Муртауг се намеси:

- Милейди, един човек би желал да ви види. - Лизандра вирна вежди и старецът изтръпна. - Не посмях да я оставя сама в Алсбрук. Еванджелин е в северната кула, в някогашната спалня на моята внучка. Зърна ви от прозореца и едва я накарах да почака.

Вежлив, мъдър начин да разсее надигащата се буря. Едион се замисли дали да не каже на Лизандра, че може да остане, ако иска, но тя вече крачеше към вратата с развяваща се тъмна коса.

Като излезе, той заяви:

- Тя се би на фронтовата линия във всяка битка. Едва не загина. Не видях никого от вас на бойното поле.

Застаряващите лордове свиха лица в ненавистни гримаси. Но точно Дароу се размърда едва доловимо в стола си. Явно Едион бе бръкнал в някоя загнила рана.

- Не е толкова лесно да си прекалено стар да се биеш, докато младите погиват в битки, Едион. - Той надникна към безименния меч на хълбока му. - Изобщо не е лесно.

Едион тъкмо се канеше да подхвърли, че старецът трябва да се допита до мъртъвците дали умирането е било лесно, но принц Галан се покашля дискретно.

- Как се готвите за обсадата?

На терасенските лордове никак не им се нравеше да ги разпитват, но отвориха отровна уста и заобясняваха.

***

Час по-късно, след като слугите поведоха спътниците му към стаите им, към баните и масите с храна, Едион тръгна по мириса на Лизандра.

Отишла бе не в северната кула при повереницата, която я чакаше нетърпеливо, а в тронната зала.

Гигантските дъбови врати бяха открехнати и двата изправени на задни крака елени, резбовани върху тях, го гледаха отвисоко. Едно време в безсмъртния пламък между величавите им рога бяха блестели изящни като фина дантела златни плетеници.

През изминалото десетилетие някой бе излющил златото. Или от злоба, или заради бърза печалба.

Едион влезе през вратите и просторната стая отвъд го посрещна като призрака на стар приятел.

Колко ли пъти бе страдал, задето го принуждаваха да стои наконтен между троновете върху подиума в далечния край на обточената с колони зала? Колко ли пъти бе сварвал Елин да дреме по време на поредния безкраен ден на дворцова показност?

Тогава флаговете на всички земи в Терасен висяха от тавана. Подът от светъл мрамор беше толкова излъскан, че съзираше отражението си в него.

В онези времена върху подиума като първичен символ на властта се издигаше тронът, създаден от опадалите рога на безсмъртните оуквалдски елени.

Елени, вече посечени и изгорени като трона от рога след битката в Тералис. Кралят бе заповядал да го изнесат на бойното поле и да го унищожат пред погледа на всички.

Сега Лизандра стоеше пред празния подиум. И се взираше в белия мрамор, сякаш виждаше трона, издигал се някога там. Заедно с по-малките.

- Не знаех, че Адарлан е разрушил и това място - промълви тя, разпознала или мириса му, или походката му.

- Костите му са още непокътнати - каза Едион. - Но не знам докога.

Лизандра плъзна към него зелени очи, помръкнали от умора и тъга.

- Дълбоко в себе си вярвах, че ще доживея да я видя тук. - Тя посочи празното място, където някога бе стоял тронът от еленови рога. - Че някак ще се преборим и с Морат, и с Ключалката, и с всичко останало.

Цялата надежда се бе изцедила от лицето й.

Навярно по тази причина и говореше с него.

- И аз - каза също толкова приглушено Едион, ала думите му отекнаха в пустата зала. - И аз вярвах в същото.

70

Кралицата на елфите бе дошла в Морат.

Майев отпи от виното, а Дориан се помъчи да укроти сърцето и дишането си.

- Не ме позна, така ли? - попита кралицата на елфите, вторачила поглед във валгския крал.

Ръката на Ераван застина, преди бокалът с вино да достигне устните му.

- Нима не си Майев, кралицата на Доранел?

Елин. Дали Майев не бе довела Елин тук? За да я продаде на Ераван?

Богове, богове...

Майев отметна глава назад и се изсмя.

- Значи след толкова хилядолетия си успял да забравиш дори собствената си снаха?

Дориан се благодареше, че е толкова малък, тих и незабележим. Защото се боеше, че в цял ръст би се олюлял на краката си.

Ераван замръзна.

- Ти.

Майев се усмихна.

- Аз.

Златистите му очи обходиха кралицата.

- Била си в елфически облик. През цялото това време.

- Разочарована съм, че чак сега разбираш.

Изблик от силата на Ераван пропълзя по кожата на Дориан. Ужасяващо много приличаше на онази, която бе владял валгският принц, обсебвал тялото му.

- Съзнаваш ли какво...

Валгският крал прекъсна сам себе си. И изправи рамене.

- Всъщност трябва да ти благодаря - каза вместо това, възвърнал самообладанието си. - Ако не беше предала брат ми, нямаше да открия този чудесен свят. И нямаше да съм на крачка да го завладея. - Той отпи от бокала си. - Ала едно ме интересува: защо си дошла? Защо реши да се разкриеш точно сега? Дали древният ми враг вече не ми е враг?

- Теб никога не съм те възприемала като враг - рече невъзмутимо Майев. - Само братята ти.

- Но се омъжи за Оркус, съзнавайки що за същество е.

- Може би трябваше да се омъжа за теб, когато ми предложи. - На устните й изплува лукава, отблъскваща усмивка. - Ала тогава бях млада. Наивна.

Дориан изтръпна от злокобния смях на Ераван.

- Никога не си била нито едно от двете. Но ето ни тук.

Ако Елин беше тук, ако Дориан успееше да я намери, може би имаха шанс срещу валгския крал и кралица...

- Ето ни тук - повтори Майев. - Ти си на крачка да покориш континента. А аз съм готова да ти помогна.

Ераван преметна глезен през коляно.

- И отново питам: защо?

Майев прокара пръсти по скъпоценните камъни, инкрустирани в бокала.

- Народът ми ме предаде. След всичко, което сторих за него, след като толкова време го защитавах, той се надигна срещу мен. Армията ми отказа да се бие за мен.

Благородниците и слугите в двора ми отказаха да коленичат пред мен. Вече не съм кралица на Доранел.

- Мога да се досетя кой стои зад това - каза Ераван.

В стаята се разля мрак, зловещ и студен.

- Държах Елин Дивия огън в плен. Надявах се да ти я доведа тук, когато станеше... готова. Но стражът, на когото я поверих, допусна жестока грешка. Признавам, че Елин съумя да надхитри и мен. И вече е на свобода. Разпратила е писма до някои доста влиятелни личности в Доранел. Вероятно вече е пристигнала на този континент.

Вълна на облекчение разтърси Дориан.

Ераван махна с ръка.

- В Аниел е. Пилее безразсъдно силата си.

Очите на Майев просветнаха.

- Заради нея загубих кралството си, трона си. Кръга си от доверени воини. Някогашният ми неутралитет по отношение на тази война и милостта, която бях готова да й предложа, изчезнаха в мига на бягството им с вречения й.

Бяха я намерили. Някак бяха смогнали да я намерят. А дали имаше надежда Каол също да е с тях в Аниел?

На Дориан му идеше да изреве триумфално. Но Майев продължи:

- Елин Галантиус ще дойде за мен, ако ти не успееш да я унищожиш. Нямам намерение да й подарявам подобна възможност.

Усмивката на Ераван се разшири.

- И искаш да се съюзиш с мен.

- Единствено заедно можем да стъпчем рода на Бранън. Така че никога повече да не се възправи срещу нас.

- Тогава защо не я уби, когато е била в ръцете ти?

- Ти щеше ли на мое място, братко? Не би ли опитал да я привлечеш на своя страна?

Мълчанието на Ераван беше достатъчно потвърждение. След секунда валгският крал попита:

- Отправяш ми сериозно предложение, сестро. Действително ли очакваш да ти се доверя току-така?

- Не. - Устните й се извиха. - Все пак не ми остана нищо друго, освен силата ми.

Ераван не отвърна, навярно проумяващ в какъв танц го повежда кралицата.

Тя протегна луннобяла ръка към центъра на стаята.

- Мога да допринеса за съюза ни и с още нещо, ако проявиш интерес.

Майев направи движение с фините си пръсти и в сърцевината на залата се появи дупка.

Дориан се стресна и сви телце по-навътре в тъмния, прашен ъгъл. И разтреперан загледа как от другата страна на дупката се появява кошмар, какъвто само най-дълбинният мрак бе способен да извая. Порталът.

- Бях забравил, че овладя това умение - отбеляза Ераван, забол пламнали очи в съществото, което им се поклони, щракайки с чудовищни щипци.

Паяк.

- И че още ти служат - додаде валгският крал.

- Когато елфите ме прокудиха - обясни Майев, усмихвайки се на гигантския паяк, - се върнах при онези, които винаги са ми били предани.

- Стигийските паяци вече нямат господар - противопостави й се Ераван. - Списъкът ти със съюзници си остава все така кратък.

Майев поклати глава и тъмната й коса проблесна на светлината.

- Това не са стигийски паяци.

През портала се виждаха назъбени, пепеливосиви скали. Планини.

- Това са каранкуи, както ги наричат народите от Южния континент. Най-лоялните ми помощници.

Паякът се поклони наново и сърцето на Дориан затуптя още по-бясно.

Ераван придоби хладно, отегчено изражение.

- С какво ще са ми полезни? - Той махна към прозорците, към ада отвъд тях, който сам бе създал. - Разполагам с цели армии от твари, готови да ми служат. Не са ми нужни няколкостотин паяка.

Майев дори не трепна.

- Помощниците ми са много находчиви, мрежите им се простират надалеч. Разказват ми за всичко, което се случва по света. Споделиха ми и за следващия... етап от мащабния ти план.

Дориан се приготви за буря. Ераван се вцепени.

- Валгските принцеси се нуждаят от приемни тела - провлачи Майев. - А ти засега не успяваш да създадеш достатъчно силни. Хаганската принцеса оцеля, след като прогониха от тялото й една от твоите.

Валгски принцеси. На Южния континент. Каол...

- Слушам те! - подкани я Ераван.

Майев посочи паяка, още преклонен на портала към Южния континент - портал, който кралицата бе отворила като най-обикновен прозорец.

- Защо да тъпчеш останалите шест принцеси в човешки тела, когато можеш да им дадеш толкова по-могъщи? И готови да ги приемат?

Ераван плъзна златисти очи към паяка.

- Със сродниците ти сте съгласни?

Първите му думи към съществото.

Паякът изтрака с щипци и мигна с кошмарните си очи.

- За нас ще е чест да докажем предаността си към кралицата.

Майев се усмихна на паяка. Дориан изтръпна.

- Безсмъртни, непобедими гостоприемници - измърка кралицата на Ераван. -Представи си колко могъщи ще бъдат принцесите с вродените дарби на моите каранкуи. Единението им ще направи и принцесите, и паяците още по-силни.

Щеше да ги превърне в невиждани страшилища.

Ераван не отвърна. Майев просто махна с пръсти и порталът, и паякът изчезнаха. Тя стана от стола си, грациозна като сянка.

- Ще те оставя да обмислиш предложението ми. Каранкуи ми се подчиняват безусловно и с радост ще се присъединят към армията ти.

- Но какво да кажа на брат ми, като го видя отново?

Майев килна глава.

- Възнамеряваш ли да виждаш Оркус отново?

- Защо според теб събирам армия от толкова време и подготвям този свят, ако не за да приветствам пак братята си в него? Да ги впечатля с постиженията си?

Ераван имаше за цел да върне валгските крале в Ерилея. А успееше ли...

Майев вторачи поглед в седналия крал.

- Кажи на Оркус, че ми бе омръзнало да стоя вкъщи, докато той завоюваше нови, и нови територии. - Устните й се извиха в усмивка на паяк. - Предпочитах да тръгна с него.

Ераван мигна веднъж - едничък признак на изненадата му. После махна елегантно с ръка и вратите се отвориха от призрачен вятър.

- Ще обмисля предложението ти, сестро. Заради дързостта да се срещнеш лично с мен ще ти позволя да останеш в крепостта като моя гостенка, докато взема решение. - В коридора се появиха двама стражи и Дориан напрегна лапи върху каменния под, готов за бягство. - Те ще те отведат до покоите ти.

Ако се задържеше в тази стая твърде дълго, кралят можеше да го усети, а така или иначе, не беше почувствал ключа у него. По-късно щеше да продължи търсенето. Да намери най-удачния начин да убие краля. Ако беше толкова глупав, че да се осмели. Засега обаче...

Майев се загърна с пелерината си и Дориан се втурна напред, покривайки се отново в сянката й, докато елфическата кралица напускаше стаята.

Стражите я поведоха нагоре по стълбището в дъното на коридора - към кулата до тази на Ераван. Пространството беше обзаведено с изтънчени мебели от лакиран дъб и чисти ленени чаршафи, навярно наследени от човеците, обитавали крепостта, преди да се превърне в свърталище на изчадия.

Като затвори вратата след себе си, Майев се облегна на масивното й дърво с железни гвоздеи и въздъхна.

- Цял ден ли смяташ да се криеш в този жалък облик?

Дориан се стрелна към пролуката между вратата и пода, но черният й ботуш настъпи силно опашката му.

Остра болка се разля из костите му, а кракът й остана здраво прикован към пода. Магията му понечи да изригне, ала вне запен тъмен вятър вкопчи извити нокти в нея. И го стисна за душаващо.

Елфическата кралица му се усмихна.

- Не си особено вещ шпионин, кралю на Адарлан

71

Магията на Дориан се бореше, ревеше яростно в тъмната хватка на мрежата й. Ако смогнеше да се превърне в уивърн и да откъсне главата й със зъби...

Ала Майев се усмихна отегчено и вдигна крак от клетата му опашка. После пусна и магията му.

Той потрепери от мрачната, гнила мощ, която погали с резливи нокти неговата сила, докосна лъскавото й, сурово ядро и изчезна.

Едва се удържа да не повърне, да не допре ръка до светлата ивица около врата си, колкото да се увери, че нашийникът не се е завърнал.

Усмивката остана върху червените устни на Майев, докато магията му трептеше от досега със силата й. Силата да прониква в съзнания, да разкъсва на парчета ума. Тя беше друг вид враг. За нея му бе потребен съвсем друг подход. Подход на безразсъден глупак. На придворен.

Ето защо първо се преобрази; козината му се превърна в кожа, лапите - в ръце. Когато се изправи като мъж пред кралицата на елфите, усмивката й се разшири.

- Какъв красавец само!

Дориан й се поклони. Не посмя да докосне Дамарис, лежащ в ножницата си.

- Как разбрахте?

- Не ти ли хрумна, че те зърнах в спомените на Елин, усетих мириса и силата ти там? -Тя килна глава. - Ала шпионинът ми не спомена за интереса ти към хамелеонството.

Сирен. В тялото му пропълзя ужас.

Майев отиде навътре в стаята и седна на пейката пред леглото с маниер на кралица, възсядаща престола си.

- Според теб матроните как разбраха къде да ви открият?

- Сирен остана в лагера едва един ден - изтъкна той.

- Действително ли си мислиш, че в планината няма други паяци? Всички служат на нея и на мен. Тя само подшушна на правилните, и те ме намериха. Намериха и Железни зъби. - Майев поглади с длан полите на роклята си. - Още не знам дали Ераван е запознат с дарбите ти. Но преди да я убиеш, Сирен ме уведоми, че определено си... различен.

Дариан изобщо не съжаляваше, че я е убил.

- Това обаче е без значение. Сирен е мъртва, а ти си далеч от обятията на Манон Черноклюна.

Дориан хвана дръжката на Дамарис.

Майев погледна с усмивка древния меч.

- Явно кралицата на Терасен се е научила да споделя притежанията си. Цяла съкровищница е натрупала.

Дориан подскочи. Ако Майев знаеше за всички ценности, които Елин бе събрала...

- Да, знам - вметна кралицата, вперила бездънни черни очи в него. Дамарис се затопли в ръката му. - И знам, че паякът поне това не си е измислил. - Тя плъзна поглед по него. - Къде си ги скрил, Дориан Хавилиард?

Нещо мазно и остро се промуши по повърхността на съзнанието му. Напирайки да влезе...

Магията му изрева. Ледена стена се спусна през невидимите нокти. И ги отблъсна.

Майев се засмя, а Дориан примигна, изненадан да открие цялата стая обгърната в скреж.

- Драматичен, но доста ефективен метод.

Дориан й се подсмихна:

- Да не си въобразяваш, че съм толкова глупав да те пусна в съзнанието си? - Без да отмества ръка от меча си, той пъхна другата в джоба си, за да не забележи Майев, че трепери. - И да ти кажа къде са скрити?

- Струваше си да пробвам - рече Майев.

- Защо не вдигнеш тревога? - попита я той.

Тя се облегна назад и пак го огледа.

- И двамата искаме едно и също нещо... което е у Ераван. Това не ни ли превръща в нещо като съюзници?

- Трябва да си полудяла, ако си представяш, че някога бих ти дал ключовете.

- Така ли? А ти какво ще правиш с тях, Дориан? Ще ги унищожиш ли?

- Ти какво би правила с тях? Ще покориш света?

Майев се изсмя.

- О, нищо толкова тривиално. Ще се погрижа Ераван и братята му никога да не се върнат на този свят.

Дамарис остана топъл в ръката му. Кралицата казваше истината. Поне отчасти.

- И така лесно признаваш, че смяташ да предадеш Ераван?

- Според теб защо съм дошла? - настоя Майев. - Народът ми ме прогони, а и предположих, че ти, рано или късно, ще се отбиеш в Морат.

Топлината на Дамарис не трепна, но Дориан каза:

- Нали не очакваш да повярвам, че идваш тук да търсиш съюзничество с мен? Не и след като чух да предлагаш на Ераван паяците си за принцесите му.

Дори не желаеше да знае на какво са способни валгските принцеси. Защо Ераван не ги бе използвал още.

- Малка жертва от моя страна, за да спечеля доверието му. - Дамарис беше все така топъл. - Двамата с теб не сме толкова различни. А аз вече нямам нищо за губене благодарение на приятелката ти.

Истина, истина, истина.

А сега изникваше и възможността, на която се надяваше.

Без да сваля ледената стена около съзнанието си, избутал магията си на пост пред врага, Дориан пусна дръжката на Дамарис, сякаш недоверието му започваше да се топи.

- Елин май умее да руши чужди кралства, докато брани своето.

- И да прехвърля дълговете си на други.

Дориан застина, но магията му остана бдително на поста си пред тъмната й сила, дебнеща бариерата към съзнанието му.

- Нали заради това идваш? - поинтересува се Майев. - Да се жертваш вместо Елин? -Тя изцъка с език. - Каква загуба е който и да било от двама ви да плаща за безразсъдството на Елена.

- Така е.

Истина.

- Да ти кажа ли какво ми разкри Елин, когато съумях да надникна в съзнанието й?

Дориан не посмя да посегне пак към Дамарис.

- Ти я държа в плен! - изръмжа. - Не искам да чуя и дума.

Майев отметна косата си през рамо и изхъмка.

- Елин се радва, че ти ще се жертваш - каза тя все пак. - Надява се тя самата да закъснее. Ти да изпълниш мисията си, за да й спестиш тежкия избор.

- Тя има вречен и кралство. Не я виня.

Остротата в думите му не беше изцяло фалшива.

- Така ли? Нямаш ли и ти кралство, за което да се грижиш; кралство, също толкова могъщо и достойно колкото Терасен? - Той не отговори и Майев продължи: - Елин е на свобода от седмици. А още не те е открила.

- Континентът е голям.

Многозначителна усмивка.

- Можеше да те намери, ако искаше. Но тя отиде в Аниел.

Дориан знаеше каква игра играеше кралицата. Магията му се отпусна леко. Отвори малка пролука.

Силата на Майев се устреми към нея, търсейки вход към съзнанието му. Но още преди да прекоси прага, той сключи зъби и отново я отблъсна от съзнанието си с ледената стена.

- Ако ме искаш за съюзник, си избрала странен начин да ме привлечеш.

Майев се засмя тихо.

- Нали трябва да пробвам?

Дориан не отговори, а просто прикова проницателен поглед в нея. Престори се, че обмисля предложението й. Сериозният му опит с дворцовите интриги правеше лицето му неразгадаемо.

- Очакваш така лесно да предам приятелите си?

- Това предателство ли е? - поде умислено Майев. - Да намериш друго решение, така че с Елин Галантиус да не платите най-солената цена? Такива бяха намеренията ми към нея от самото начало: да я предпазя от саможертвата пред онези безчувствени богове.

- Те са могъщи същества.

- А къде са сега? - Тя посочи с ръка стаята, крепостта. Отвърна й тишина. - Страхуват се. От мен, от Ераван. От ключовете. - Усмихна му се змийски. - Страхуват се от теб. От двама ви с Елин Носителката на огъня. Защото сте достатъчно силни да ги изпратите в техния свят. Или във вечно забвение.

Дориан не отговори. Имаше известна истина в думите й.

- Защо да не им се опълчите? Защо да се прекланяте пред желанията им? Направили ли са те някога нещо за вас?

Измъченото лице на Сорша проблесна пред очите му.

- Няма друг начин да сложим край на всичко това - каза й най-сетне.

- Има. С ключовете.

Да използват силата им, вместо да ги върнат в портата.

- С тях можем да постигнем всичко - продължи Майев. - Да унищожим Ераван, да изпратим боговете обратно в техния дом, ако това искат. - Тя килна глава. - Да отворим друга врата към спокойни, мирни светове.

Към жената, която несъмнено щеше да срещне там.

Тъмната, хищническа сила, дебнеща съзнанието му, се оттегли, върна се при господарката си.

Елин бе успяла веднъж. Отворила беше врата към Нехемия. Имаше начин. Срещите му с Гавин и Калтейн го потвърждаваха.

- А ако се съюзиш не само с мен, а с цял Адарлан? - попита я накрая.

Майев не отговори. Предложението му сякаш я изненада.

- Защо не сключим по-голям съюз, вместо просто да търсим заедно ключа? - сви рамене Дориан. - Вече нямаш свое кралство и очевидно се оглеждаш за друго. Защо не предоставиш силата си на Адарлан, на мен? Паяците ти могат да се бият на наша страна.

- Едва преди секунда ми се гневеше, задето плених приятелката ти.

- О, още съм гневен. Но не съм толкова горделив, че да отхвърля подобна възможност. Искаш ли кралство? Ела в моето. Съюзи се с мен, помогни ми да вземем онова, което търсим от Ераван, и ще те направя кралица. Господарка на много по-обширна територия, на народ, който няма да се надигне срещу теб. Предлагам ти ново начало.

Тя пак не му отговори и Дориан се облегна на вратата. Олицетворение на дворцовото безгрижие.

- Мислиш, че опитвам да те измамя. Може и така да е.

- А Манон Черноклюна? Обещанията ти към нея?

- Не съм й давал никакви обещания за трона си, пък и тя не ги иска. - Той пак сви рамене, без да крие горчилката в изражението си. - Много бракове се градят на доста по-несигурна основа от тази.

- Елин Дивия огън може да те набележи за свой враг, ако сключим толкова траен съюз.

- Елин не би рискувала да убие свой съюзник, не и в момента. И ще разбере, че не е единствената, способна да спаси света. Може дори да ми е благодарна, ако наистина търси начин да избегне саможертвата, както ти твърдиш.

Червените устни на Майев се кривнаха в усмивка.

- Млад си, и безразсъден.

Дориан отново й се поклони.

- Освен това съм изключително очарователен и готов да предложа трона си в израз на добра воля.

- Бих могла още сега да те предам на Ераван, а той ще ми се отплати щедро.

- Ще ти се отплати като на хрътка, донесла фазан на господаря си. - Дориан се засмя и очите й просветнаха. - Ти предложи съюза помежду ни, не аз. Но помисли върху едно: искаш да коленичиш или да управляваш, Майев? - Той потупа с пръст светлата ивица върху шията си. - Аз вече бях на колене и повече нямам намерение да го правя. Нито за Ераван, нито за Елин, нито за когото и да било. - Пак сви рамене. - Любимата ми е мъртва. Кралството ми е разгромено. Какво имам за губене? - Дориан допусна по лицето си част от някогашния лед, от онова кухо чувство в гърдите си. - Готов съм да играя тази игра. А ти?

Майев наново се умълча. И онези призрачни ръце за пореден път се промъкнаха бавно към краищата на съзнанието му.

Той й позволи да надникне вътре. Да види истината, която я интересуваше.

Устоя на проучващия допир.

Накрая Майев въздъхна през нос:

- Дойде в Морат за ключ, а ще си тръгнеш с годеница.

Той едва не отпусна рамене от облекчение.

- Ще си тръгна и с двете. И то бързо.

- Как предлагаш да го намерим?

Дориан се усмихна на елфическата кралица. Валгската кралица.

- Остави това на мен.

***

Часове по-късно, кацнал на най-високата кула на Морат, Дориан оглеждаше лагерните огньове на армията, осеяли долината, докато мразовитият вятър откъм околните върхове рошеше гарвановите му пера.

Поне писъците и ръмженето бяха стихнали. Сякаш дори тьмничарите на Морат си имаха работно време. Вероятно би открил черен хумор в тази мисъл, ако не знаеше що за изчадия създаваха в подземията.

Братовчед му Роланд беше попаднал там. Дориан беше сигурен, макар и никой да не го потвърди. Но дали бе оцелял при обсебването от валгски принц, или просто беше послужил за храна на някоя от кошмарните твари, обитаващи това място?

Дориан вдигна глава да огледа облачното небе. Луната се виждаше като размито светло петно зад сивкавата пелена, сякаш дори тя искаше да се скрие от зоркия поглед на крепостта.

Опасна игра. Хвърлил се беше в опасна игра.

Дали Гавин го наблюдаваше от задгробния свят? Дали знаеше с какво чудовище се е съюзил?

Но Дориан не смееше да призове краля тук. Ераван беше прекалено близо.

Толкова близо, че по-рано можеше да го нападне. И навярно постъпи глупаво, като се сдържа. Или пък щеше да е глупаво, ако опиташе да го убие, както го предупреди Калтейн. Защото така можеше да провали мисията си. А и Ераван имаше нашийници под ръка.

Дориан надникна към съседната кула, където спеше Майев. Опасна, опасна игра.

Тъмната кула отвъд нейната като че пулсираше от тъмна сила. Съвещателната зала още светеше. Раздвижване привлече вниманието му към коридора до нея. Хора минаваха покрай стенните факли. С отривиста крачка.

Въпреки че съзнаваше колко е безразсъдно, той полетя в хладовитата нощ. Направи рязък вираж и кацна до някакъв открехнат прозорец в коридора.

Поотвори го още малко с клюн и заслуша.

- Служа му от месеци, а той сега решава да отхвърли съвета ми?

Висок, слаб мъж крачеше ядосано по коридора. От съвещателната зала на Ераван към вратата на кулата в дъното му и равнодушните стражи от двете й страни.

Двама по-ниски мъже се мъчеха да го настигнат. Единият каза:

- Подбудите на Ераван са неведоми, лорд Върнън. Но той не върши нищо без причина. Имайте вяра в него.

Дориан замръзна.

Върнън Локан. Чичото на Елида.

Магията му се надигна и обгърна в лед перваза под него.

Той тръгна след длъгнестия лорд, чиято тъмна, дебела пелерина се влачеше по каменния под.

- Винаги съм имал непоклатима вяра в него - озъби се Върнън.

Заедно с лакеите му подминаха вратата към кулата, свърнаха зад ъгъла и гласовете им се загубиха.

Дориан огледа пустия коридор. Вратата на съвещателната зала в далечния му край беше открехната.

Дори не се поколеба. Не си даде време да размисли, а веднага скрои план. И зачака.

***

Ераван излезе от залата след час.

Макар и с препускащо сърце, Дориан остана на мястото си в коридора с изпънати рамене и ръце зад гърба. Точно както се появи пред стражите, изниквайки иззад ъгъла, след като бе влетял през прозореца в един уединен коридор, за да се преобрази.

Валгският крал го погледна и стисна уста.

- Доколкото си спомням, те отпратих, Върнън.

Дориан сведе глава, укротявайки дъха си с всяка стъпка, която Ераван правеше към него. Магията му се размърда, сви се от ужас пред наближаващото същество и той я скъта надълбоко в себе си. На място, където Ераван нямаше да я усети.

Както не го беше усетил и по-рано. Може би суровата му магия заличаваше издайническия му мирис.

Дориан наведе глава.

- Като се прибрах в покоите си, милорд, осъзнах, че не ви зададох един въпрос.

Молеше се Ераван да не забележи различните дрехи. Меча, който криеше под пелерината си. Молеше се да реши, че Върнън се е прибрал в стаята си и се е преоблякъл, преди да се върне. И се молеше той самият да говори достатъчно убедително като господаря на Перант.

Лицемерен подлизурко - готов да продаде собствената си племенница на демонски крал.

- И какъв е?

Ераван продължи напред по коридора към кулата си, същински кошмар, обвит в красиво тяло.

Дориан можеше да атакува още сега. Да го убие.

Ала си напомни, че не идва за това.

Ето защо наклони глава и попита тихо:

- Защо?

Ераван плъзна лъснали златисти очи към него. Очите на Манон.

- Какво защо?

- Можехте да господствате над десетки други територии, а ни удостоихте с избора на тази. От дълго време се чудя защо.

Ераван присви очи, а Дориан задържа върху лицето си маската на раболепно любопитство. Дали Върнън не му беше задавал този въпрос и преди?

Глупав риск. А ако Ераван зърнеше меча на хълбока му...

- С братята ми планирахме да превземем този свят, да го прибавим към всички останали, които вече бяхме завладели. - Светлината от факлите танцуваше по златистата коса на Ераван, докато кралят крачеше по дългия коридор. Дориан имаше чувството, че достигнеха ли кулата в далечния му край, разговорът щеше да приключи. - Като пристигнахме в този свят, срещнахме неимоверно голяма съпротива и бранителите му прогониха братята ми. Затова реших, че по време на заточението ми тук ще отмъстя на света ви. Ще го превърна в огледален образ на нашия, за да почета братята си и да го подготвя за тяхното завръщане.

Дориан прерови спомените си от безчетните уроци за кралските домове по земите им и каза:

- И аз знам какво е братското съперничество.

Той се усмихна пресилено на краля.

- Ти си убил братята си - отвърна отегчено Ераван. - Аз искрено обичам своите.

Стана му смешно при мисълта.

До вратата към кулата имаше още половин коридор.

- Значи наистина смятате да унищожите този свят? И всичките му обитатели?

- Онези, които не коленичат пред мен.

Майев поне искаше да го запази непокътнат. Да властва над него, но да го съхрани.

- Ще им сложите нашийници и пръстени или просто ще ги убиете?

Ераван го стрелна косо.

- Никога преди не си се интересувал от съдбата на народа си. Дори от тази на племенницата си, макар и неудачница.

Дориан изтръпна показно и пак сведе глава.

- Отново се извинявам, милорд. Тя е умно момиче.

- Толкова умно, че само веднъж ти се опълчи, а ти се сви в дупка.

Дориан отново наведе глава.

- Ще отида да я търся, ако пожелаете.

- Онова, което ме интересува, вече не е в нейни ръце, а е безследно изчезнало. И ти си отговорен.

Ключът на Уирда, който Калтейн бе дала на Елида.

Дориан се запита дали Върнън не се беше покривал през последните месеци, избягвайки този разговор. Потрепери отново.

- Кажете ми как да поправя грешката си, милорд, и ще се подчиня.

Ераван спря и устата на Дориан пресъхна. Магията му се уви около него, за да му предложи опора.

Той свика сили и погледна краля в очите. Погледна съществото, донесло толкова страдание в света му.

- Родът ти се оказа безполезен за мен, Върнън - заяви с опасно спокоен глас Ераван. -Дали да не ти намеря друго приложение тук, в Морат?

Дориан веднага се досети що за приложение можеше му намери в крепостта и разпери умолително ръце.

- Аз съм ваш слуга, милорд!

Ераван се вторачи преценяващо в него. А сетне нареди:

- Върви си!

Дориан изправи глава и остави Ераван да стори още няколко крачки към кулата. Равнодушните стражи на пост пред вратата отстъпиха встрани, като ги наближи.

- Наистина ли ги мразите? - изстреля внезапно Дориан.

Ераван се обърна леко към него.

Дориан поясни:

- Човеците. Елин Галантиус. Дориан Хавилиард. Всичките. Наистина ли ги мразите?

Защо ни причиняваш такова страДание?

Златистите очи на Ераван притъмняха.

- Те ще ми попречат да се събера с братята си - каза той. - Няма да им го позволя.

- Но нима няма друг начин да се съберете с тях? Без толкова мащабна война?

Ераван прокара очи по него и Дориан застина, задържайки мириса си неразпознаваем, преображението си - нетрепващо.

- Но какво му е забавното на това? - попита валгският крал и пак се извърна към кулата.

- Задавал ли ви е някогашният крал на Адарлан такива въпроси?

Думите сякаш се изтръгнаха сами от гърлото му.

Ераван пак спря.

- Той не беше толкова верен слуга, колкото навярно си мислиш. И виж какво си навлече.

- Съпротивлявал ви се е.

Това вече не беше въпрос.

- Така и не се преклони напълно пред мен. - Дориан така се смая, че устата му зяпна. Но Ераван продължи по пътя си и подхвърли без дори да надникне назад: - Прекалено много въпроси задаваш, Върнън. Отегчаваш ме.

Дориан се поклони, въпреки че Ераван вече беше с гръб към него. Валгският крал отвори вратата към кулата, разкривайки сумрачно помещение, и я затвори след себе си.

Някакъв часовник удари полунощ с фалшив, злокобен звън и Дориан тръгна обратно по коридора, нарочно избирайки друг път към покоите на Майев. Шмугна се в една тъмна ниша, преобрази се набързо в мишка и заситни по каменния под. Зрението на гризач му помагаше да се прокрадва в мрака.

Като се промуши под вратата на Майев, в камината вече тлееха единствено въглени.

Кралицата се обади от леглото в тъмната стая:

- Ти си глупак.

Той си върна човешкия облик.

- Защо?

- Знам при кого отиде. - Гласът й сякаш пъплеше из мрака. - Ти си глупак. - Когато не й отговори, Майев попита: - Искаше да го убиеш ли?

- Не знам.

- Ако се изправиш срещу него, няма да оцелееш. - Небрежни, сурови думи. Дориан нямаше нужда да докосва Дамарис, за да разбере, че са истина. - Просто ще сложи нов нашийник около врата ти.

- Знам.

Явно трябваше да научи къде ги крие валгският крал и да ги унищожи.

- Съюзът помежду ни няма да се получи, ако се измъкваш така и постъпваш като лекомислено хлапе - изсъска Майев.

- Знам - повтори глухо той.

Когато не каза друго, кралицата въздъхна.

- Поне откри ли каквото търсеше?

Дориан легна пред камината, пъхвайки ръка под главата си.

- Не.

72

От разстояние Ферианската падина не приличаше на аванпост за многобройния въздушен легион на Морат.

Нито пък на дългогодишен развъдник за уивърни, реши Несрин.

Навярно именно липсата на всякакви видими признаци за валгско присъствие бе позволила мястото да остане тайна толкова дълго време.

Летейки към величествените върхове близнаци от двете страни на падината -Северния зъб и Омега, които разделяха Белия зъб от планината Рун, Несрин вече виждаше смътно постройките, вградени в скалите. Колкото наподобяваха лагера на Еридун, толкова и се отличаваха от него. Планинският дом на клана Еридун вечно жужеше от движение и живот. Тукашните скални обиталища, свързани с каменен мост в горната част на върховете, тънеха в тишина. Изглеждаха студени и неприветливи.

Снегът почти заслепяваше Несрин, но Салки се носеше плавно към върховете, летейки нависоко в небето. Борте и Аркас се задаваха откъм север като тъмни сенки сред белите вихрушки.

Надалеко зад тях, чак в долината отвъд Ферианската падина, чакаше половината им армия заедно с руките. Чакаше Несрин, Борте и другите разузнавачи да дадат сигнал, че моментът е подходящ за атака. Миналата нощ бяха прелетели над реката под прикритието на мрака, а онези, които руките не успяха да пренесат, я прекосиха с лодки.

Полето в съседство с падината беше опасно място за армията. Ейвъри се разклоняваше зад тях и щеше да ги възпрепятства при нужда от отстъпление. В по-голямата си част беше замръзнала, но ледът не беше достатъчно дебел, за да минат по него. Ако битката потръгнеше зле, бягството щеше да е невъзможно.

Несрин сръчка Салки и рукът направи вираж към южната страна на Северния зъб. Надалеч под тях снежната виелица разкри за миг нещо като заден проход към планината. Стражи и уивърни не се мяркаха.

Навярно лошото време ги беше подтикнало да се покрият.

Тя погледна на юг към Белия зъб. Но нямаше и следа от втората половина от армията им, тръгнала на север между върховете, за да влезе в падината откъм западната страна. Още по-опасен маршрут от техния.

Ако обаче изиграеха картите си добре, ако примамеха армията от Ферианската падина в равнината точно преди другата част от тяхната армия да пристигне откъм запад, щяха да смажат моратските сили от две страни. И то без да разчитат на новоосвободената сила на Елин Галантиус. И тази на консорта и двора й.

Салки заобиколи Северния зъб. В далечината Несрин видя, че рукът на Борте изпълнява същата маневра около Омега. Но от врага нямаше никаква диря.

Не забелязаха моратски войски и когато отново прелетяха над Ферианската падина, дръзвайки дори да минат между двата върха.

Като че врагът се бе изпарил.

***

Белия зъб беше безмилостно място.

Планинците, които ги водеха през него, ги пазеха от сигурна смърт, знаейки кои проходи бяха затрупани от сняг, къде имаше опасен лед и къде щяха да са твърде изложени на погледите на вражески разузнавачи. Каол не можеше да повярва колко бързо се придвижваха, макар и с цяла армия зад тях, както и че след три дни излязоха от планината и се озоваха на заснежената западна равнина отвъд.

За пръв път стъпваше по тези земи, въпреки че реално му принадлежаха. Официалните граници на Адарлан обхващаха значителна част от равнината отвъд Белия зъб, преди да достигнат безименните територии на Пустошта. Но дори тук пейзажът напомняше на парче от Пустошта, злокобно тих и необятен, странна празна шир, простираща се чак до хоризонта.

Дори непоклатимите хагански воини не смееха да гледат твърде дълго към Пустошта от лявата си страна, докато яздеха на север. А нощем се скупчваха близо около лагерните си огньове.

С всички беше така. Паднеше ли мрак, Ирен се притисваше още по-плътно до Каол, шепнейки колко странни били тези земи, колко глуха била тишината им. „Сякаш дори в пръстта няма живот“, проронила бе разтреперано няколко пъти.

Много по-подходящо място за империята на Ераван, мислеше си Каол, докато яздеха на север покрай подножията на Белия зъб от дясната им страна. Дявол да го вземе, дори можеха да му отстъпят територията, ако просто беше издигнал крепостта си навътре в равнината, оставайки там.

- Имаме ден път до Ферианската падина - съобщи на Каол през едно необичайно слънчево утро Кай, представител на планинците. - Тази вечер ще лагеруваме на юг от Северния зъб, а утре още сутринта ще стигнем до падината.

Планинците се бяха съюзили с тях и по друга причина, освен възнаграждението с парче земя. Миналата пролет вещиците ги бяха нападнали, превръщайки в същинска касапница цели лагери и кланове. От много от тях бяха останали само пепелища и шепата оцелели шепнеха за тъмнокоса жена с черна сила. Каол можеше да се обзаложи, че е била Калтейн, но не сподели на планинците, че поне тази заплаха е унищожена. Или че по-скоро се е самоунищожила.

А и това едва ли щеше да ги спре. Всеки един от онези приблизително двеста планинци, присъединили се към армията им, откакто бяха тръгнали от Аниел, идваше във Ферианската падина, за да отмъсти на вещиците. На Морат. Каол им спести и дребната подробност, че той самият бе убил един от техните преди почти година.

Имаше чувството, че е минало цяло десетилетие, откакто уби Каин по време на дуела му с Елин. До Юледа оставаха седмици - кой знае дали щяха да са живи, за да го отпразнуват.

Каол се обърна към слабия брадат мъж, който компенсираше липсата на типичния за събратята си масивен ръст с остър ум и набито око.

- Има ли къде да укрием толкова голяма армия през нощта? Кай поклати глава.

- Не и наблизо. Тази нощ ни грози най-голяма опасност.

Каол надникна към далечните фургони на лечителките, където се возеше Ирен, грижейки се за войниците - ранени или разболели се по време на непосилния преход. Не я беше виждал още от зори, но знаеше, че цял ден лекува, защото напрежението в гръбнака му нарастваше с всеки следващ километър.

- Просто ще трябва да се молим - отвърна Каол, извръщайки глава към великанската планина, чиито очертания вече се избистряха пред тях.

- Боговете не идват по тези земи - отбеляза Кай и поспря да изчака някаква група от своите хора.

Един кон се изравни с този на Каол и когато той надзърна към ездача, откри Елин, загърната в дебела пелерина, с ръка върху дръжката на Голдрин. До нея яздеха Гавриел и Фенрис. Първият наблюдаваше западната равнина, а вторият - стената от върхове от дясната им страна. И двамата златокоси елфи не продумваха, докато Елин се взираше свъсено в отдалечаващата се фигура на Кай.

- Този мъж е надарен с такъв актьорски талант, че сигурно биха го канили по най-престижните театрални сцени в Рифтхолд.

- Точно ти ли го казваш?

Тя му намигна и потупа рубинената глава на ефеса на Голдрин. Скъпоценният камък сякаш проблесна в отговор.

- Разпознавам сродните души.

Въпреки предстоящата битка Каол се засмя.

Но тогава Елин каза:

- Роуан и кадърът му подготвят силата си през последните дни. - Тя кимна през рамо към Фенрис и Гавриел, а сетне и към Роуан, който водеше отряда със сребристи коси, лъснали като огрения от слънцето сняг наоколо. - Аз също. Няма да допуснем враг до армията ни тази нощ. - Елин надникна многозначително към фургоните на лечителките. - Определени части ще бъдат под засилена охрана.

Каол кимна с благодарност. Силите на Елин и приятелите й щяха да са от огромна помощ в битката. Уивърните вероятно нямаше да успеят да припарят до войниците им, ако Елин ги поразяваше още в небето, а Роуан прекършваше крилете им с магическия си вятър. Или направо изтръгваше въздуха от дробовете им.

Беше гледал как се бият Фенрис и Гавриел в Аниел и знаеше, че дори без магия бяха смъртоносни. А Лоркан... Каол не погледна през рамо към Лоркан и Елида, които яздеха заедно. Силите на мрачния воин бяха толкова страховити, че не искаше даже да си представя какво е да се изправиш срещу тях.

Елин кимна в отговор и насочи коня си към Роуан, а рубинът в дръжката на Голдрин просветна като малко слънце. Фенрис я последва, бранейки гърба й дори сред съюзници. Гавриел обаче остана при Каол, изравнявайки коня си с Фараша. Черната кобила изгледа дорестия му жребец, но не го захапа. Слава на боговете!

Пумата му се усмихна едва доловимо.

- Така и не ми се отдаде възможност да те поздравя за хубавата новина.

Странно хрумване от страна на воина, като се имаше предвид, че двамата бяха разговаряли само по време на военни съвещания, но Каол кимна.

- Благодаря.

Гавриел отправи очи към заснежените планини, към далечния север.

- Аз не съумях да стана част от живота на сина си още от самото начало. Да го видя как възмъжава.

Каол се замисли за бебето в утробата на Ирен, за човека, когато щяха да отгледат заедно. За онова, което Гавриел бе пропуснал.

- Съжалявам да го чуя.

Не знаеше какво друго да му каже.

Гавриел поклати глава. Кехлибарените му очи сияеха в златисто и ослепителното слънце разкриваше смарагдовите петънца в тях.

- Не ти го казвам, за да предизвикам състраданието ти. - Пумата го погледна и Каол почувства тежестта на дълговековния му живот върху себе си. - Казвам ти го, за да се замислиш за нещо, което навярно вече знаеш: че трябва да се радваш на всеки момент.

- Да.

Ако оцелееха във войната, щеше да се радва на всяка една секунда със семейството си.

Гавриел вдигна поводите на коня, за да го насочи обратно към приятелите си, но Каол каза:

- Предполагам, че Едион не е приветствал появата ти в живота му.

Мрачното лице на Гавриел се напрегна.

- В пълното си право е.

Въпреки че Едион беше син на воина до него, Каол отбеляза:

- Сигурен съм, че вече го знаеш, но Едион е упорито, вироглаво същество. - Той посочи с брадичка към Елин, която яздеше пред тях и тъкмо казваше нещо на Фенрис. Роуан се подсмихна, а Фенрис направо се разсмя. - Елин и Едион са като близнаци. -Фактът, че Гавриел не го спря, подсказваше на Каол, че правилно бе прочел тревогата в очите му. - И двамата често казват едно, а си мислят съвършено друго. После отричат до последно. - Каол поклати глава. - Дай му време. Нещо ми подсказва, че като стигнем Оринт, Едион ще ти се зарадва повече, отколкото ще покаже.

- Водя му кралицата заедно с цяла армия. Струва ми се, че би се зарадвал дори на най-заклетия си враг, ако се появи в подобна компания.

Бронзовото лице на Пумата пребледня от угриженост. Не заради предстоящата среща, а заради трудностите, с които може би се бореше синът му на север.

Каол се замисли.

- Баща ми е гадняр - изрече тихо. - С мен е от самото ми зачатие. Но нито веднъж не ми зададе въпросите, които ти поставяш. - Призна му Каол. - Никога не го е било достатъчно грижа. Никога не се е притеснявал за мен. Заради тази разлика си струва Едион да те приеме.

- Ако склони да ми прости.

- Ще ти прости - увери го Каол.

Лично щеше да се заеме, ако опреше дотам.

- Как може да си толкова убеден?

Каол претегли предпазливо думите си, преди отново да срещне пронизителния поглед на Гавриел.

- Защото си му баща - отвърна. - Каквото и да ви дели, Едион винаги ще иска да ти прости. - Най-сетне го казваше на глас: собствения си таен срам, все още бушуващ в душата му въпреки всички постъпки на баща му. Въпреки сандъка с писма от майка му. - С времето Едион ще осъзнае, че искаш да спасиш Елин не заради нея самата, нито заради Роуан, а заради него. И заради него си останал с тях, тръгнал си с армията.

Пумата впери лъснали очи на север.

- Дано си прав.

Дори не опита да оспори думите му - че вършеше всичко това единствено в името на сина си; че крачеше на север, към ада, който несъмнено ги чакаше там, заради Едион.

Воинът пак понечи да отдръпне коня си от неговия, но Каол промълви:

- Ще ми се... ще ми се и аз да имах баща като теб.

Изненада и нещо много по-дълбоко прекоси лицето на Гавриел. Татуираното му гърло подскочи.

- Благодаря. Вероятно това е жребият ни: да нямаме бащи, каквито искаме, и вечно да се надяваме, че един ден ще поправят недостатъците си.

Каол се въздържа да го увери, че вече е повече от добър баща.

- Ще се постарая да бъда достоен баща на сина си - каза приглушено Гавриел.

Каол тъкмо щеше да подхвърли, че Едион е глупак, ако не смята баща си за достоен, когато две фигури се проясниха високо в небето. Големи, тъмни и устремени.

Войниците вдигнаха тревога, а Каол се пресегна към лъка на гърба си. Гавриел вече беше насочил своя към небето, когато Роуан изкрещя над глъчката:

- Не стреляйте! - Разнесе се тропот на препускащи копита и Елин и елфическият принц се озоваха пред тях. Роуан обяви: - Това са Несрин и Борте.

Двете жени кацнаха след броени минути. Перата на руките им бяха обгърнати в лед от мразовития въздух високо над върховете.

- Зле ли е положението? - попита Елин, обкръжена от Фенрис, Лоркан и Елида. Борте потрепери.

- Няма логика. Нищо не разбирам.

Несрин обясни, преди Каол да я подкани:

- Обиколихме падината три пъти. Дори кацнахме на Омега. - Тя поклати глава. -Всичко е пусто.

- Пусто? - учуди се Каол. - Не видяхте никого? Елфическите воини се спогледаха.

- Няколко от ковашките пещи горяха, така че трябва да има хора - отговори Борте, -но не видяхме нито вещици, нито уивърни. Сигурно са останали само гледачите на уивърните.

Ферианската падина беше празна. Легиона на Железни зъби го нямаше.

Роуан огледа върха над тях.

- Тогава трябва да разберем какво знаят.

Несрин кимна мрачно.

- Сартак вече е изпратил някого, който да се погрижи за това.

73

Дориан претърси Морат в сто различни облика.

На тихи котешки лапи, щъкайки по пода в тялото на хлебарка, увиснал от таванските греди като прилеп. Почти цяла седмица се ослушва и оглежда.

Ераван още не го беше усетил. Явно суровата му магия наистина го прикриваше -Майев го разпозна единствено защото бе прониквала в съзнанието на Елин.

Нощем Дориан се връщаше в кулата на Майев, където й разказваше какво е видял. Тя самата обаче отказваше да уточни как е отвличала вниманието на Ераван, за да не забележи дребното, често изменящо се присъствие в коридорите и залите на крепостта му.

Но беше довела паяците. Дориан чуваше ужасеното шушукане на слугите за портала, който кралицата отворила само колкото да пропусне шест от отвратителните си твари в катакомбите. Където чрез някаква нечестива магия паяците приютявали в телата си валгските принцеси.

Дориан не знаеше дали да се чувства облекчен, че още не е срещал хибридните същества. Стигаше му да вижда изпосталелите човешки тела, които от време на време влачеха по коридорите. „Вечеря“, съскаха мъкнещите ги стражи на вцепенените от ужас слуги. Храна за бездънната паст на тварите. Подготовка за бой.

На какво ли бяха способни кръстоските между паяци и принцеси? Какво ли щяха да причинят на приятелите му в Севера? Дориан не можеше да забрави думите на Майев към Ераван - че държал валгските принцеси за втория етап от плановете си. Навярно за да е сигурен, че пълната му армия ще стъпче всичко по пътя си.

Тази мисъл му помагаше да се съсредоточи в мисията си. Тласкаше го напред дори когато здравият разум и инстинктите го пришпорваха да избяга от крепостта. Ала не можеше. Не и без ключа.

Понякога беше убеден, че усеща пъкленото присъствие на ключа.

Но спуснеше ли се да преследва гнилата сила надолу по стълбища и древни коридори, откриваше единствено прахоляк и сенки.

Често дирята го водеше до кулата на Ераван. До заключената желязна врата и валгските стражи отпред. Едно от малкото кътчета, които още не бе дръзнал да претърси. Макар че оставаха и други възможни скривалища.

Смрадта от подземната тъмница достигна Дориан много преди да полети надолу по смътно осветеното вито стълбище, огромно като пещера за сетивата му на муха. Това се бе оказал най-безопасният облик за деня. Кухненската котка дебнеше наоколо, а и вещиците от Железни зъби търчаха из крепостта, мобилизирани по всяка вероятност от заповед да потеглят на север.

Дориан издирваше ключа от зори, докато Майев занимаваше Ераван в западните катакомби в другия край на крепостта. Където принцесите паяци изпробваха новите си тела.

Никога преди не беше слизал толкова надълбоко под Морат. Под помещенията за провизии. Под тъмниците. Откри стълбището само защото силното му обоняние на муха долови миризмата, стелеща се изпод обикновената врата на върха му. Беше я подминавал многократно, докато траеха безплодните му издирвания, тъй като смяташе, че води към някой килер - днес обаче шансът му се усмихна.

Той прелетя последния завой на витото стълбище и едва не падна на земята, когато вонята го превзе с пълна мощ. Беше хилядократно по-непоносима за него в този облик, с това обоняние.

Зловоние на смърт, гнилоч, омраза и отчаяние. Миризма, каквато само Валгите можеха да призоват.

Никога нямаше да я забрави. Винаги щеше да го преследва.

Върви си! Предупреждението отекна като шепот в съзнанието му. Върви си!

Този коридор беше осветен само от броени факли в ръждиви стойки. Не се виждаше нито един страж, дори пред желязната врата в дъното му.

Смрадта се просмукваше от нея и пулсираше по коридора. Зовеше го.

Дали Ераван би оставил ключа без охрана? Дориан изпрати магията си напред да провери за скрити капани.

Тя не откри нито един. А като стигна до желязната врата, отскочи назад. И избяга.

Той я нави като кълбо обратно в себе си и я скъта надълбоко.

Древната врата беше изподрана и вдлъбната на места. По единия й ръб имаше девет ключалки, всяка следваща по-сложна от предходната. Стари, причудливи ключалки.

Дориан не се поколеба. Насочи се към тясната пролука между каменния под и желязната врата и се преобрази. Мухата се смали до мушица, дребна като прашинка. Прелитайки под вратата, опита да отблъсне вонята, ужасяващия натиск, който оказваше върху кръвта му.

Отне му известно време да осъзнае какво вижда в грубо изсечената от камък стая, осветена от нищожен фенер на сводестия таван, в който танцуваше зеленикав пламък. Огън от друг свят.

Светлината му се плъзгаше по купчината черни камъни в центъра на помещението. Парчета от саркофаг.

А навсякъде около него, по рафтове, издълбани в самата планина, лъщяха нашийници от Камък на Уирда.

***

Единствено инстинктите на миниатюрното му, незабележимо тяло задържаха Дориан във въздуха. Носеха го из сумрачната стая. Над руините в самото й сърце.

Гробницата на Ераван - точно под Морат. Мястото, където го бяха затворили Елена и Гавин, изграждайки крепостта над изсечения от скалата саркофаг.

Оттук започваше всичко. Тук векове по-късно, в младините си, баща му и Перингтън бяха отключили вратата и саркофага с Ключа на Уирда, освобождавайки несъзнателно Ераван.

Тук демонският крал бе обсебил тялото на херцога. И на баща му...

С разтуптяно сърце Дориан закръжа из стаята - покрай редиците с нашийници. На Ераван не му беше потрябвал нашийник, за да превземе тялото на баща му, човек без магия във вените си.

Ала валгският крал твърдеше, че така и не му се беше подчинил напълно. Десетилетия наред се бе борил с него.

Дориан не си позволяваше да разсъждава върху това през отминалата седмица. Както и дали последните думи на баща му в стъкления дворец бяха истина. Как го беше убил без нашийник около врата си, с който да оправдае жестокостта...

Той продължи да обикаля гробницата с пулсираща от болка глава. Нашийниците изпускаха противната си смрад в света и тя туптеше в такт със сърцето му.

Сякаш спяха. И чакаха нещо.

Дали във всеки от тях се криеше валгски принц? Или бяха просто празни черупки, готови да приемат обитателя си?

Калтейн го предупреди за тази стая. Тук щеше да го доведе Ераван, ако го заловеше. Но защо точно тук съхраняваше нашийниците... Сигурно ползваше гробницата като светилище във валгския смисъл на думата. Може би слизаше тук да съзерцава някогашния си затвор и да си напомня, че повече никога няма да допусне да го пленят. Както и че ще пороби с нашийниците си всеки, опитал да го върне в саркофага.

Магията на Дориан се замята бясно в него. Дали не бе усетила нашийник, предвиден за него самия? За Елин?

Той продължи да лети покрай саркофага и нашийниците, макар и от ключа да нямаше следа.

Припомни си допира им до кожата си. Ледените зъби на Камъка на Уирда.

Калтейн се бе преборила. Унищожила беше демона в себе си.

Дориан още долавяше как баща му впива коляно в гърдите му, приковал го към мраморния под в стъклен дворец, който вече не съществуваше. Усещаше стръвния камък на нашийника, сключващ се около врата му. Виждаше безжизнената ръка на Сорша, докато се мъчеше да я докосне за последно.

Стаята се въртеше пред очите му, а кръвта му пулсираше в ритъм с нея.

Не беше принц, нито крал.

Нашийниците протягаха невидими ноктести пръсти към него.

Не беше по-добър от демоните. Беше се научил да извлича удоволствие от зверствата на валгския принц. Разкъсваше на парчета невинни човеци и позволяваше на демона да се храни с омразата му, с гнева му.

Стаята започна да се замъглява пред погледа му, да се върти, да го повлича към дълбините на безкрайна спирала.

Не беше и човек - не изцяло. А може би и не искаше да бъде. Може би щеше да остане в този облик завинаги, да се предаде на...

Тъмен вятър влетя в помещението. Сграбчи го в зейналата си паст и го затегли към коридора.

Той се замята в хватката му, закрещя без глас.

Нямаше да позволи да го пленят отново. Не и така...

Но силата го теглеше надалеч от нашийниците. Прокара го под вратата, вън от стаята.

Дориан се озова в дланта на нечия светла ръка. Тъмни, бездънни очи се взираха в него. Огромна червена уста се отвори, разкривайки бели като кост зъби.

- Глупаво момче - изсъска Майев.

Думите й прозвучаха като гръм.

Не му достигаше въздух и тялото на мушицата трепереше от крилце до крилце. Тя можеше да го смаже с един пръст.

Дориан се приготви за края си.

Майев обаче не затвори длан. Вместо това тръгна по коридора, отдалечавайки се от затворената стая, и каза:

- Онова, което изпита там, вътре... заради същото чувство напуснах техния свят. - Тя отправи притъмнял поглед напред. - Така се усещах всеки ден.

***

Коленичил на пода в единия ъгъл на стаята на Майев, Дориан повръщаше в дървена кофа.

Кралицата го наблюдаваше от стола край камината с жестока усмивка, разтеглила червените й устни.

- Не ти призля от изчадията в тъмниците - отбеляза тя. Неизреченият въпрос проблесна в очите й. Защо Днес? Дориан вдигна глава, избърсвайки уста в жакета си.

- Онези нашийници... - Той прокара ръка по шията си. - Не очаквах да ми подействат така. Но като ги видях отново...

- Глупаво беше да влизаш в онази стая.

- Щях ли да успея да се измъкна, ако ти не ме беше намерила?

Не попита как го беше открила, как бе усетила опасността. Силата й безусловно го следеше навсякъде.

- Нашийниците са безобидни, когато не са прикрепени към нечие тяло. Но онази стая е пропита с омраза и болка. - Тя заоглежда дългите си нокти. - И смогна да те приклещи в капана си. А ти й позволи.

Не каза ли Калтейн почти същото за нашийниците?

- Хвана ме неподготвен.

Майев изхъмка, разпознала лъжата му. После добави:

- Нашийниците са едно от най-блестящите му постижения. Никой от братята му не би се сетил. Ала Ераван е надарен с находчив ум. - Тя се облегна назад в стола и кръстоса крака. - Тази дарба обаче го направи самовлюбен. - Майев кимна към Дориан. -Толкова се възгордя, че започна да подценява враговете си; затова и ви остави с баща ти в Рифтхолд, вместо да ви доведе тук. Въобразяваше си, че може да ви контролира от разстояние. Ако беше по-предпазлив, щеше веднага да ви затвори в Морат. И да започне да ви обработва.

Пред очите му пак изплуваха нашийниците, изпускащи отровната си, мазна смрад, зовящи...

Дориан повърна за пореден път.

Гърленият смях на Майев сякаш раздра с нокти гръбнака му. Търпението му.

Той се овладя и извърна глава към нея.

- Ти предаде паяците за принцесите му, съзнавайки какво ги очаква, какво е чувството да си в плен, макар и различен.

Как? - сдържа се да попита. - Как можа Да го сториш, при положение че ти самата си преживяла подобен ужас?

Майев се умълча за момент и Дориан можеше да се закълне, че по лицето й пробяга нещо като разкаяние.

- Не бих го направила, ако не се налагаше да докажа предаността си. - Очите й се спуснаха към Дамарис върху хълбока му. - Няма ли да провериш дали казвам истината?

Той не докосна златната дръжка на меча.

- Това ли искаш?

Тя изцъка с език.

- Определено си различен. Чудя се дали нещо валгско не е прескочило от баща ти, когато са те зачевали с майка ти.

Дориан изтръпна. Още не бе събрал смелост да попита Дамарис - да научи дали е изцяло човек. Дали това имаше значение в момента.

- Защо? - Той посочи крепостта около тях. - Защо му е на Ераван да върши всичко това?

Седмица, след като лично зададе същия въпрос на валгския крал, Дориан още искаше... още се нуждаеше от отговор.

- Защото може. Защото унищожението му носи наслада.

- Според твоите описания е най-кроткият от тримата братя.

- Така е. - Тя прокара ръка по врата си. - Оркус и Мантикс са го научили на всичко. Ако се върнат тук, изчадията на Ераван ще ни се видят като същински агънца.

Поне това предупреждение на Калтейн бе приел насериозно. Не посмя да влезе в пещерите отвъд долината. При каменните олтари и страшилищата, които Ераван създаваше върху тях.

- С Оркус нямахте ли деца? - попита я Дориан.

- Нима бъдещият ми съпруг действително желае да узнае отговора на този въпрос?

Той се отпусна назад върху петите си.

- Искам да опозная врага си.

Тя претегли думите му.

- Не позволих на тялото си да съзрее, да се подготви за зачатие. Малкият ми бунт срещу Оркус. И първият.

- Валгските принцове и принцеси наследници на другите крале ли са?

- Само някои от тях. Но още не е провъзгласен официален наследник. Макар че не знам какво се е случвало в техния свят през последните хилядолетия. - Техният свят. Не нейният. - Принцовете, които Ераван призовава, се оказват слаби. Не силни, каквито са били на онзи свят. И това категорично го вбесява.

- Предполагам, че по тази причина е извикал принцесите?

Майев кимна.

- Женските Валги са най-смъртоносни. Но и по-трудно се задържат в приемните си тела.

Бялата ивица кожа върху шията му сякаш пламна, но той успя да укроти стомаха си -поне този път.

- Защо напусна твоя свят?

Тя примигна изненадано насреща му.

- Какво? - попита Дориан.

Кралицата килна глава.

- От дълго, дълго време не съм разговаряла с някого, който познава истинската ми същност. Нито със събеседник, чието съзнание остава съвършено скрито от мен.

- Дори с Елин?

Някакво мускулче по фината й челюст потрепна.

- Дори с Елин Дивия огън. Не можах да проникна докрай в ума й, а само да й... втълпя някои дребни неща.

- Защо я залови и я изтезава?

Прекалено опростено описание на разигралото се в Ейлве и след това.

- Защото за нищо на света нямаше да склони да ми сътрудничи. И нямаше да ме защити от Ераван и Валгите.

- Ти си силна, нима не можеш да се защитиш сама? Да се обградиш с онези паяци?

- Нашата раса се бои само от някои сили. Моите, за жалост, не са от тях. - Тя подръпна кичур от черната си коса. - Обикновено водя една елфа със себе си. Нейните сили действат срещу Валгите. Различни са от тези на Елин Галантиус. - Не уточни обаче какви сили има предвид и Дориан реши, че е безсмислено да я разпитва. - Преди много време положи кръвната клетва пред мен и оттогава не ме е напускала. Ала не посмях да я доведа в Морат. Иначе трудно щях да убедя Ераван, че идвам с добри намерения. -Майев заусуква кичура коса около пръста си. - Ето, вече знаеш: беззащитна съм срещу Ераван толкова, колкото си и ти.

Дориан се съмняваше, но стана на крака и тръгна към масата, отрупана с вода и храна. Цяло пиршество за замък на демонски крал посред зима. Наля си чаша вода и я пресуши наведнъж.

- Това истинският облик на Ераван ли е?

- Донякъде. Ние не сме като човеците и елфите; с невидими души. Нашите души имат свой облик. И ги обличаме с телата си, украсяваме ги като с бижута. Настоящият образ на Ераван открай време е любимата му украса.

- Как изглеждат душите ви под плътта?

- Едва ли биха ви харесали.

Той се сдържа да не изтръпне.

- Бих казала, че това ни прави нещо като хамелеони - продължи умислено Майев, а Дориан се насочи към стола до нейния.

Нощем спеше на пода пред камината, наблюдавайки с едно око кралицата върху леглото с балдахин. Но тя нито веднъж не опита да го нарани. Нито веднъж.

- Валг или елф се чувстваш?

- Аз съм такава, каквато съм.

За част от секундата почти прочете в очите й тегобата на дълговечното й съществувание.

- Но каква искаш да бъдеш? - подкани я предпазливо.

- Само не като Ераван. И братята му. Никога не съм била като тях.

- Това не е истински отговор.

- Ти знаеш ли кой и какъв искаш да бъдеш?

Предизвикателство - и откровен въпрос.

- Още решавам - отвърна той. Странно. Безкрайно странно му беше, че разговаря с нея на подобни теми. Затова пощади и двама им, потривайки лице. - Ключът е някъде в неговата кула. Убеден съм.

Майев стисна устни.

Дориан продължи:

- Няма как да влезем там, защото на вратата има стражи. Освен това доста време летях около кулата и знам, че няма нито прозорци, нито пролуки, през които да се вмъкна. - Той задържа погледа й, принадлежащ на други светове. Не трепна под напора му. - Трябва да проникнем някак. Макар и само за да се уверим, че действително е там.

Някога ключовете бяха нейно притежание - знаеше какво е да ги държи в ръцете си. А мисълта, че тогава почти бе съумяла да...

- И сигурно очакваш аз да го направя?

Той скръсти ръце.

- Не се сещам кого друг би допуснал Ераван в покоите си.

Тя мигна веднъж - единственият издайнически признак на смайването й.

- Искаш от мен да съблазня и да предам крал. Един от най-старите трикове, както казвате вие, човеците.

- Способен ли е изобщо някой да съблазни Ераван?

Дориан можеше да се закълне, че по бледото й лице пробяга отвращение, преди да отговори:

-Да.

***

Не губиха време. Не чакаха.

Дориан не можа да извърне поглед, когато Майев махна с ръка и лилавата й рокля изчезна, заменена от ефирна черна роба. Изящни златисти бродерии прикриваха деликатно онези части от тялото й, които само избраният да съблече одеждата й щеше да зърне. Когато се обърна от огледалото, лицето й беше мрачно.

- Няма да ти хареса онова, на което предстои да станеш свидетел.

Сетне се загърна с пелерината си, прикривайки пищното си тяло и изкусителната роба, и излезе от стаята.

Дориан се преобрази в пълзящо насекомо, бързо и гъвкаво, и тръгна по петите й през коридорите. До най-долния етаж на кулата.

Когато Майев стигна до валгските стражи пред вратата, той се скри в пукнатина в черната стена.

- Знаете коя съм. Какво съм. Кажете му, че съм дошла.

Дориан можеше да се закълне, че ръцете й потръпваха леко.

Единият от стражите - когото Дориан дори не бе виждал да мигне - се обърна към вратата, почука веднъж и влезе.

След секунди излезе и се върна безмълвно на поста си.

Майев зачака. От стаята се чуха небрежни стъпки.

И когато вратата се отвори, вятърът, носещ мириса на нещо гнило и разложено, и виещият се мрак отвъд едва не го прогониха. Ераван, все още с дрехи независимо от късния час, вирна вежди.

- Срещата ни е утре, сестро.

Майев пристъпи към него.

- Не идвам да обсъждаме военни въпроси.

Ераван застина. И каза на стражите:

- Оставете ни.

74

Стражите пред вратата на Ераван си тръгнаха като един.

Когато се озова насаме с валгския крал, заприщил входа към кулата си, Майев попита:

- Това означава ли, че ме приемаш?

Тя пусна предницата на пелерината си и диплите й се разгърнаха, разкривайки прозрачната роба отдолу.

Златистите очи на Ераван обходиха всеки сантиметър от тялото й. После и лицето й.

- Макар и да не вярваш в това, ти си съпруга на брат ми.

Дориан мигна недоумяващо. Изненадан от предаността на демона в човешко тяло.

- Не е необходимо да бъда - промълви Майев и Дориан разбра предупреждението й отпреди малко.

Тя само поклати глава и гъстата й черна коса стана златна. Луннобялата й кожа потъмня леко, придоби слънчев загар. Ъглестото й лице се заобли малко, тъмните й очи се оцветиха в тюркоазено и златисто.

- Може да си поиграем така, ако предпочиташ.

Очите на Ераван просветнаха и гърдите му се надигнаха от пресеклив дъх.

- Това харесва ли ти?

Майев му се усмихна половинчато, както само кралицата на Терасен умееше.

Отвращение и ужас се забунтуваха в душата му. Знаеше - сигурен беше, че от очите на Ераван не наднича истинска страст по Елин. А единствено желание да я покори, да й причини болка.

Магическият образ на Майев отново се промени. Златистата й коса изсветля до бяло, тюркоазените й очи пламнаха като злато.

Леден гняв, чист и абсолютен, прониза Дориан, когато Манон се изправи полугола пред валгския крал.

- Или предпочиташ този облик с неземната му красота. - Тя сведе поглед към тялото си и се усмихна. - Своя кралица ли възнамеряваше да направиш Водачката на Крилото след края на войната, или просто расова кобила за разплод?

Ноздрите на Ераван се разшириха, а Дориан се съсредоточи върху дишането си, върху камъните под себе си, само и само да удържи магията си, която заплашваше да изригне заради копнежа - искрения копнеж, - обзел лицето на Ераван.

Но ако така Майев имаше шанс да проникне в кулата...

Ераван мигна и копнежът угасна.

- Ти си съпруга на брат ми - повтори. - Без значение чия кожа носиш. Ако имаш плътски желания, ще изпратя някого в покоите ти.

С тези думи затвори вратата пред нея. И не излезе повече.

***

Майев заведе Дориан на срещата им следващата сутрин.

И той изслуша разговора им, спотаен в джоба на пелерината й в облика на полска мишка.

- След снощното си изпълнение все пак върна пратеника ми - каза Ераван.

Петнайсетина минути, след като се бяха прибрали в кулата на Майев, на вратата й се почука. На прага стоеше млад мъж с красиво, празно лице. Не принц - веднага бе съзряла пръстена на ръката му. Просто човешки роб. Майев го бе отпратила, макар и не от милост.

Не, Дориан знаеше, че го беше пощадила заради неговото присъствие. Майев му го бе признала, преди да заспи.

- Надявах се да пием вино - отвърна невъзмутимо тя, - а не разводнена бира.

Ераван се засмя. Чу се шумолене на хартия.

- Обмислих подробностите около съюза ни, сестро. - Обръщението служеше като шип, бодливо напомняне за снощния му отказ. - Питам се едно: с какво още ще участваш в него? Все пак печелиш повече от мен. Шест от паяците ти не са особено щедро предложение, нищо че покорно приеха в телата си принцесите ми.

Дориан наостри уши, очаквайки отговора на Майев. Думите й бяха тихи и по-напрегнати, отколкото някога я бе чувал да изрича.

- Какво искаш, братко?

- Доведи и останалите каранкуи. Отвори портал до тях.

- Не всички биха служили като приемници.

- Не ми трябват приемници, а войници. Не искам да рискувам. Няма да има втори етап.

Стомахът на Дориан се сви. Майев се поколеба.

- Уверявам те, че дори след всичките ти приготовления, дори да призова всички каранкуи на война, пак е възможно Елин Галантиус да те надвие. - Тя се умисли за секунда. - Битката в Аниел потвърди най-големите ти страхове. Чух какво се е случило. Разбрах за силата, с която е удържала вълната. - Майев изхъмка. - Пазела е тази сила за мен. Най-смъртоносния си удар. Но ако отново я призове, на бойното поле срещу теб, да кажем... Ще успееш ли да спасиш войската си, братко?

- Затова нашествието на север с паяците ти е толкова важно - заяви Ераван.

- Може би - вметна Майев. - Ала не забравяй, че заедно можем да победим. Без паяците. Без принцесите. Дори Елин Галантиус няма шанс пред двама ни. Можем да атакуваме Севера и да я унищожим. Да запазим паяците за други кралства. За друга война.

Не искаше да ги жертва. Сякаш изпитваше привързаност към тварите, останали й верни хилядолетия наред.

- И други светове - продължи Майев. - Знаеш доста за преминаването от свят в свят. Но не всичко.

Тя пъхна ръка в джоба си и Дориан изтръпна, когато погали с пръсти гърба му. Като че му казваше да слуша внимателно.

- И предполагам, ще науча още, когато с теб спечелим войната - проточи Ераван.

- Да, но все пак съм готова да ти направя показно. Утре, като се приготвя. - Наоколо пак се разстла онази страховита тишина. Накрая Майев каза: - Те са прекалено силни, прекалено могъщи, за да отворя портал между световете за тях. Ще изцедят опасно магията ми, ако опитам да ги доведа в този свят. Но мога да ти ги покажа за момент. Мога да ти покажа братята ти. Оркус и Мантикс.

75

Дароу и другите терасенски господари бяха оползотворили мъдро последните няколко месеца, слава на боговете, и Оринт беше добре подготвен за неизбежната обсада.

Храна, оръжия, лечебни съставки, планове за настаняване на гражданите, в случай че потърсят убежище в двореца, укрепване на отслабените от старост места в града и по крепостните стени - Едион почти нямаше какво да добави.

Но след неспокойния сън в някогашната му стая в двореца - неприветлива, странна и студена, - още преди съмване вече кръстосваше по една от по-долните кули. Тук вятърът беше още по-бурен, по-мразовит.

Напети, равномерни стъпки прозвучаха откъм свода зад гърба му.

- Видях те на път към закуската - заяви вместо поздрав Рен.

Дворът на Алсбрук открай време се разполагаше в съседство с неговата кула - като момчета бяха прекарали цяло лято в изобретяването на сигнална система между стаите им, използвайки фенер.

Онова лято беше последното от приятелството им. След това бащата на Рен бе започнал да осъзнава, че най-вероятно ще предоставят кръвната клетва на Едион. И тогава се роди съперничеството помежду им.

Както през едно от летата бяха неразделни и буйни в игрите, така на следващото се постави началото на безкрайни съревнования - от надбягвания през вътрешните дворове на двореца до блъскане по стълбищата и юмручен бой в тържествената зала.

Poe опита да ги одобри, но той не умееше да лъже. И не отрече пред бащата на Рен, че Едион е избран да положи кръвната клетва. До края на онова лято дори принцът започна да извръща поглед, когато двете момчета се впускаха в поредното боричкане в прахоляка. Не че всичко това имаше някакво значение сега.

Дали Гавриел, собственият му баща, щеше да насърчава подобно съперничество? Но май вече и това нямаше значение. Едион все пак се помъчи да си го представи - как Гавриел направлява обучението му. Как го възпитава заедно с Рое. Гавриел със сигурност щеше да намери начин да разреши свадата им, както вечно съумяваше да въдвори мир в кадъра. В що за мъж щеше да се превърне, ако Пумата бе присъствал в живота му? Вероятно щяха да заколят и Гавриел заедно с другата част от двора им, но поне щеше да е бил близо до него...

Глупаво бе да се впуска в подобни разсъждения. Едион си беше Едион и през повечето време не задълбаваше в това. Рое го беше отгледал като истински баща. Макар че Едион често се бе чувствал като гостенин в компанията на Рое, Евалин и Елин.

Той прогони мисълта. Завръщането в този дворец бе размътило ума му. Повличаше го в свят на призраци.

- Не очаквай Дароу да е отпуснал закуска като онези, на които сме свикнали тук -каза Едион.

Не че той самият очакваше или искаше такава. Хранеше се единствено защото тялото му го налагаше, защото му даваше сила, от която и той, и народът му скоро щяха да се нуждаят.

Рен огледа града и Тералиската равнина отвъд него. Все още празния хоризонт.

- Днес ще подготвя стрелците. И ще проверя дали войниците при портата знаят как да използват врелия катран.

- Ти знаеш ли как се използва? - вирна вежда Едион.

Рен изсумтя.

- Какво има за знаене? Изсипваш гигантския котел през стената. И готово.

Определено изискваше малко повече умения, но и това беше по-добре от нищо. Поне Дароу им беше уредил и такива средства.

Едион се молеше да им се отдаде шанс да ги използват. Вещерските кули на Морат можеха да превърнат двореца в руини още преди вражеската армия да е достигнала някоя от двете порти към града.

- Ще ни е от полза мъничко от адския огън - каза тихо Рен. - С негова помощ ще можем да ги държим настрана от портите.

И да разтопят всички войници покрай тях.

Едион отвори уста да се съгласи, но вместо това свъси вежди, вперил очи в равнината и далечния хоризонт.

- Какво има? - подкани го Рен.

Едион го забута обратно към вратата на кулата.

- Трябва да поговорим с Ролф.

***

Не за адски огън при южната и западната порта. За нещо съвсем друго.

Изчакаха прикритието на нощта, за да не забележат разузнавачите на Морат как скромната им групичка се промъква километър по километър през Тералиската равнина.

Облечени в черни бойни одежди, те се прокраднаха през полето, което скоро щеше да се облее в кръв. Като стигнаха до ориентирите, които Едион и Рен бяха поставили през деня, Едион разпери ръка.

Тихите асасини оправдаха името си, когато Илиас отвърна на сигнала му и воините изникнаха пред тях. Заедно с мисенианците на Ролф, понесли тежките си товари.

Първа се включи в действие хамелеонката. Преобрази се в гигантски язовец, по-голям от кон, и заизгребва замръзналата пръст със силни, опитни лапи.

Лизандра не спря да копае дори когато въздухът се пропи с мирис на кръв.

Като изкопа първата яма, започна втора, оставяйки Тихите асасини и мисенианците да заложат капана си, а сетне да го заровят.

Трудиха се цяла нощ въпреки свирепия вятър; използваха всяка възможна минута. А като приключиха, се върнаха незабелязано в града, сякаш изобщо не го бяха напускали.

Моратската армия се появи на хоризонта на следващия ден.

Редиците им се виждаха от най-високите кули и парапети на двореца. Прииждаха нови, и нови, и нови.

С превързани ръце, раздрани от копаенето в замръзналата пръст, Лизандра стоеше на един от парапетите в компанията на няколко от съюзниците им и на Еванджелин, вкопчена в нея.

- Петнайсет хиляди - съобщи Ансел от Брайърклиф, когато на хоризонта се появи поредната редица. Никой не каза нищо. - Двайсет.

- Това трябва да са всички сили на Морат - пророни принц Галан.

Еванджелин потрепери, не само от студ, и Лизандра я прегърна по-силно. Надолу по парапета Дароу и другите терасенски господари разговаряха приглушено. Сякаш доловил погледа й, Дароу присви очи към нея - после ги сведе към пребледнялото, разтреперано момиченце. Не каза нищо, а Лизандра продължи да го наблюдава кръвнишки, докато застаряващият лорд не се обърна наново към събеседниците си.

- Трийсет - не спираше да брои Ансел.

- И ние можем да броим - озъби й се Ролф.

Ансел вдигна виненочервена вежда.

- Сериозно?

Някак напук на прииждащата армия Лизандра се поусмихна. Ролф просто врътна очи и пак се взря във вражеската войска.

- Ще пристигнат най-рано призори - отбеляза мрачно Едион. Лизандра още не беше решила какъв облик да използва.

Къде да се сражава. Ако над редиците им още летяха илкени, щеше да се преобрази в уивърн, но ако се стигнеше до близък бой... още не беше решила. Никой не й бе възложил определена позиция, макар че снощната молба на Едион да им помогне със смахнатия им план поне я откъсна за малко от напрегнатото чакане и страховете.

Предпочиташе да върви дни наред, вместо да гледа какво ги наближава.

- Петдесет хиляди - обяви Ансел, хвърляйки дяволит поглед на Ролф.

Лизандра понечи да преглътне буцата в гърлото си. Еванджелин притисна лице към нея.

Тогава в далечината изплуваха силуетите на вещерските кули.

Появиха се в сивкавата утринна светлина като грамадни копия, щръкнали на хоризонта. Бяха три, разпределени на равни интервали сред армията, чиито редици продължаваха да прииждат дори зад тях.

Ансел спря да брои.

- Не очаквах да е толкова страшно - прошепна Еванджелин, сграбчила с ръце дебелата пелерина на Лизандра. - Не очаквах да е толкова ужасяващо.

Лизандра целуна червеникавозлатистата й коса.

- Тук си в безопасност.

- Не се боя за себе си - отвърна Еванджелин, - а за приятелите си.

Лимоненожълтите й очи лъщяха от сълзи на страх и Лизандра избърса една, търкулнала се по бузата й, преди да върне взор към приближаващите вещерски кули. Не знаеше как да утеши момиченцето.

- Всеки момент - прошушна Едион и Лизандра надникна към заснеженото поле.

Към фигурите, които излязоха изпод снега, облечени в бяло. С горящи стрели в обтегнатите лъкове. Предните редици на моратската армия ги наближаваха стремглаво, но те не се целеха във войниците.

Надолу по парапета Муртауг вкопчи ръце в древните камъни, когато една фигура, навярно Рен, даде заповед за стрелба. Запалените стрели полетяха и моратските войници се скриха под щитовете си.

Без да надзърнат под нозете си.

Същата грешка допуснаха и вещиците, водещи трите кули.

Горящите стрели на Тихите асасини удариха земята със смъртоносна точност.

И запалиха фитилите, заровени в прясно изкопаните ями тъкмо когато вещерските кули минаваха върху тях.

Ослепителни взривове разкъсаха черното море на армията. Последвани от могъщ тътен.

Всички моратски войници обърнаха погледи към дъжда от камъни, който отвлече вниманието им достатъчно, че Рен, Илиас и Тихите асасини да хукнат към белите коне, скрити зад една снежна преспа.

Когато пушекът се разсея, всички по парапета си отдъхнаха.

Две от вещерските кули бяха попаднали точно върху ямите, пълни със същите онези химикали, които захранваха огнените копия на Ролф, скрити под пръстта в очакване на разпалваща искра.

Тези две кули сега лежаха на парчета, затрупали теглещите ги уивърни и войниците наоколо.

Едната обаче бе останала незасегната - най-близката до нея яма бе избухнала твърде рано. Отломки от някоя от другите кули бяха ударили единия от уивърните й и сега звярът лежеше мъртъв или тежко ранен.

Третата кула беше спряла.

Проехтя злокобен, нисък вой на рог и цялата вражеска армия също спря.

- Слава на проклетите богове! - сведе глава Ролф.

Едион обаче все още се взираше в полето - в конниците, препускащи към стените на Оринт. За да е сигурен, че всички ще се приберат.

- Колко ще ги забави това? - попита Еванджелин.

Всички, включително Дароу, се извърнаха към момиченцето. Никой не разполагаше с отговор. Дори и с лъжа.

Ето защо пак обърнаха лица към армията на полето, чиито най-далечни редици вече се бяха изнизали откъм хоризонта.

- Сто хиляди - рече тихо Ансел от Брайърклиф.

76

- Възможно ли е да покажеш друг свят? - Дориан попита Майев, като се върнаха в нейната кула.

Тя се настани на един стол с отнесено изражение на лице.

- Да, с помощта на огледала.

Той вирна вежда.

- Виждал си с очите си силата на вещерските огледала. Знаеш какво причини на Елин Галантиус и Манон Черноклюна. Според теб кой разкри на вещиците тази сила? Не я познават от елфите. - Майев се засмя тихо. - И как смяташ, че виждам толкова надалече, как чувам гласовете на шпионите си чак от Доранел? С огледала можеш да шпионираш, да пътуваш, да убиваш. Дори в момента Ераван ги използва в легиона си от Железни зъби.

Вещерските кули.

Тя се разположи удобно на стола си като кралица, макар и без корона.

- Мога да му покажа онова, което иска да види.

Дориан отвори уста, сетне се замисли върху думите й.

- Илюзия. Няма да му покажеш наистина Оркус и Мантикс. Тя го стрелна със студен поглед.

- Просто трик, с който да отвлека вниманието му, за да се промъкнеш в кулата.

- Не мога да вляза там.

- Аз бродя между световете - каза Майев. - Между вселените. Толкова ли ще ти е трудно да влезеш в една стая?

- Нещо те възпира да влезеш в Терасен толкова години.

Тя стисна челюсти.

- Бранън Галантиус знаеше за дарбата ми да прескачам от място на място. Защитните заклинания около кралството му не ми го позволяват.

- Значи не би могла да пренесеш армията на Ераван дотам.

- Не. Мога да вляза само по нормалния начин. Пък и армията е прекалено голяма, няма да успея да задържа портала толкова дълго.

- Ераван също знае за дарбата ти, така че вероятно е защитил стаята си.

- Да, и откакто съм тук, разнищвам постепенно заклинанията. Не е толкова умел заклинател, колкото си въобразява.

Самодоволна, триумфална усмивка изплува на лицето й.

Но Дориан попита:

- Защо не съсредоточи всичките си сили върху това?

- Защото в началото не знаех дали рискът е оправдан. И още не ме беше притиснал да доведа помощничките си тук, за да ги използва като обикновени войници.

- Май те е грижа за онези паяци.

- Сам ще се уверите, Ваше Величество, че преданият приятел е скъпоценно нещо. Не ми е лесно да ги жертвам.

- Но все пак даде шест от тях за принцесите.

- И ще го помня до края на дните си - отвърна Майев и по лицето й наистина пробяга искрено разкаяние. - Тръгнаха доброволно. Всеки път си го повтарям, като ги погледна и не открия нищо от старите си познайници в тях. Искаха да ми помогнат. - Тя срещна погледа му. - Не всички Валги са зли.

- Ераван е.

- Да - потвърди тя и очите й притъмняха. - Тримата с братята му... те са най-злите от расата ни. Властваха чрез страх и болка. Извличат удоволствие от тях.

- А ти?

Майев заусуква мастиленочерен кичур коса около пръста си. И не отговори.

Хубаво тогава! Дориан продължи:

- Значи смяташ да разрушиш защитните заклинания на Ераван около стаята му и да отвориш портал, през който да мина, докато ти отвличаш вниманието му с измамните образи на братята му. - Той свъси вежди. - Но щом намеря ключа, той ще разбере, че си го заблуждавала. Ще трябва да напуснем възможно най-бързо.

Тя кривна устни.

- Да. И да отидем на мястото, където си скрил другите два. Дориан се постара лицето му да остане напълно безизразно.

- Убедена ли си, че няма да усети измамата?

- Оркус му е брат. Но също така беше мой съпруг. Илюзията ще е достоверна.

Той се замисли за секунда.

- Кога започваме?

***

На свечеряване.

Тогава беше казала на Ераван да се срещнат. В онзи преходен момент между светлината и мрака, когато една сила отстъпваше ред на друга. Когато щеше да отвори портала за Дориан от няколко стаи разстояние.

По залез слънце - не че Дориан го виждаше през облаците и мъглата на Морат - той вече се взираше в една от стените на стаята на Майев.

Тя беше тръгнала преди минути, удостоявайки го с безмълвен поглед. Начертали бяха маршрута си за бягство заедно с един резервен. Трябваше да планират прецизно всяка стъпка.

А тялото, в което се бе преобразил, златистата коса, златистите очи... Ако всеки друг, освен Ераван, влезеше в кулата, щеше да намери господаря си вътре.

Не усещаше място в себе си за страх, за колебания. Не мислеше за нашийниците от Камък на Уирда под крепостта, за всички стаи и тъмници, през които бе минал. Мракът царуваше не само в онази стая, а във всяко кътче наоколо.

Дориан отстъпи назад, когато камъните започнаха да потъмняват все повече и повече - докато накрая не изчезнаха.

Познатата воня на смърт, гнилоч и омраза се изля от портала. Смрад, по-отвратителна дори от тази в подземните гробници.

Заплаши да подкоси коленете му, но той извади Дамарис. Свика силата си и вдигна лявата си ръка. Около пръстите му заблестя смътна златиста светлина. Огън.

Дориан отправи молитва към всички богове, които биха положили усилие да му помогнат, и мина през портала.

77

Дориан не знаеше какво бе очаквал да открие в покоите на валгски крал, но леглото с четири колони от резбовано черно дърво, умивалникът и писалището определено щяха да са най-отдолу в списъка му с предположения.

Нямаше нищо необикновено. Нито сандък с крадени древни оръжия и реликви, нито котел с бълбукаща отвара, нито вехта книга със заклинания, нито ръмжащи зверове в ъглите. Нито рафтове с нашийници от Камък на Уирда.

Просто най-обикновена спалня.

Той огледа кръглата стая и дори надникна надолу по стълбището. Видя само желязната врата и стражите пред нея. Нямаше килери. Нито капаци по пода и тавана.

Като отвори гардероба, откри единствено спретнати редици чисти дрехи. В чекмеджетата нямаше нищо особено - не намери и скрити отделения.

Въпреки това го долавяше. Онова неземно, кошмарно присъствие. Чувстваше го навсякъде около себе си.

Един сподавен звук го накара да се завърти.

Чак тогава надзърна към леглото. Към момичето, което бе пропуснал да забележи, заровено между обсидиановочерните чаршафи, чиито гънки почти поглъщаха крехкото му, дребно тяло.

Лицето му беше празно, безизразно. Но се взираше в него. Сякаш току-що се бе разбудило.

Красиво тъмнокосо момиче. На не повече от двайсет. Почти близначка на Калтейн.

Горчива жлъчка прогори гърлото му. А когато момичето се надигна в леглото и чаршафите се свлякоха, разкривайки изпосталялото му голо тяло, едната му мършава ръка с грозен лилав белег до китката... Дориан се досети защо бе усещал близостта на ключа из цялата крепост. Сякаш се движеше. И изчезваше понякога.

Защото наистина се движеше. Вървеше след господаря си. Поробителя си.

Около врата на момичето имаше нашийник от черен камък.

Но то просто седеше сред измачканите чаршафи и го гледаше.

С пусто, безучастно лице - пропито от болка.

Думите бяха напуснали Дориан. Тишината бучеше в ушите му.

Калтейн бе унищожила валгския принц в себе си, но Ключът на Уирда беше помрачил ума й. Беше й дал огромна сила, но и бе разкъсал съзнанието й на парчета.

Дориан пристъпи бавно, предпазливо към леглото.

- Будна си - провлачи със студения глас на валгския крал.

Защото момичето виждаше повелителя си.

То мигна.

Дориан бе наблюдавал с очите си експериментите на Ераван, изчадията в тъмниците му. Но като гледаше тази млада жена - измършавяла, насинена, с онова противно нещо в ръката си и противното нещо, чието легло бе принудена да споделя...

Той се осмели да пусне мъничка нишка от силата си. Като доближи ръката й, магията му отскочи назад.

Да, ключът действително беше присаден в тялото й.

Той стори поредна крачка към нея, молейки се да не погледне към портала в стената.

Момичето потрепери - едва забележимо.

Дориан напрегна сили да не повърне. Да не прави нищо друго, освен да изрече с хладен, заповеднически тон:

- Дай ми ръката си!

Кафявите очи на младата жена огледаха лицето му, но все пак тя протегна ръка към него.

Той едва не залитна, съзирайки загнилата рана, черните вени, излизащи от нея. Ключът изливаше отровата си в тялото й. Несъмнено така бе изглеждала и раната на Калтейн, затова белегът оставаше на ръката й дори след смъртта.

Дориан прибра Дамарис в ножницата му и хвана китката й с две ръце.

Лед. Кожата й беше като лед.

- Легни - каза й той.

Тя потрепери, но се подчини. Приготви се. За него. Калтейн. О, богове, Калтейн! Какво ли бе преживяла...

Дориан извади ножа от колана си - онзи, който Сорел му бе подарила - и доближи острието до китката й. От Манон знаеше, че Калтейн така се е освободила.

Първо пусна искрица от лечебната си магия в ръката й. За да обезчувстви мястото и да облекчи болката. Момичето се замята, но той не го пусна. Вля магията си в него. То изпъшка и изви гръб, а Дориан се възползва от внезапната му неподвижност, за да забие ловко ножа в китката му.

Потребни му бяха едва три движения, докато лечебната му магия обезболяваше мястото, и окървавеното парче се озова в пръстите му. Онази празна, гнусна сила запулсира в тялото му.

Последният Ключ на Уирда.

Той пусна ръката на момичето, пъхна Ключа на Уирда в джоба си и се обърна към портала.

Немощни, разтреперани пръсти се обвиха около китката му.

Дориан се завъртя, стрелвайки ръка към Дамарис, и видя младата жена да се взира в него с обляно в сълзи лице.

- Убий ме - пророни тя. Дориан примигна насреща й. - Ти... притисна го назад. - Не ключа, а демона в нея. Вероятно с лечебната си магия. - Убий ме! - Повтори и зарида. -Убий ме, моля те!

Дамарис се стопли в ръката му. Истина. Той вторачи ужасен поглед в нея.

- Аз... не мога.

Тя задращи нашийника около врата си. Като че искаше да го разкъса.

- Моля те - изхленчи. - Умолявам те.

Нямаше време. Не знаеше как да свали нашийника. Дори не знаеше дали е възможно да го свали без онзи златен пръстен, който Елин бе използвала за неговия.

- Не мога.

Отчаяние и агония превзеха очите й.

- Моля те! - повтаряше. - Моля те!

Дамарис остана топъл. Истина. Молбите й бяха искрени.

Но той трябваше да си върви - незабавно. Не можеше да я вземе със себе си. Знаеше, че съществото в нея, макар и свито в някой ъгъл на тялото й заради магията му, щеше отново да я обсеби. И да го издаде на Ераван. Да му каже какво е откраднал.

Тя продължаваше да ридае, дращейки с нокти обезобразеното си тяло.

- Моля те!

Проява на милост ли щеше да е убийството й? Нямаше ли да е по-страшно престъпление да я зареже тук, с Ераван. За да бъде робиня и на него, и на демона, таящ се в нея...

Дамарис не отговори на безмълвните му въпроси.

И той пусна дръжката му, взрян в ридаещата девойка.

Манон би сложила край на живота й. Би я освободила по единствения възможен начин. Каол би я взел със себе си, без да го е грижа за последствията. Елин... Дориан нямаше представа как би постъпила тя.

Кой искаш Да бъДеш?

Ала той не беше никого от тях. Беше просто... себе си.

Мъж, преживял загуби и болка. Но и мъж, познал приятелство и радост.

Загубите и болката не го бяха прекършили напълно. А и без тях дали моментите на щастие щяха да са толкова ярки? Без тях щеше ли да се бори с всички сили повече да не се повторят?

Кой искаш Да бъДеш?

Крал, достоен за короната си. Крал, който щеше да съгради наново разрушеното -както в него самия, така и в земите му.

Младата жена още ридаеше, когато Дориан плъзна ръка към Дамарис.

В следващата секунда нещо изпращя. Сякаш се строши кост.

Главата й се завъртя рязко настрани и очите й станаха празни.

Дориан се извърна към вратата с крясък. Майев беше на прага на стаята.

- Приемете го за сватбен подарък, Ваше Величество - заяви с извити в усмивка устни. - Току-що ти спестих трудното решение.

Тази усмивка, хищническата й походка подтикнаха магията му да застане нащрек. Майев кимна към джоба му.

- Добре си свърши работата.

Тъмната й сила връхлетя съзнанието му.

Дориан не успя да извади Дамарис, преди да го оплете в черната си мрежа.

78

Намираше се в стаята на Ераван, но не съвсем.

- Ключът, ако обичаш - измърка му Майев.

Дориан бръкна в джоба си. При парчето камък вътре.

- А после ще ме заведеш при другите - продължи тя и махна към портала, през който бяха минали и двамата. Той я последва, изваждайки парчето от джоба си. - Ако знаеш какви планове имам за нас, Ваше Величество. За съюза ни. С ключовете мога да те задържа вечно млад. А с твоята неповторима сила, по-могъща дори от тази на Елин Галантиус, ти ще ни браниш от всеки, който реши да се върне в този свят.

Като се озоваха в тяхната стая, Майев махна с ръка и порталът се затвори.

- Побързай! - нареди му. - Тръгваме веднага. Уивърнът ни чака.

Дориан спря в центъра на стаята.

- Не е ли грубо да си тръгнем, без дори да оставим бележка? Тя се завъртя към него, но твърде късно.

Твърде късно, защото съзнанието му вече обгръщаше ноктите, които бе забила в него. Пращящи бели пламъци обвиваха единствената част от нея, която неволно бе оголила в стремежа си да го плени.

Капан в капана. Заложил го беше още в мига, в който я видя. Простичък номер. Преобрази съзнанието си, както преобразяваше тялото си. За да покаже нещо на Майев, когато погледнеше в него.

Да й покаже точно онова, което тя желаеше да види: завист и омраза към Елин; отчаяние; наивност. Беше извикал в ума си тези неща, за да я примами. А всеки път, когато го доближаваше, заблудена, че е открила пролуки в силата му, той изучаваше нейната. Също както бе опознавал откраднатото зрънце хамелеонство у Сирен, така опозна и умението на Майев да се промъква в чужди съзнания, да ги завладява.

Сетне оставаше единствено да изчака нейния ход, опита й да заложи капана, с който щеше да го направи свой роб завинаги.

- Ти...

Дориан се усмихна... и Майев вече не можеше да говори.

После каза в тъмната бездна на съзнанието й: ВеДнъж вече позволих Да ме пленят. Нали не очакваше да го допусна отново?

Тя се замята, но той я държеше здраво. ОсвобоДи ме!, изсъска Майев, ала не с гласа на красива кралица, а на нещо зло и студено. Стръвно и изпълнено с омраза.

Стара си колкото земята, а си въобрази, че наистина ще приема преДложението ти. - Той се засмя, опарвайки я с пламък от огнената си магия. Писъкът на Майев заотеква приглушено и някак безпределно в съзнанията им. - Не мога Да повярвам, че паДна така лесно в моя капан.

Ще те убия!

Не и ако аз те убия преДи това! Огънят му оживя, обви бледата й шия. В истинския свят, на мястото, където съществуваха физическите им тела.

Ти нарани приятелката ми - процеди със смъртоносно спокойствие. - Заслужаваш Да те Довърша зараДи това.

Такъв крал ли искаш Да бъДеш? Крал, изтезаващ беззащитни жени?

Той се засмя отново.

Не си беззащитна. И ако можех, щях Да те затворя в желязна кутия за цяла вечност. -Дориан надникна към прозорците. Към нощта отвъд тях. Трябваше да побърза. -Кралят, който искам Да бъДа, е пълната противоположност на кралицата, която си ти. - Той й се усмихна. - И само еДна вещица искам за своя кралица.

Планината под тях простена грохотно. Морат се разтресе.

Очите на Майев се разшириха още повече.

Скалата отдолу се пропука с оглушителен тътен. Кулата се залюля.

Дориан пак изви устни в усмивка. Нали не си въобразяваше, че през всички тези часове само съм търсил ключа?

Нямаше да позволи на стаята с нашийниците да съществува повече. Нито ден.

Затова щеше да срине цялата крепост отгоре й.

Не беше трудно. Просто пусна малки късчета магия, от най-студения си лед, в скалните пукнатини в основата на Морат. Остави ги лека-полека да проядат древния камък. Разрушителната мрежа се разстилаше все по-нашироко и по-нашироко, докато той претърсваше стаи и зали. Докато цялата източна част на крепостта не остана да се държи само на неговата воля.

Досега. Докато не накара магията си да се разпростре в пукнатините, да ги притисне.

И Морат започна да рухва.

Той се усмихна на Майев и се отдръпна от нея, без да пуска съзнанието й.

Кулата пак потрепери. Дъхът пресекна в гърлото на кралицата. Не люжеш да ме оставиш така. Той ще ме намери, ще ме плени...

Както ти щеше Да плениш мен? Дориан се преобрази в гарван и размаха криле в стаята.

Морат отново простена и над грохота прокънтя яростен вик, толкова пронизителен и неземен, че костите му се разтрепериха.

ПреДай на Ераван - каза Дориан от перваза на прозореца, - че го направих зараДи АДарлан.

Заради Сорша и Калтейн и всички животи, погубени с тях. Унищожени като Адарлан.

Но Адарлан можеше да бъде издигнат от разрухата. И ако не го издигнеше той, други щяха да го сторят.

Може би това щеше да е първият му и единствен дар за Адарлан като негов крал: ново начало след войната, стига да оцелееха.

Из коридорите проехтяха писъци. Дориан беше запомнил къде работят и живеят човешките слуги. Беше им осигурил безопасен път за бягство. И крепостта нямаше да се срути, докато и последният от тях не я напуснеше.

Моля те! - падна на колене Майев, когато кулата се залюля наново. - Моля те!

Трябваше да я остави на Ераван. Да я обрече на живот, на какъвто тя бе понечила да обрече него. И Елин.

Майев се преви надве, загубила контрол над съзнанието и силата си. Сякаш чакаше в отчаяние мрачния крал, от когото толкова време бягаше. Или тресящата се кула да рухне отгоре й.

Дориан знаеше, че ще съжалява, че трябва да я убие тук и сега. Ала да я обрече на онова, което той самият бе преживял...

Не би го причинил на никого. Дори да им костваше цялата война.

И не смяташе, че това го прави слаб. Ни най-малко.

Отвъд прозореца вещици от Железни зъби излитаха в небето, крясъците на уивърни пронизваха въздуха, докато камъните на Морат поддаваха все повече и повече. Войниците в долината гледаха втрещено планината високо над тях. Люлеещата се кула на върха й.

Моля те!, продължаваше Майев. От някой от долните етажи отново екна гневният вик на Ераван. Вече беше по-близо.

Дориан излетя в смутната нощ.

Глухите, отчаяни вопли на Майев го преследваха чак до върховете над Морат и скалата, в чиято пукнатина бе скрил Ключовете на Уирда.

Когато ги пъхна в джоба си, вече почти не помнеше собственото си име. Трите ключа пак бяха заедно.

Той за пореден път насочи магията си към съзнанието, още привързано към неговото.

И просто сряза връзката - вкупом с още една част от кралицата.

Дарбата, с която се прехвърляше от място на място. С която отваряше порталите.

Вече няма Да броДиш межДу световете - каза, когато суровата му магия преобрази нейната. Промени цялата й същност. - Най-добре си купи удобни обувки.

А сетне освободи съзнанието й.

Тя му отвърна с ненавистен, несекващ писък.

Дориан се превъплъти в голям, свиреп уивърн. Просто животно, изпратено на север да носи провизии на въздушния легион.

Крал - можеше да бъде крал на Адарлан през последните дни от живота си. Да заличи грозното петно върху лицето му. И да му предложи ново начало. За да се превърне в кралството, което трябваше да бъде.

Той улови бързия порив на вятъра и полетя стремглаво.

Погледна зад себе си към планината и долината, пропити с вонята на смърт, към мястото, родило толкова ужасни неща. След това се усмихна и срути кулите на Морат.

79

Ирен ненавиждаше Ферианската падина. Ненавиждаше нагнетения въздух между двата гигантски върха, изпражненията от уивърни и костите, осейващи скалистата земя, вонята, която изпускаха всички пещери и пукнатини в планината.

Поне сега беше празна. Макар че още не бяха сигурни дали това е добре.

Двете армии изпълниха падината. Войниците на Хасар вече се подготвяха да прекосят обратно Ейвъри и да се върнат в гъстия Оуквалдски лес - преход, който щеше да отнеме цяла вечност, въпреки че рукините щяха да пренесат фургоните и по-тежкия багаж. После тръгваха на север през гората по древния път, следващ северния ръкав на Ейвъри.

- Подай ми ножа - каза Ирен на лейди Елида, посочвайки с брадичка към комплекта инструменти.

Върху одеяло в един от покритите фургони лежеше даргански войник в безсъзнание с обляно в студена пот чело. Не го беше прегледала лечителка, след като бе получил порезна рана в битката за Аниел, и когато тази сутрин се беше свлякъл от коня си, го бяха довели при Ирен.

Елида взе със стабилна ръка тънкия нож и го подаде на Ирен.

- Болката ще го свести ли? - попита я, докато Ирен оглеждаше внимателно загноилата рана, достатъчно отблъскваща да преобърне всеки по-слаб стомах.

- Приспах го дълбоко с магията си. - Ирен приближи ножа до раната. - Ще остане в безсъзнание, докато не го събудя.

Елида, за щастие, не повърна, когато Ирен се зае да чисти раната, премахвайки с ножа мъртвата, инфектирана тъкан.

- Няма признаци за отравяне на кръвта, слава на боговете! - обяви Ирен, докато покриваше парчето плат до мъжа с късчета отстранена гнила плът. - Но за всеки случай трябва да му даваме прочистваща отвара.

- Не можеш ли просто да го прочистиш с магията си?

Елида запрати мръсния парцал в близкото кошче за боклук и разстла нов.

- Мога и ще го направя - каза Ирен, мъчейки се да не повърне от миризмата на гнило, наслоила се в ноздрите й, - но не знам дали ще е достатъчно, ако инфекцията реши да се прояви.

- Говориш за болестите като за живи същества.

- Донякъде са - потвърди Ирен. - Имат си свои тайни и приумици. Понякога се налага да ги надхитриш, както с всеки друг враг.

Тя взе фенера с огледални стени от пода до леглото и нагласи огледалата му така, че да осветят инфектираното място. Като се увери, че е изчистила загнилата плът, остави фенера и ножа.

- Не беше толкова зле, колкото очаквах - отбеляза накрая и протегна ръце над кървавата рана.

Топлина и светлина се надигнаха в нея като спомен за лятото насред мразовития планински проход и когато ръцете й засияха, магията й я поведе из тялото на мъжа. Понесе се през вени, сухожилия и кости, възстановявайки увредените места, заслуша се в болките и треската, изгаряща войника. И ги облекчи. Разсея ги.

Когато приключи, Ирен вече се бе задъхала, но дишането на мъжа започваше да се успокоява. Потта по челото му бе изсъхнала.

- Изумително - прошепна Елида, вперила смаян поглед в гладката кожа по крака на воина, където доскоро се бе намирала отворената рана.

Ирен просто обърна глава настрани и повърна в кошчето за боклук.

Елида скочи на крака.

Но Ирен разпери ръка и избърса устата си с другата.

- Колкото и да ми е приятно, че скоро ще ставам майка, изживяванията от първите няколко месеца... не са особено хубави.

Елида докуцука до каната с вода и й наля в чаша.

- Заповядай. Искаш ли нещо друго? Не можеш ли... не можеш ли да облекчиш собственото си гадене? Някой друг ли трябва да го стори?

Ирен отпи глътка вода, отмивайки горчивия вкус на жлъчка от устата си.

- Повръщането е белег, че детето се развива. - Тя долепи ръка до корема си. - Не може да бъде премахнато. Някоя лечителка трябва да стои денонощно до мен, за да се бори с гаденето ми.

- Толкова ли е тежко? - свъси вежди Елида.

- Моментът е крайно неподходящ, знам - въздъхна Ирен. - Най-много помага джинджифилът. А предпочитам да го пазя за стомасите на войниците ни. Ментата също е ефективна. - Тя махна към чантата си. - Там има сушени листа. Залей няколко с гореща вода и това ще ми е достатъчно.

Върху малкия мангал отзад имаше чайник с вряла вода, която използваха за дезинфекциране на инструментите, а не за чай.

Елида веднага се спусна към него и Ирен я погледа мълчаливо как приготвя отварата.

- Нали знаеш, че мога да излекувам крака ти?

Елида застина с протегната към чайника ръка.

- Наистина?

Ирен изчака момичето да й поднесе ментовия чай, сетне кимна към ботушите му.

- Ще ми го покажеш ли?

Елида се поколеба, но все пак седна до Ирен и изу единия си ботуш и чорапа под него.

Ирен огледа белега, усуканата кост. Елида й беше разказала още преди дни как е получила травмата.

- И ти си имала късмет, че раната не се е инфектирала.

Ирен опита чая, реши, че още е твърде горещ, и го сложи настрана. После потупа с длан скута си. Елида се подчини и вдигна крака си върху бедрото й. Ирен заопипва предпазливо белезите и накриво зарасналите кости - и с пръсти, и с магията си.

Жестокостта, която Елида бе преживяла, я остави без дъх. Стисна зъби, като си представи колко млада е била, колко непоносима болка е изтърпяла, още повече че собственият й чичо й я бе причинил...

- Какво има? - пророни Елида.

- Нищо. Освен онова, което вече знаеш.

Каква безпощадност. Ужасяваща, непростима безпощадност.

Ирен прибра магията си, но не вдигна ръце от глезена на Елида.

- Тази травма ще отнеме седмици работа, а в сегашните условия май и двете не можем да се заемем с нея. - Елида кимна. - Но ако оцелеем във войната, ще ти помогна. Стига да искаш.

- Какво ще е нужно?

- Има две възможности - уточни Ирен, пускайки малко от магията си в крака на Елида, за да облекчи болезнените мускули, местата, където кост се търкаше в кост. Момичето въздъхна. - Първата е по-трудна. Ще се наложи да възвърна правилната структура на ходилото и глезена ти. С други думи - ще трябва да строша костите, да отделя зле зарасналите им части и да ги накарам да израснат наново. През това време няма да можеш да ходиш и дори да ти помогна с болката, възстановителният процес ще е агония за теб. - Нямаше как да й спести истината. - Ще са ми потребни три седмици да строша костите ти и да ги сглобя наново, но после ще ти е необходим поне месец почивка, както и много упражнения, за да проходиш пак.

Лицето на Елида бе пребледняло.

- А другата възможност?

- Другата възможност е да не лекуваме крака, а да ти дам мехлем като онзи от Лоркан, който ще облекчава болката. Но те предупреждавам: тя никога няма да отшуми напълно. Костите ти се търкат една в друга ето тук - тя докосна нежно една точка върху свода на ходилото й и една по-близо до пръстите й - и вече виждам начални признаци на артрит. Ако костите продължават да се трият така, артритът и болката при ходене само ще се влошават. До няколко години - пет, десет, кой знае - може да се стигне дотам, че никой мехлем да не ти помага с болката.

- Значи при всички случаи ще трябва да изтърпя лечението.

- Решението е изцяло твое. Просто исках да си наясно и с двете възможности. - Ирен й се усмихна. - Ти ще избереш по кой път да поемеш.

И тя потупа Елида по крака, която го свали на пода, обувайки сръчно чорапа и ботуша си.

Ирен отпи от чая си, вече достатъчно изстинал. Свежият вкус на ментата мигновено избистри главата й и успокои стомаха й.

- Не знам дали съм способна отново да понеса подобна болка - призна Елида.

Ирен кимна.

- При такъв тип травми е нужно човек да се изправи срещу много неща в себе си. - Тя се усмихна към входа на фургона. - Със съпруга ми наскоро преминахме през нещо такова.

- Трудно ли беше?

- Неимоверно трудно. Но той се справи. Справихме се заедно.

Елида се замисли, после сви рамене.

- Е, да видим дали ще оцелеем във войната. Ако се случи... пак ще поговорим по въпроса.

- Дадено.

Елида вдигна свъсен поглед към тавана на фургона.

- Чудя се какво ли са научили там, горе.

Горе в Омега и Северния зъб, където Каол и другите бяха отишли, за да се срещнат с развъдниците и треньорите на уивърни, оставени от вражеската армия.

Ирен не искаше да знае повече, а и Каол не й беше обяснил как възнамеряват да извлекат информация от работниците.

- Да се надяваме, че е нещо, заради което си е струвало да посетим това отвратително място - каза Ирен, допивайки чая си.

Колкото по-скоро си тръгнеха, толкова по-добре.

Ала боговете сякаш им се присмиваха - и на двете. На вратата на фургона се почука и Елида закуцука натам. Борте изникна на входа с нетипично сериозно изражение на лице.

Ирен се приготви да чуе новината, но рукинката се обърна към Елида.

- Трябва да дойдеш с мен - каза й задъхано Борте.

Зад нея чакаше Аркас с някакво врабче върху седлото. Фалкан Енар. Не просто придружител, проумя Ирен, а допълнителна стража.

- Какво има? - попита Елида.

Борте пристъпи нервно от крак на крак.

- Открили са един човек в планината. Искат да те заведем там, за да решиш какво да го правят.

Елида замръзна.

Ето защо Ирен се поинтересува:

- Кого са намерили?

Борте стисна уста.

- Чичо й.

***

Елида се чудеше дали рукинката ще я намрази завинаги, ако повърнеше върху Аркас, защото по време на стремителния полет нагоре към моста между Омега и Северния зъб едва се възпря да не изпразни стомаха си върху перата на огромната птица.

- Открили са го, докато се е снишавал в Северния зъб - обясни й Борте, преди да я качи на седлото. Фалкан вече бе излетял към стръмния скат на върха. - Представял се за треньор на уивърни. Но един от истинските треньори го издал. Веднага щом го заловихме, кралица Елин нареди да те заведем. Имам предвид, щом заловихме чичо ти, не треньора.

Елида отговори само с кимване...

Върнън се намираше във Ферианската падина. Не в Морат при господаря си, а тук.

Гавриел и Фенрис ги чакаха, когато Аркас кацна в просторния вход към Северния зъб. Грубо изсечената скала зееше като отворена паст и смрадта, носеща се отвътре, накара корема й да се преобърне отново. Смрад на гнило месо и нещо още по-лошо. Познатата валгска воня, но и противният мирис на омраза, жестокост и тесни, душни коридори.

Двамата елфи влязоха безмълвно с нея. Лоркан и Елин не се мяркаха никъде. Нито чичо й.

Фенрис и Гавриел я поведоха по сумрачни коридори, осеяни с труповете на стражи, навярно избити, когато рукините бяха щурмували крепостта. Около мъртъвците нямаше локви черна кръв, но въпреки това ги обграждаше познатата валгска смрад. Сякаш това място бе заразило душите им.

- Малко по-нагоре са - каза тихо, внимателно Гавриел.

Ръцете на Елида затрепериха и Фенрис докосна рамото й.

- Напълно обезопасен е.

Тя знаеше, че не говори за въжета и вериги. По всяка вероятност го държаха с огън или лед, или дори с тъмната сила на Лоркан.

Ала независимо от това трепереше, чувстваше се малка и уязвима. Като свърнаха зад поредния ъгъл, видя Елин, Роуан и Лоркан да стоят пред някаква затворена врата. По-надолу по коридора Несрин, Сартак и лорд Каол чакаха нещо. Навярно другите да преценят какво да правят.

Елида да реши.

Мрачното лице на Лоркан бе замръзнало от гняв, бездънните му очи бяха като хладовити нощни езера. Той процеди едва доловимо:

- Не е необходимо да влизаш там.

- Повикахме те - каза Елин, върху чието лице също бе изписана сдържана ярост, - за да решиш съдбата му. И ако искаш да говориш с него преди това.

Само като зърна ножовете по коланите на Роуан и Лоркан, свитите в юмруци ръце на кралицата, Елида се досети какви разговори щяха да проведат те с него.

- Мислите да го изтезавате за информация?

Не смееше да погледне Елин в очите.

- Преди да си получи заслуженото - изръмжа Лоркан.

Погледът на Елида запрескача между елфа, когото обичаше, и кралицата, на която служеше. И тя пристъпи към тях с непоносимо, болезнено скован крак.

- Защо е тук?

- Още не ни е отговорил на този въпрос - рече Роуан. - И макар че не сме му казвали за теб, подозира, че сме те извикали. - Принцът надникна към Лоркан. - Решението е твое, милейди.

- Но ще го убиете, каквото и да реша?

- Искаш ли да го убием? - настоя Лоркан.

Преди месеци му беше казала да го убие. И той се беше съгласил. Но това се случи преди Върнън и илкените му да я отвлекат - преди нощта, в която й се бе искало да загине, вместо да отиде в Морат с него.

Елида надзърна навътре в себе си. Останалите се умълчаха, за да й дадат мъничко време.

- Искам да поговоря с него, преди да решим съдбата му.

Лоркан само кимна и отвори вратата зад гърба си.

Мъждукащи факли осветяваха стая - празна, с изключение на работната маса до стената.

И чичо й в масивни окови, седнал на един дървен стол.

Вечно спретнатите му дрехи бяха протрити, тъмната му коса - разрошена, сякаш се беше съпротивлявал, докато го бяха оковавали. По едната му ноздра имаше засъхнала кръв и целият му нос беше подпухнал.

Счупен.

Тя надникна надясно - кръвта по кокалчетата на Лоркан потвърждаваше предположението й.

Елида спря на няколко крачки от него и Върнън изопна гръб. Лоркан затвори вратата и двамата с Елин останаха при нея. Другите чакаха в коридора.

- В много изтънчена компания се движиш напоследък, Елида - заяви чичо й.

Този глас... Въпреки разбития нос този копринен, противен глас като че раздираше с нокти кожата й.

Елида обаче задържа брадичката си гордо вдигната. И не свали очи от чичо си.

- Защо си тук?

- Първо ми пускаш онзи варварин - провлачи Върнън, кимвайки към Лоркан, - а после пращаш миловидното момиче да извлече отговори от мен с любезности? - Той стрелна с усмивка Елин. - Разгадах ли техниката ви, Ваше Величество?

Елин се облегна на каменната стена и пъхна ръце в джобовете си. По лицето й нямаше нищо човешко. Но Елида забеляза как сви юмруци дори в ограниченото пространство на джобовете си.

Окован. Пребит.

Едва преди седмици кралицата бе на мястото на Върнън. А сега като че ли впрягаше цялата си воля, за да остане тук. Готова да изтръгне нужната информация от Върнън. Заради Елида.

Тази мисъл й вдъхна достатъчно сили да каже на чичо си:

- Поемаш сетните си глътки въздух. Съветвам те да ги използваш разумно.

- Колко жестоко! - подсмихна се Върнън. - Вещерската ти кръв все пак си казва думата.

С мъка издържаше да стои в една стая с него. Да споделя въздуха с мъжа, усмихвал се, докато екзекутираха баща й, докато я заключваше за десет години в онази кула. Докато бе докосвал Калтейн - и навярно й бе причинявал още по-ужасни неща, - а после бе опитал да продаде Елида на Ераван, за да я използва за чудовищните си експерименти.

- Защо? - попита го тя.

Само за този въпрос се сещаше, само той я интересуваше.

- Защо ти беше да вършиш всичко това?

- Тъй като поемам последните си глътки въздух - подхвана Върнън, - май няма значение какво ще ти отговоря. - Устните му се извиха в тъничка усмивка. - Защото можех. - Отвърна чичо й. Лоркан изръмжа. - Защото брат ми, твоят баща, беше непоносим скот, спечелил престола единствено заради късмета да се роди преди мен. Скот воин... - Изплю Върнън с презрителен поглед към Лоркан. След това върна очи към Елида. - Явно си наследила предпочитанията си към мъжете от майка си. - Той поклати ненавистно глава. - Каква загуба. Беше голяма красавица. Жалко че загина, защитавайки Нейно Величество. - Гореща вълна помете стаята, макар че лицето на Елин си оставаше безизразно. - Можеше да й намеря място в Перант, ако не беше...

- Достатъчно! - отсече Елида с глух, но не и уязвим глас. После направи крачка към него. - Значи си завиждал на баща ми. Завиждал си му за силата, за дарбите. За жена му. - Върнън отвори уста, но тя вдигна ръка. - Не съм приключила.

Той примигна насреща й.

Елида продължи да диша равномерно, изпънала гордо рамене.

- Не ме е грижа защо си тук. Нито какво възнамеряват да ти причинят. Но искам да знаеш, че щом напусна тази стая, повече никога няма да се сетя за теб. Името ти ще бъде заличено от Перант, от Терасен, от Дцарлан. Никой няма да те споменава, да си спомня за теб. Ще бъдеш абсолютно забравен.

Върнън пребледня - едва забележимо. После се усмихна.

- Искаш да ме заличиш от Перант? Май не сте осведомена, лейДи Елида. - Той се приведе напред, доколкото позволяваха оковите му. - Перант вече е в ръцете на Морат. Твоят град е обсаден.

Думите му я разтресоха като удар и дори Лоркан вдиша рязко.

Върнън се облегна назад, самодоволен като котарак.

- Заличи името ми, щом толкова желаеш. Едва ли ще е трудно сред руините.

Перант бе паднал в лапите на Морат. И без да надниква към Елин, Елида знаеше, че очите й горят. Нещата се стичаха много по-лошо от очакванията им. Трябваше да действат бързо. Да продължат на север възможно най-скоро.

Затова Елида се обърна към вратата и Лоркан отиде да й я отвори.

- Това ли беше? - обади се Върнън.

Елида спря. И се завъртя бавно.

- Какво друго бих могла да кажа на човек като теб?

- Не ме разпита за подробности. - Поредната змийска усмивка изплува на лицето му. -Още не си се научила как да играеш, Елида.

Тя отвърна на усмивката му.

- Не искам да чувам друго от теб. - Елида погледна към Лоркан и Елин, към приятелите си в коридора. - Те обаче имат още въпроси.

Лицето на Върнън придоби цвят на прокиснало мляко.

- Мислиш да ме оставиш в техни ръце съвършено беззащитен?

- И аз бях беззащитна, когато не извика лечител за крака ми - заяви спокойно тя. -Бях просто дете и оцелях. Ти си възрастен мъж. - Устните й пак се кривнаха в усмивка. -Да видим дали и ти ще оцелееш.

Не опита да прикрие куцукането си на излизане от стаята. И като впери очи в тези на Лоркан, откри гордост, спотаяваща се в тях.

Нито дума - гласът, водил я цял живот, не продума нито дума. Не от страх, а... Вероятно вече не се нуждаеше от Анийт, Девата на мъдростта. И навярно богинята знаеше, че напътствията й не са необходими.

Вече не.

***

Елин си даваше сметка, че Лоркан само чака командата й да изтръгне гръкляна на Върнън. Или да започне да троши костите му една по една.

Или да го одере жив, както бе направил Роуан с Каирн.

Излизайки след Елида от стаята - господарката на Перант крачеше с все така вдигната глава, - Елин се постара да запази спокойствие. Да се приготви за предстоящото. Можеше да го преодолее. Да потисне треперенето, студената пот по гърба си. Трябваше да изтърпи някак следващата им задача, за да получат потребната информация.

Елида спря в коридора. Гавриел, Роуан и Фенрис пристъпиха към нея. Несрин, Каол и Сартак не се виждаха наоколо, но знаеше, че с един вик може да ги призове обратно в тази зловонна дупка.

О, богове, колко противна беше смрадта! Чувството да бъде тук.

През изминалия час се питаше дали не си струваше в името на разума и стомаха си да си върне за малко човешкото тяло - макар и само заради по-скромното му обоняние.

Елида заяви на всички наоколо:

- Не ме е грижа какво ще му причините.

- Държиш ли да го оставим жив? - попита с гибелно спокоен глас Лоркан.

Елида погледна елфа, чието сърце бе спечелила.

- Не. - ЧуДесно, едва не отвърна Елин. А господарката на Перант додаде: - Но нека да е бързо. - Лоркан отвори уста, но Елида поклати глава. - Баща ми би настоял.

Накажи ги всичките, беше заръчала Калтейн на Елин. А ако съдеше по разказите на Елида, Върнън бе оглавявал списъка й с врагове.

- Първо трябва да го разпитаме - каза Роуан. - Да разберем какво знае.

- Направете каквото трябва - отговори Елида. - Но като дойде моментът, го убийте бързо.

- Бързо - обади се Фенрис, - но не безболезнено?

Изражението на Елида остана някак студено, невъзмутимо.

- Вие решете.

Кръвожадната усмивка на Лоркан говореше достатъчно на Елин. Брадвата върху хълбока му - също.

Дланите й се потяха. Изпотиха се още докато оковаваха Върнън, още щом видя железните вериги.

Тя призова магията си. Не буйния пламък, а успокоителната капка вода. Заслуша се в тихата й песен, позволи й да се разлее в нея. След това вече знаеше какво иска да направи.

Лоркан пристъпи към вратата на стаята, но Елин застана на пътя му.

- С мъчения няма да научим нищо от него.

Дори Елида примигна учудено.

Елин разясни:

- Върнън обича да играе игрички. И аз ще си поиграя с него.

Очите на Роуан помръкнаха. Сякаш усещаше потта по ръцете й и знаеше, че ако го подхванеха по стария начин... Елин можеше да повърне от някоя скала на Северния зъб.

- Никога не подценявай силата на няколко строшени кости - настоя Лоркан.

- Провери какво можеш да извлечеш от него - подкрепи я Роуан. Лоркан се завъртя към него и отвори уста да се противопостави, но Роуан му изръмжа: - Още тук и сега можем да решим що за двор искаме да бъдем. Като враговете си ли ще постъпваме? Или ще намираме други начини да ги прекършваме?

Вреченият й я погледна с разбиране в очите.

Лоркан изглеждаше готов да продължи спора.

Потискайки призрачното стягане на окови около китките си, тежестта на маската върху лицето си, Елин каза:

- Първо ще пробваме по моя начин. Накрая пак ще го убиете, но първо ще пробваме по моя начин. - Когато Лоркан не възрази, тя добави: - Ще ни трябва бира.

***

Елин плъзна халбата със студена бира по масата към Върнън, който седеше от другата й страна с вериги, достатъчно разхлабени, за да използва ръцете си.

Само едно погрешно движение, и щеше да го разтопи с огъня си.

Пумата и Фенрис бяха на пост до вратата.

Роуан и Лоркан бяха възнегодували срещу заповедта й да изчакат в коридора, но Елин ги увери, че с присъствието си единствено щяха да спъват плана й.

Тя отпи от своята халба и изхъмка.

- Странно е да одобриш бирата на противника.

Върнън погледна смръщено халбата пред себе си.

- Не е с отрова - каза Елин. - Би било нелогично.

Той отпи малко.

- Сигурно очакваш, като ме подкупваш с бира и приятелски приказки, да получиш каквото искаш.

- Алтернативата ли предпочиташ? - Тя се поусмихна. - Аз - Не.

- Методите може и да са различни, но крайният резултат ще е еднакъв.

- Кажи ми нещо интересно, Върнън, и може да го променим. Той плъзна очи по нея.

- Ако знаех, че ще се превърнеш в такава кралица, вероятно нямаше да коленича пред Адарлан. - Устните му се извиха в коварна усмивка. - Толкова си различна от родителите си. Баща ти някога изтезавал ли е някого?

Пренебрегвайки подигравката му, Елин отпи глътка бира и изплакна с нея устата си, сякаш така можеше да премахне отвратителния вкус на тукашния въздух.

- Ти не успя да си спечелиш власт. Първо, открадвайки я от Елида, а сетне - мъчейки се да продадеш собствената си племенница на Ераван. Моратската армия е разгромила Перант и вече несъмнено марширува към Оринт, а ти си тук. Криеш се. - Тя пак отпи. -Човек би си помислил, че си загубил благоразположението на Ераван.

- Или пък, че нарочно ме е изпратил тук, Ваше Величество.

Магията й вече го беше проучила. За да се увери, че в гърдите му не бие сърце от желязо или Камък на Уирда.

- Мога да се обзаложа, че те е прокудил. - Тя се облегна в стола си и скръсти ръце. -Вече не си му полезен, особено след като не съумя да заловиш Елида. На Ераван не му се е искало да изхвърля окончателно лакея си, но и не му е било приятно да стоиш намръщен в крепостта му. Затова си тук. - Тя махна с ръка към стаята, към планината над тях. - В живописната Ферианска падина.

- Наистина е живописна през пролетта - изтъкна Върнън.

Елин се усмихна.

- Нека повторя: кажи ми нещо интересно и може да си жив да я видиш напролет.

- Заклеваш ли се? В трона си? Заклеваш ли се, че няма да ме убиете? - Той надникна към Фенрис и Гавриел, застанали с каменни лица зад нея. - Нито ти, нито другарчетата ти?

Елин изсумтя:

- Надявах се да издържиш повечко, преди да свалиш картите си. - Тя пресуши халбата си. - Добре. Заклевам се, че нито аз, нито приятелите ми ще те убият, ако ни кажеш онова, което знаеш.

Фенрис подскочи. Върнън прие реакцията му за потвърждение, че Елин говори сериозно, както и че това условие не бе влизало в плановете им.

Той отпи голяма глътка бира. После каза:

- Майев дойде в Морат.

Елин се благодари, че е седнала. Ала задържа лицето си все така отегчено и безизразно.

- Да преговаря с Ераван?

- Да се обедини с него.

80

Стаята се въртеше леко. Дори капката от магията на майка й не можеше да я спре.

По-лошо нещо не си бе представяла да чуе от устата на Върнън.

- Довела ли е Майев армията си?

Хладнокръвният й, невъзмутим глас прозвуча сякаш от много, много далеч.

- Дойде сама.

- Без армия, без войници?

Върнън отпи отново.

- Поне аз не видях, преди Ераван да ме натовари на един уивърн посред нощ. Заяви, че съм задавал прекалено много въпроси и съм бил по-пригоДен за пост на това място.

Или Ераван, или Майев знаеше. Неясно как бяха разбрали, че те ще стигнат дотук, и нарочно бяха тикнали Върнън на пътя им. За да им съобщи тази вест.

- Каза ли къде е армията й?

Само не и в Терасен - ако я беше изпратила към Терасен...

- Не, но предполагам, че силите й са разположени близо до брега и очакват заповеди. Елин потисна надигащата се в гърлото й жлъчка.

- Научи ли какви са плановете на Майев и Ераван?

- Бих се обзаложил, че искат да се изправят заедно срещу вас.

Тя се облегна назад с отегчено, незаинтересовано изражение.

- Знаеш ли къде държи Ераван третия Ключ на Уирда?

- Какво е това?

Искрен въпрос.

- Парче черен камък. Като онзи, който беше присадил в ръката на Калтейн Ромпие. Върнън притвори очи.

- И тя като теб имаше огнена дарба. Треперя от страх при мисълта какво би станало, ако Ераван сложи камък в твоята ръка.

Елин игнорира коментара му.

- Е?

Върнън допи бирата си.

- Не знам дали е имал друг, освен онзи в ръката на Калтейн. - Има.

- Е, като че ли стана ясно, че не знам къде е. Известно ми е само за онзи, който лукавата ми племенница открадна.

Елин се сдържа да не стисне зъби. Майев и Ераван обединени. А не се знаеше къде са Дориан и Манон с другите два ключа.

Тя не обърна внимание на стените, които сякаш започваха да я притискат от всички страни; на студената пот, избила по гърба й.

- Майев защо е потърсила съюз с Ераван?

- Не присъствах на разговора им. Веднага ме изпратиха тук. - В очите му проблесна раздразнение. - Но Майев има... влияние върху Ераван.

- Какво е станало с вещиците от Железни зъби, разпределени тук, в падината?

- Призоваха ги на север. Към Терасен. Получиха заповед да обединят сили с легиона, който вече летял натам, след като разгромил армията при границата, после и при Перант.

О, богове! Наложи й се да впрегне цялото си обучение, за да надвие грохота в главата си.

- Към Оринт се е отправила стохилядна войска - изкикоти се Върнън. - Ще смогнеш ли да я възпреш с огъня си?

Елин сложи ръка върху дръжката на Голдрин. Сърцето й препускаше диво.

- На какво разстояние са от града?

Той сви рамене.

- Когато легионът на Железни зъби тръгна оттук, вече бяха на няколко дни път.

Елин претегли километрите, терена, числеността на собствената им армия. Чакаха ги най-малко две седмици път - ако климатът не ги възпрепятстваше. Две седмици път през гъста гора и вражески земи.

Нямаше как да стигнат навреме.

- Ще се присъединят ли към тях Майев и Ераван?

- Да, допускам. По неясни за мен причини не към първата група, но ще тръгнат към Оринт. И там ще се сражават срещу вас.

Устата й пресъхна и тя стана.

Върнън свъси вежди.

- Няма ли да попиташ за уязвимите места на Ераван, дали не ви е подготвил изненади?

- Научих всичко необходимо. - Тя кимна на Фенрис и Гавриел. Фенрис отиде да отвори вратата, а Гавриел се зае отново да затяга веригите на Върнън към стола, а ръцете му - към страничните облегалки.

- Няма ли да ме освободиш? - настоя Върнън. - Изпълних своята част от уговорката.

Веднага щом стъпи в коридора, Елин съзря яростта в очите на Лоркан. Чул бе всичко - включително клетвата й да не убиват Върнън.

Тя хвърли на Върнън крива усмивка през рамо.

- Не съм казвала, че ще те освободим.

Той застина.

Елин сви рамене.

- А и казах, че никой от нас няма да те убие. Няма да сме виновни ние, ако не успееш да се измъкнеш от оковите, нали така?

Той пребледня.

Елин процеди ТИХО:

- Държал си приятелката ми окована и под ключ в онази кула цели десет години. Да проверим на теб дали ще ти хареса. - Усмивката й стана свирепа. - Макар че, след като се погрижим за треньорите на уивърни, май няма да има кой да ти носи храна. И вода. Да чува писъците ти. Така че едва ли ще преживееш десет години. Да кажем два дни? Три?

- Моля те! - поде Върнън, когато Гавриел хвана дръжката на вратата, готов да го затвори в стаята завинаги.

- Мериън спаси живота ми - каза Елин, като го погледна в очите. - А ти на драго сърце се преклони пред убиеца й. Нищо чудно дори да си казал на краля на Адарлан къде да ни открие. Всички нас.

- Моля те!. - изпищя Върнън.

- Не трябваше да изпиваш цялата халба с бира - завърши Елин и кимна на Гавриел.

Върнън закрещя зад затворената врата. А тя завъртя ключа.

Коридорът се изпълни с тишина.

Елин срещна изцъкления поглед на Елида, както и садистично удовлетворения на Лоркан до нея.

- Краят няма да дойде бързо - обяви тя, подавайки ключа на Елида.

Другата част от въпроса увисна във въздуха.

Върнън продължаваше да крещи, да ги умолява да се върнат, за да го освободят.

Елида се вторачи в заключената врата. Заслуша се в отчаяните писъци на мъжа зад нея.

Накрая господарката на Перант взе ключа от ръката на Елин. И го прибра в джоба си.

- Трябва да намерим по-сигурен начин да залостим тази стая.

***

- Най-лошите ни страхове се сбъднаха - каза Елин на Роуан, гледайки от един от балконите на Северния зъб как армията им се събира във Ферианската падина.

Приятелите им вече крачеха натам, след като бяха зазидали вратата към стаята на окования Върнън. И те двамата трябваше да ги последват. Но Елин спря за малко на парапета. За да си поеме дъх.

Роуан сложи ръка на рамото й.

- Ще посрещнем заедно Майев и Ераван.

- И стохилядната армия, наближаваща Оринт?

- Заедно, Огнено сърце - отвърна той.

Елин видя по лицето му отражението от многовековното му обучение и хладнокръвна пресметливост. Онази негова непреклонност.

Опря глава на рамото му, притискайки чело към тънката му броня.

- Ще стигнем ли навреме? Ще е останало ли нещо за спасяване?

Той отмести нежно косата от лицето й.

- Ще опитаме. Това поне можем да сторим.

Думите на командир, прекарал векове наред по бойните полета.

Роуан преплете пръсти с нейните и двамата отправиха погледи към армията под тях. Единственото им късче надежда.

Глупаво ли беше постъпила да изразходва извличаната месеци наред сила по онази армия, вместо да я съсредоточи върху Майев? Майев и Ераван? Дори отново да започнеше да събира магията си, нямаше да успее навреме.

- Не се натоварвай с гадаене - каза Роуан, прочел думите по лицето й.

Не знам какво Да пр а вя, отвърна безгласно тя.

Той я целуна по главата. ЗаеДно.

И докато вятърът свистеше между двата върха, Елин осъзна, че навярно и вреченият й нямаше решение.

81

- Сто хиляди - прошепна Рен, топлейки ръцете си пред буйния огън в тържествената зала.

Моратските стрелци, решени да отмъстят за унищожените вещерски кули, бяха убили двама от Тихите асасини. Но за щастие, нямаше други жертви.

Въпреки това атмосферата по време на вечеря беше мрачна. Никой не посегна към храната, особено след като се спусна мрак и вражеските огньове пламнаха. Докъдето погледът им стигаше.

Едион остана с Рен в залата, след като всички други тръгнаха унило към леглата си. Лизандра отиде да изпрати разтрепераната Еванджелин до стаята им. Само боговете знаеха какво щеше да им донесе утрото.

Нищо чудно да ги бяха изоставили отново, след като единственото им средство да се приберат у дома лежеше заключено в железен ковчег. А може би бяха съсредоточили силите си върху Дориан Хавилиард.

Рен въздъхна тежко.

- Май това е краят, а? Вече няма кой да ни се притече на помощ.

- Грозна картинка ще е - призна Едион, опирайки рамо в полицата над камината. -Особено след като поправят третата кула.

Вече нямаше как да хванат войниците на Морат неподготвени.

Той кимна към младия лорд.

- Иди да си починеш.

- Ами ти?

Едион просто впери взор в пламъците.

- За мен щеше да е чест да служа в двора ви - каза Рен. - Заедно с теб.

Едион затвори очи и преглътна сухо.

- И за мен щеше да е чест.

Рен го перна по рамото. После отдалечаващите му се стъпки отекнаха из залата.

Едион постоя сам пред гаснещия огън още няколко минути, преди да се отправи към леглото си, където се надяваше да поспи поне малко.

Почти достигаше входа към източната кула, когато видя Лизандра.

Тя спря. В ръцете си държеше чаша с нещо горещо, навярно мляко.

- За Еванджелин е - обясни. - Не може да заспи.

Момичето бе треперило през целия ден. На вечеря изглеждаше така, сякаш всеки момент ще повърне.

- Да поговоря ли с нея? - попита я Едион.

Лизандра отвори уста, вероятно за да отхвърли предложението, и Едион реши да не настоява, но в крайна сметка хамелеонката кимна.

Извървяха мълчаливо целия път до северната кула и се заизкачваха по стълбището. Чак до някогашната стая на Роуз. Рен явно отново се беше погрижил за момичето. Вратата беше открехната и на стълбищната площадка се изливаше златиста светлина.

- Нося ти мляко - обяви Лизандра, леко задъхана от изкачването. - И ти водя компания. - Добави, когато Едион влезе в уютната стая.

Напук на годините без поддръжка покоите на Роуз нямаха вид на особено засегнати от това - едно от малкото помещения в двореца, което можеше да се похвали с нещо подобно.

Като го съзря, Еванджелин ококори очи, а Едион й се усмихна, сядайки на ръба на леглото. Лизандра й подаде млякото и седна на отсрещния ръб, а момичето отпи, стиснало чашата толкова силно, че кокалчетата на ръцете му побеляха.

- Прекарах цялата нощ преди първата ми битка в тоалетната - поде Едион.

- Ти? - изписука Еванджелин.

Той се подсмихна.

- О, да. Куин, предишният капитан на Стражата, се учуди, че до зори изобщо било останало нещо в мен.

Стара болка изпълни гърдите на Едион от спомена за скъпия му наставник и приятел, на когото се бе възхищавал безкрайно. И който бе загинал в равнината отвъд стените на града, каквато съдба очакваше и самият Едион.

Еванджелин се засмя тихичко.

- Колко гнусно.

- Гнусно беше - потвърди Едион и можеше да се закълне, че Лизандра също се поусмихна. - Така че ти си много по-смела от мен.

- И аз повърнах одеве - подшушна му Еванджелин.

Той й отвърна със заговорнически шепот:

- По-добре е, отколкото да си оцапаш панталоните, миличка.

Тя се разсмя толкова силно, че едва не изсипа чашата с мляко.

Едион се ухили на свой ред и разроши червеникавозлатистата й коса.

- Битката ще е грозна - подхвана пак, когато Еванджелин отпи от млякото си. - И сигурно отново ще повърнеш. Но запомни едно: страхът ти говори, че имаш за какво да се бориш; нещо, което толкова обичаш, че загубата му би била най-лошото нещо на земята. - Той посочи заскрежените прозорци. - Онези копелета на полето си нямат нищо. - Едион постави ръката си върху нейната и я стисна нежно. - Нямат за какво да се борят. А макар да сме по-малобройни от тях, ние имаме какво да браним. Затова сме способни да надвием страха си. Можем да се борим срещу тях докрай. Заради приятелите ни, семействата ни... - Той отново стисна ръката й. - Заради онези, които обичаме... - Осмели се да вдигне поглед към Лизандра и се натъкна на зелените й очи, обточени със сребристи сълзи. - Заради онези, които обичаме, можем да надвием страха си. Спомни си го утре. Дори пак да повърнеш, дори да прекараш цялата нощ в клозета. Спомни си, че имаме за какво да се борим, затова неизменно ще възтържествуваме.

Еванджелин кимна.

- Добре.

Едион наново разроши косата й и тръгна към вратата. На прага се спря и срещна погледа на Лизандра, блесналите й като смарагди очи.

- Преди десет години загубих семейството си. Утре ще воювам заради новото си семейство.

Не само заради Терасен, двора и народа му. Но и заради двете дами в стаята.

Исках Да си ти.

Едва не изрече думите й на глас. Едва не ги повтори, когато по лицето й се разляха тъга и копнеж.

Вместо това Едион излезе от стаята и затвори вратата след себе си.

***

Лизандра почти не мигна. Всеки път, затвореше ли очи, зърваше изражението на Едион, чуваше думите му.

Той не очакваше да оцелее в утрешната битка. Не вярваше някой от тях да оцелее.

Трябваше да тръгне след него. Да хукне надолу по стълбището след него.

Ала не го стори.

Зората им донесе слънчев ден. За да виждат по-ясно войската, която ги чакаше отпред.

Лизандра сплете косата на Еванджелин. Момиченцето стоеше по-изправено от предишния ден. Благодарение на Едион.

На думите му, заради които бе съумяло да поспи през нощта.

Двете тръгнаха мълчаливо към тържествената зала. Еванджелин крачеше с вдигната брадичка, макар че вероятно отиваха на последната си закуска.

Вече наближаваха залата, когато нечий стар глас каза:

- Може ли да поговорим?

Дароу.

Еванджелин се обърна преди Лизандра.

Древният лорд стоеше на входа на нещо, наподобяващо кабинет. Махна им да влязат.

- Няма да ви бавя - рече, забелязвайки презрителната физиономия на Лизандра.

Обещала си беше, че повече никога няма да се държи мило с мъже, с които нямаше никакво желание да бъде мила.

Еванджелин я стрелна въпросително, но Лизандра посочи с брадичка към стареца.

- Добре.

Кабинетът бе затрупан с купчини книги - покрай стените, по пода. Сигурно бяха над хиляда. И повечето изглеждаха древни.

- Последните свещени писания от библиотеката в Оринт - поясни Дароу, отправяйки се към писалището до тесния прозорец, отрупано с листове. - Само толкова успяха да спасят учените преди десет години.

Само толкова. А Елин й беше разказвала колко много книги имало някога в онази почти митична библиотека.

- Наредих да ги изнесат от хранилището след убийството на краля - каза Дароу и седна зад бюрото. - Сега бих го нарекъл наивен оптимизъм.

Лизандра отиде до една от купчините и прочете най-горното заглавие. Беше на непознат език.

- Останките от велика цивилизация... - пророни през стегнато гърло старецът.

Емоцията в гласа му накара Лизандра да се извърне към него. Тя отвори уста да попита защо я бе извикал, но в този миг видя онова, което стоеше до дясната му ръка.

Затворено в кристал с размерите на карта за игра, червено-оранжевото цвете сякаш сияеше - като силата, на която бе кръстено.

- Кралски огън - промълви тя и го доближи.

Елин и Едион й бяха разказвали за легендарното цвете, разцъфнало по планинските склонове и полята в деня, когато Бранън стъпил на този континент - доказателство, че носел мир.

От онези отдавна отминали дни до днес цветята се срещаха изключително рядко и хората смятаха появата им за знак, че земята е благословила владетеля, заемащ терасенския трон, както и че кралството е мирно.

Кралският огън, съхранен в кристал, който сега стоеше на бюрото на Дароу, бил намерен по време на управлението на Орлон - споделила й беше Елин. Орлон, възлюбеният на Дароу.

- Учените спасиха книгите, докато траеше адарланското нападение - продължи старият лорд, гледайки кралския огън с тъжна усмивка на уста. - Аз спасих това.

Тронът от еленови рога, короната - всичко бе унищожено. С изключение на това мъничко съкровище, по-скъпоценно от всички други притежания на рода Галантиус.

- Много е красиво - каза Еванджелин, идвайки до бюрото. - Но и много малко.

Лизандра можеше да се закълне, че устните на стареца се извиха в едва доловима усмивка.

- Така е - отговори той. - Също като теб.

В гласа му прозвуча неочаквана нежност, добрина. А следващите му думи я изненадаха още повече.

- Битката ще започне до пладне - каза Дароу на Еванджелин. - Ще ми е потребна помощта на някого, притежаващ бърз ум и още по-бързи крака. Да предава послания на командирите ни в двореца и да ми носи каквото е необходимо.

Еванджелин килна глава.

- Искате аз да ви помогна?

- Предполагам, че си се обучавала с воините по пътя насам. Еванджелин вдигна въпросителен поглед към Лизандра и тя кимна на повереницата си. Всички се бяха погрижили да я научат на първите стъпки в боя с меч и стрелбата с лък.

Момиченцето кимна на стареца.

- Мога някои неща, но не като Едион.

- Малцина са като него - вметна сухо Дароу. - Но на мен ми трябва някой с кураж и здрава ръка. Ти ли си този човек?

Този път Еванджелин не надникна към Лизандра.

- Да - отвърна с гордо вирната брадичка.

Дароу се поусмихна.

- Тогава върви в тържествената зала. Закуси добре, а като се върнеш тук, ще съм ти приготвил броня.

Като чу за броня, Еванджелин се опули. Но в очите й нямаше нито следа от страх.

Лизандра й прошепна:

- Върви. Ей сега идвам.

Момиченцето излетя към залата с разлюляна зад гърба си плитка.

Като се увери, че наистина бе тръгнало към долния етаж, Лизандра попита:

- Защо?

- Допускам, че този въпрос означава, че ми позволяваш да се разпореждам с повереницата ти.

- Защо?

Дароу взе кристала с кралския огън.

- Не мога да използвам Нокс Оуен, откакто се посвети в служба на друг и изчезна кой знае къде, може би по искане на Едион. - Той завъртя кристала между тънките си пръсти. - Но като изключим това, никое дете не бива да гледа как посичат приятелите му. По-добре ще е за нея, ако й намираме работа, ако й дадем цел и дори малко правомощия, отколкото да я заключим в северната кула, където да трепери от ужас при всеки звук, при всяка кървава смърт.

Лизандра не се усмихна, нито сведе глава.

- И си готов да го направиш за повереницата на една блудница?

Дароу остави кристала.

- Детските лица са се запечатали най-ярко в спомените ми от битката преди десет години. По-ярко дори от това на Орлон. А по лицето на Еванджелин, докато гледаше армията вчера, разпознах същото отчаяние като от онези дни. Така че, ако искаш, възприемай ме за върховен гадняр, както би се изказал Едион, но не съм толкова безсърдечен, колкото предполагате. - Той кимна към отворената врата. - Ще я държа под око.

Лизандра не знаеше какво да каже. Дали да не се изплюе в лицето му и да го прати по дяволите заедно с предложението му.

Но светлината в очите на Еванджелин, ентусиазмът, с който бе изхвърчала от стаята... Цел. Дароу й предлагаше цел и посока.

Затова Лизандра обърна гръб на кабинета, на безценните съкровища, струпани в него, древни книги, по-скъпи от злато. Мълчаливите, скърбящи другари на Дароу.

- Благодаря.

Старецът махна с ръка и продължи да чете листовете върху бюрото си - въпреки че очите му не сновяха по страниците.

***

Назъбените парапети по крепостните стени на града бяха препълнени с войници, наблюдаващи с каменни лица прииждащата сила.

Още не бяха поправили вещерската кула, слава на боговете! Но дори от такова разстояние Едион виждаше как войниците се трудят върху повреденото й колело. Ала без уивърн, който да заеме мястото на поваления вчера, нямаше да я подкарат скоро.

Това обаче нямаше да ги улесни особено в днешната битка. Не, днешната битка щеше да е кървава баня.

- Ще навлязат в обсега на стрелците до около час - докладва Елган.

Заповедта на Дароу явно не струваше и пукната пара. Килиан си оставаше генерал, да, но всеки доклад, който получаваше, стигаше и до Едион.

- Напомни им да се прицелват добре. Да си избират мишени. Воините от Гибелния легион го знаеха и без да им се казва.

Останалите обаче... бяха се доказали в последните битки, но едно напомняне нямаше да им навреди.

Елган тръгна към онази част от стената, на която Рен и елфическите благородници бяха избрали да разположат стрелците си. Срещу стохилядна армия можеха да се надяват само да поразредят редиците й, но да позволят на врага да атакува стените невъзпрепятствано - определено щеше да е глупаво. Пък и така щяха да пречупят духа на войниците още преди краят да е настъпил.

- Какво е това? - посочи към хоризонта Рен.

Явно имаше нечовешки остро зрение, защото Едион виждаше единствено петънце.

След миг тъмната точка започна да приема форма, издигайки се в синьото небе. Летеше към тях.

- Илкени? - предположи Рен, покрил притворените си очи с длан заради силното слънце.

- Прекалено е голямо - прошепна Едион.

С всяка секунда петното над многолюдната вражеска армия се избистряше.

Нарастваше.

- Уивърни - отсъди Едион със свит от ужас стомах.

Въздушният легион на Железни зъби най-сетне ги застигаше.

- О, богове! - пророни Рен.

Срещу земна обсада Оринт можеше и да устои известно време - няколко дни или седмици, но все пак можеше да устои.

Но с онези хиляда вещици от Железни зъби, полетели към тях на уивърните си... Врагът не се нуждаеше от пъклените си кули, за да опустоши града, двореца. Да разбие портата и крепостните стени и да пусне моратската паплач вътре.

Войниците започнаха да забелязват уивърните. Разнесоха се писъци. От парапетите. От двореца зад тях.

Обсадата дори нямаше да се превърне в обсада.

Всичко щеше да свърши същия ден. Едва за броени часове.

Препускащи стъпки спряха внезапно и Лизандра изрече задъхано:

- Кажи ми какво да направя, къде да отида. - Смарагдовите й очи бяха изцъклени от ужас. Безпомощен ужас и отчаяние. - Мога да се преобразя в уивърн, да опитам да ги задържа...

- Това са около хиляда вещици - каза Едион и собственият му глас прозвуча някак кухо в ушите му. Страхът й пробуди нещо рязко и опасно в него, но той се възпря да не посегне към нея. - Никой нищо не може да направи.

Няколко десетки вещици от Железни зъби бяха разгромили Рифтхолд за броени часове.

А този легион...

Едион се съсредоточи върху дишането си и задържа главата си гордо вдигната, когато войниците лека-полека заотстъпваха от постовете си по парапетите.

Недопустимо.

- ОСТАНЕТЕ ПО МЕСТАТА СИ! - изрева той. - ДРЪЖТЕ ФРОНТА И НЕ ОТСТЪПВАЙТЕ!

Свирепата му заповед усмири онези, които изглеждаха готови да побягнат. Но не повлия на разтрепераните мечове, мириса на страх.

Едион се обърна към Лизандра и Рен.

- Качете огнените копия на Ролф по най-високите кули и сгради. Да проверим дали е възможно да сваляме вещиците с тях.

Рен се поколеба и Едион му изръмжа:

- Веднага!

Рен хукна към Господаря на пиратите, застанал редом с мисенианците си.

- Безпредметно е, нали? - прошушна Лизандра.

Едион просто нареди:

- Вземи Еванджелин и бягайте. От най-долния етаж на двореца започва малък тунел, водещ към планината. Вземи я и бягайте!

Тя поклати глава.

- Какъв е смисълът? Морат така или иначе ще ни избие всичките.

Командирите му препускаха към него и Едион за пръв път видя искрен страх в очите на Гибелния легион. Дори в тези на Елган.

Въпреки това вниманието му остана приковано върху Лизандра.

- Моля те! Умолявам те! Умолявам те, Лизандра! Върви!

Тя вирна брадичка.

- Не караш съюзниците ни да бягат.

- Защото не съм влюбен в съюзниците ни.

Лизандра примигна смаяно.

Сетне лицето й сякаш се сгърчи, а Едион продължи да я гледа без нито капчица съжаление за изречените думи. Изпитваше единствено страх заради черното пълчище, полетяло в спретната формация над необятната вражеска армия. Страх заради зверствата, които вещерският легион щеше да причини на нея и Еванджелин.

- Трябваше да ти го призная - каза той с пресекващ глас. - Трябваше да ти го повтарям всеки ден, откакто го осъзнах още преди месеци.

Лизандра заплака и той избърса сълзите й.

Пребледнели и задъхани, командирите му го достигнаха.

- Чакаме заповеди, генерале.

Той не си даде труда да им напомня, че не е генерал. След няколко часа и бездруго нямаше да е от значение как са го наричали.

Лизандра остана до него. Не побягна.

- Моля те! - повтори й Едион.

Тя просто преплете пръсти с неговите в притихнал отговор. Като предизвикателство.

Сърцето му се пропука от отказа й. От допира с разтрепераната й, студена ръка.

Той стисна силно пръстите й и не ги пусна дори като се обърна към командирите си.

- Ще...

- Уивърни от север!

Предупредителният вик отекна по парапетите. Едион и Лизандра се завъртяха с приведени глави към враговете, нападащи ги в гръб.

Тринайсет уивърна летяха стремглаво откъм Еленови рога, спускайки се към крепостните стени.

И докато се насочваха към Оринт, докато хора и войници бягаха с писъци от тях, слънцето озари по-дребния уивърн, предвождащ атаката.

Озари крилата му като от живо сребро.

Едион познаваше този уивърн. Познаваше белокосата му ездачка.

- НЕ СТРЕЛЯЙТЕ! - кресна надолу по редиците.

Командирите му разгласиха заповедта и всички обтегнати тетиви се отпуснаха.

- Това са... - подхвана Лизандра, пусна ръката му и стори крачка напред леко зашеметена. - Това са...

Войниците още се отдръпваха от парапетите, когато Манон Черноклюна и Тринайсетте накацаха по тях - точно пред Едион и Лизандра.

Това не беше същата вещица, която бе съзрял на плажа в Ейлве.

Когато му се усмихна мрачно, по лицето й нямаше и следа от онова хладнокръвно, причудливо същество. Нито по лицето й, нито по изящната корона от звезди на главата й.

Корона от звезди.

За последната крочанска кралица.

Някой ги наближи задъхано и Едион извърна очи от Манон Черноклюна. Дароу крачеше припряно по стената, вторачен смаяно във вещицата, яхнала уивърн, в Едион, който не стреляше по нея - очевидно я имаше за вражески пратеник, дошъл да води преговори преди началото на клането.

- Няма да се предадем! - изплю Дароу.

Астерин Черноклюна, чийто син уивърн бе кацнал до този на Манон, се изсмя гърлено.

Манон му се усмихна хладно.

- Точно това идваме да обезпечим, простосмъртни.

- Тогава защо те изпраща господарят ти? - изсъска й Дароу. Астерин се изсмя отново.

- Нямаме господар - каза Манон Черноклюна с глас на истинска кралица и лъснали златисти очи. - Идваме в чест на приятел.

Дориан го нямаше сред Тринайсетте, но Едион бе в такова изумление, че не намери думи да попита за него.

- Идваме - продължи Манон с достатъчно висок глас, че да я чуят всички по парапетите, - за да изпълним обещанието си към Елин Галантиус. Да се борим за онова, което тя ни обеща.

- И какво е то? - поинтересува се Дароу тихо.

Манон се усмихна.

- По-добър свят.

Дароу отстъпи назад. Сякаш не можеше да повярва на очите и ушите си, на вещицата, дошла да ги защити от смъртоносния легион.

Манон просто върна поглед към Едион, без да сваля усмивката от лицето си.

- Преди много време крочанките се биха рамо до рамо с Терасен, за да се отблагодарят на елфическия крал Бранън, че им даде земя, която да нарекат свой дом. Векове наред бяхме най-близките ви съюзници и приятели. - Короната от звезди искреше ярко върху главата й. - Чухме зова ви за помощ. - Лизандра зарида. - И се отзовахме.

- Колко сте? - промълви Едион, оглеждайки небето, планината. - Колко сте?

Гордост и благоговение превзеха лицето на вещерската кралица и дори нейните златисти очи се навлажниха, когато посочи към Еленови рога.

- Виж сам.

В този миг вещиците изникнаха между върховете.

Изпълниха северното небе с разпилени от вятъра червени пелерини. Бяха толкова много, че не можеше да ги преброи - нито мечовете, лъковете и другите оръжия, които носеха на гърбовете си. Метлите им летяха стремително напред.

Хиляди. Хиляди се спускаха към Оринт. Прелитаха над града. Войниците му наблюдаваха смаяно потока от вещици в червено, нетрепващи дори от вражеските сили, обгърнали хоризонта. Една по една те накацаха по опразнените парапети.

Въздушен легион, достоен противник на Железни зъби. Крочанките най-сетне се завръщаха.

82

Всяка крочанка, способна да яхне метла и боравеща умело с меча си, бе тръгнала с тях.

Дни наред летяха неуморно на север - първо през вътрешността на планината, после ниско над Оуквалд и накрая в широк кръг около моратската войска, за да не ги забележат.

И докато с Тринайсетте стояха върху крепостните стени на града, а крочанките прелитаха над тях, заемайки всички освободени места по парапетите на двореца, Манон още не можеше да повярва, че са успели.

И то на часа.

През целия им полет на север нови и нови крочанки се присъединяваха към редиците им. Сякаш короната от звезди на главата на Манон беше магнит, който ги привличаше към нея.

С всеки километър още и още вещици се появяваха от облаците, планините, горите. Млади и стари, с помъдрели или лудешки очи.

Накрая зад Манон и Тринайсетте летеше петхиляден легион.

- Спряха напълно - пророни пресекливо хамелеонката до Едион, сочейки към бойното поле.

Моратската армия в далечината бе преустановила марша си.

Изведнъж. Като че възпряна от колебание и шок.

- Баба ти е с тях - подшушна Астерин на Манон. - Усещам я.

- Знам. - Манон се обърна към младия принц генерал. - Ние ще поемем Железни зъби. Тюркоазените му очи бяха ярки като слънчевия ден, когато той махна към полето.

- Заповядайте!

Манон кривна уста в половинчата усмивка и посочи с брадичка към Тринайсетте.

- Ще се бием по парапетите на двореца. Оставям една от подчинените си при вас, за да изпращате по нея послания, ако се наложи.

Тя кимна на Веста и червенокосата вещица не помръдна от мястото си, когато другите се отправиха към величествения дворец. Манон не бе виждала друг като него -дори рухналата стъклена грамада в Рифтхолд бледнееше на неговия фон.

Тя се усмихна с пределно широка усмивка на стареца, който й бе изсъскал.

- Няма нужда да ми благодариш - подхвърли, а после дръпна поводите на Абраксос и излетя.

***

Воините на Морат изцяло бяха възпрели набега си.

Явно преразглеждаха стратегията си заради неочакваната поява на крочанките от мъглата на легендите. Защото излизаше, че не са изчезнал вид, както всички предполагаха.

Прекъснатата атака поне даваше възможност на Манон и армията й да си поемат дъх.

И цяла нощ за сън, макар и неспокоен. След като стана ясно, че Морат няма да ги довърши на същия ден, простосмъртните военачалници я поканиха на вечеря.

Пет хиляди крочанки нямаше да спечелят войната. Нямаше да възпрат стохилядна войска. Но поне можеха да отблъснат легионите на Железни зъби - да не им позволят да опустошат града и да пуснат през портите демонските пълчища.

Да ги задържат, докато не се случеше някое малко чудо. Но Манон не посмя да попита какво чудо биха могли да очакват, а простосмъртните не повдигнаха сами въпроса.

Дали портите и крепостните стени на града щяха да устоят на многолюдната армия? Навярно.

Но не и с помощта на оцелялата вещерска кула. Манон не се и съмняваше, че в момента я поправяха, снабдяваха я с нов уивърн. Може би затова бяха спрели - за да изчакат кулата, с която възнамеряваха да изпратят крочанките обратно в забвение.

Само зората щеше да покаже какво са намислили Железни зъби. Какво са постигнали през нощта.

Манон и Тринайсетте организираха крочанките часове наред заедно с Бронуен и Гленис. Разпределяха ги по фланговете на Железни зъби съобразно познанията на Манон за обичайните формации на врага.

Тя самата бе създала тези формации. Защото някога трябваше да ги предвожда.

След като приключиха с тази задача и със срещата с простосмъртните военачалници, все така мрачни, но поне изтикали паниката встрани, Манон и Тринайсетте си намериха стая, в която да поспят.

В голямото пространство горяха няколко свещи, ала нямаше нито една мебел. Налагаше се да спят на шалтетата си. Манон се помъчи да не се вглежда твърде дълго в своето, да не обръща внимание на мириса по него, избледнял с всеки километър на север.

Не си позволи да мисли къде е Дориан, какво прави.

Защото се боеше, че подобни размишления можеха да я изпратят обратно на юг, чак до Морат.

Тя седна върху шалтето си, разгърнато в смътно осветената стая, и заобиколена от Тринайсетте, се заслуша в суматохата, обзела двореца.

Това място беше същинска гробница, обитавана от призрака на някогашните му богатства. Манон се питаше как ли бе изглеждала някога стаята - дали бе служила за срещи, за спане, за кабинет... Вече по нищо не си личеше.

Опря глава назад върху студената каменна стена. Короната вече лежеше на земята при ботушите й.

Астерин проговори първа, разсичайки мълчанието в сестринството.

- Познаваме всичките им тактики, оръжията им. Вече и крочанките ги познават. Матроните вероятно са изпаднали в паника.

Независимо че никога не беше виждала баба си в паника, Манон се засмя.

- Е, утре ще разберем. - Тя плъзна поглед по Тринайсетте. - Изминахте много път с мен, но утре ще се изправите срещу собствената си раса. Може да се биете срещу приятели, любовници, роднини. - Тя преглътна. - Няма да ви виня, ако се откажете.

- Изминахме много път с теб - обади се Сорел, - защото всички сме готови за утрешната битка.

Вещиците кимнаха вкупом.

- Не ни е страх - рече Астерин.

Бистрите погледи около нея я увериха, че действително не ги беше страх.

- Очаквах поне някои от Ферианската падина да тръгнат с нас - измърмори Веста.

- Те не схващат какво им предложихме - обади се Гислейн.

Свобода - освобождение от матроните, превърнали ги в оръжия за унищожение.

- Каква загуба! - оплака се Астерин.

Дори зеленооките демонски близначки кимнаха в знак на съгласие.

В стаята пак се спусна тишина. Въпреки готовността в очите им Тринайсетте съзнаваха отлично какво очакваше петхилядната крочанска войска в битка срещу Железни зъби и армията под тях.

Затова Манон погледна всяка от тях и заяви:

- Винаги бих избрала да летя с вас, отколкото с десет хиляди от Железни зъби. - Тя се поусмихна. - Утре ще им покажем защо.

Вещиците й отвърнаха с дяволски, свирепи усмивки, докосвайки почтително челата си с два пръста.

Манон сведе глава и изпълни същия жест.

- Ние сме Тринайсетте. Винаги, докато Мракът не ни призове.

***

Еванджелин реши, че вместо паж на лорд Дароу предпочита да е крочанска вещица.

Една от крочанките даже подари на изпадналото в благоговение момиченце червена пелерина, която Еванджелин отказа да свали дори когато Лизандра я сложи в леглото. А преди да се унесе в сън, обеща, че утре щяла да помага на Дароу. След като обаче се увереше, че крочанките имали всичко необходимо.

Лизандра й се усмихна, пренебрегвайки все така лошите изгледи за утрешния ден. Манон Черноклюна - всъщност вече Манон Крочан - не им бе спестила нищо. Крочанският легион можеше да отблъсне за известно време Железни зъби, дори да ги надвие с известен късмет, но им оставаше битката с моратската армия. Подновеше ли набега си, пак щеше да им се наложи да отбраняват крепостните стени.

Тъй като нито можеше, нито искаше да спи на второто легло в стаята на Еванджелин, Лизандра заскита по коридорите на просторния древен дворец, умислена колко хубав дом би бил за двете им с Еванджелин. Колко добре би приютил двора им.

Явно несъзнателно последвала мириса му, тя не се изненада, когато намери Едион пред гаснещия огън в тържествената зала.

Кой знае от колко време стоеше сам пред камината.

Той се извърна към нея още като прекрачи входа. И проследи с очи всяка нейна стъпка.

Защото не съм влюбен в съюзниците ни. Думите му променяха всичко... и нищо.

- Трябва да поспиш.

Той й се поусмихна.

- Ти също.

Двамата впериха погледи един в друг и помежду им се възцари мълчание.

Лизандра можеше да прекара цялата нощ така. Всъщност много нощи беше прекарвала така, макар и в кожата на звяр. Просто го бе наблюдавала, любувайки се на могъщите очертания на тялото му, на непреклонната воля в очите му.

- Мислех, че днес ще умрем - прошепна тя накрая.

- Наистина щяхме да умрем.

- Още съм ти ядосана - поде нервно тя, - но...

Едион вирна вежди и по лицето му проблесна светлина, каквато не бе зървала от доста време.

- Но?

Лизандра се намръщи.

- Но ще си помисля за онези твои думи. Това е.

Устните му се извиха в позната лукава усмивка.

- Ще си мислиш за думите ми?

Тя вдигна брадичка и го измери отвисоко поне дотолкова, доколкото беше възможно, като се имаше предвид колко се извисяваше той над нея.

- Да, ще си помисля за това. За намеренията си към теб.

- За това, че съм влюбен в теб.

- Ох! - Едион отлично знаеше, че подобна безцеремонност ще разклати самообладанието й. - Щом така желаеш да го наречеш.

- А другояче ли да го нарека?

Той направи крачка към нея и я остави да реши дали би му позволила такава волност. Лизандра му я позволи.

- Просто... - Тя стисна устни. - Не умирай утре. Само това те моля.

- За да имаш време да премислиш подхода си към обяснението ми в любов?

- Точно така.

Усмивката му стана хищническа.

- Тогава може ли и аз да те помоля нещо?

- Не смятам, че си в положение да ми отправяш молби, но хубаво.

Без да сваля вълчата усмивка от лицето си, Едион се приведе да прошепне в ухото й:

- Ако не умра утре, ще ми позволиш ли да те целуна?

Тя се отдръпна от него с пламнало лице и отстъпи крачка назад. Свещени богове! Нима не беше опитна куртизанка? ТвърДе опитна. А простичкото му искане накара коленете й да се разтреперят.

Накрая се овладя и изопна рамене.

- Ако не умреш утре, Едион, ще обсъдим въпроса. И тогава ще реша.

Вълчата му усмивка дори не трепна.

- Значи, до утре вечерта!

На идния ден ги очакваше истински ад. Навярно дори гибел. Ала Лизандра нямаше да го целуне, не и сега... Можеше да го приеме или като обещание, или като знак за сбогуване.

Ето защо тя се отправи към вратата с разтуптяно сърце.

- До утре!

83

Дориан летя неспирно. Почти два дни летя без почивка на север по гръбнака на Белия зъб, покрай оголената от зимата оуквалдска шир отдясно.

Накрая си набеляза някаква полянка между плетеницата от древни дървета и се спусна през клоните без дори да усеща дращенето им по дебелата си уивърнска кожа. Веднага щом кацна в снега, се преобрази и разтопи с магията си замръзналото поточе, лъкатушещо през полянката.

Сетне падна на колене и пи от водата на дълбоки, задъхани глътки.

Откриването на храна се оказа по-лесно, отколкото бе очаквал. Не му трябваха нито клопки, нито стрели да улови жилестия заек, скътан наблизо. Дори не му трябваше нож да го одере. Нито шиш да го опече.

Щом утоли жаждата и глада си и се увери, че в небето не го дебнат врагове, Дориан нарисува символите. За последно.

Налагаше се да излети час по-скоро. Но заради това можеше да отложи с малко полета си на север. Дамарис явно се съгласи, защото този път призова онзи, когото носителят му желаеше да види.

Гавин се появи в кръга от кървави Знаци на Уирда, по-блед и размит на утринната светлина.

- Намерил си го, значи - каза вместо поздрав древният крал. - И заряза Ераван в сериозна бъркотия.

- Така е.

Дориан долепи длан до джоба на жакета си. До потресаващата сила, пулсираща вътре. По време на устремения му полет от Морат му бе необходима огромна воля, за да игнорира шепота й. Сега изтръпна, и то не само от студа.

- Тогава защо ме призоваваш?

Дориан срещна погледа на мъжа. Като крал към крал.

- Държа да ти съобщя, че съм го намерил, за да се сбогуваш с Елена. Преди да изковем Ключалката.

Гавин застина. Дориан не трепна от преценяващия му взор.

След миг Гавин рече с посмекчен тон:

- В такъв случай трябва да се сбогувам и с теб.

Дориан кимна. Чувстваше се готов. Не че имаше друг избор.

- Явно си решил? Решил си ти да се жертваш? - настоя Гавин.

- Елин е в Севера - обясни Дориан. - Като я открия, ще решим заедно. - Кой от тях двамата щеше да се слее с трите ключа. И нямаше да се върне на този свят. - Но се надявам - призна той - да е измислила друг вариант. Както за нас, така и за Елена.

Елин се бе измъкнала от Майев. Може би щеше да има този късмет и с бягството от участта им.

Призрачен вятър разлюля пред лицето на Гавин няколко кичура от дългата му коса.

- Благодаря ти - каза дрезгаво кралят. - Благодаря ти, че дори си помислил за това.

Ала в очите му проблясваше скръб. Знаеше колко е непостижимо.

- Съжалявам - каза Дориан. - Съжалявам, че такава съдба ще сполети двама ви, ако успеем с Ключалката.

Гавин преглътна.

- Вречената ми направи своя избор преди много време. Винаги е била готова да посрещне последиците. За разлика от мен.

Също както Сорша бе направила своя избор. И бе последвала своята съдба.

За пръв път споменът за нея не му причини болка. Образът й просветна пред него като предизвикателство. Да осмисли жертвата й. Нейната... и на още мнозина. Както и своята собствена.

- Не се отказвай толкова лесно от живота - посъветва го Гавин. - Именно животът ми с Елена ми дава сили да преглътна идеята за раздялата ни. Хубав живот беше. На по-хубав не можех и да се надявам. - Той килна глава. - Желая ти същото.

Но преди Дориан да опише чувствата, които завладяха сърцето му при тези думи, Гавин вдигна поглед към небето. И свъси тъмните си вежди.

- Време е да тръгваш.

Грохот на големи криле изпълни въздуха. Хиляди криле.

Изглежда, легионът на Железни зъби все пак се беше мобилизирал след рухването на Морат. Вещиците летяха на север към Оринт, вероятно още по-нетърпеливи да разкъсат приятелите му.

Дориан се молеше Майев да не е сред тях. Молеше се да е останала да ближе раните си в Морат при Ераван. Докато и другите им страшилища не тръгнеха на война. Заедно с валгските принцеси в тела на паяци.

Въпреки бързо наближаващата армия Дориан докосна дръжката на Дамарис и каза:

- Ще се грижа за Адарлан. Колкото и време да има пред мен, няма да го изоставя. Мечът се стопли и засия.

А Гавин се усмихна леко независимо от надвисналата над тях загуба. Като че и той бе доловил топлината на меча.

- Знам - отвърна. - Винаги съм го знаел.

Дамарис не изстина.

Дориан опита да преглътне буцата в гърлото си.

- След като затворим Портата на Уирда, ще мога ли да отварям този портал?

Ще мога ли пак да те призова, да поискам съвет от теб?

Гавин започна да избледнява.

- Не знам. - После добави тихо: - Надявам се.

Дориан сложи ръка на сърцето си и се поклони дълбоко.

И докато Гавин се сливаше със снега и слънцето, Дориан можеше да се закълне, че кралят също му се покланя.

След няколко минути, когато гигантски криле засенчиха слънцето, никой не забеляза самотния уивърн, който излетя от Оуквалд и се присъедини към многочислената войска.

84

В опразнения арсенал на двореца не беше останала нито една броня. Пък и никоя нямаше да е по мярка на уивърните.

Оцелелите след обсадата на Адарлан и придобитите след разгрома му вече бяха разпределени и макар че принц Едион предложи някой ковач да изработи метални нагръдници за уивърните, Манон само погледна свалените врати, които възнамеряваха да използват за целта, и реши, че ще са твърде тежки. Бързината и ловкостта щяха да са най-големите им помощници срещу легиона на Железни зъби.

Ето защо щяха да тръгнат на битка както винаги: въоръжени единствено с мечове, железни зъби и нокти, както и с бойна сръчност.

Застанала на големия балкон на най-горната кула в двореца на Оринт, високо над ширналата се чак до хоризонта моратска армия, Манон гледаше изгрева, съзнавайки, че можеше да й е последен.

Тринайсетте обаче, повечето опрели ръце в парапета, не гледаха на изток.

Вниманието им бе насочено към врага, разбуждащ се под изгряващото слънце. И към двете крочанки, изправени до Манон с метли в ръцете и мечове, вече закопчани през гърбовете им.

Никой не се беше учудил да види Бронуен облечена за битка. Ала дори Манон застина, когато Гленис се появи с меч и сплетена назад коса.

Вече бяха преговорили подробностите. Както сега, така и три пъти миналата вечер. Затова, докато денят се проясняваше, просто стояха мълчаливо на върха на древната кула.

Надалеч, някъде в сърцето на моратската армия, проехтя вой на рог.

Протяжно, като исполински звяр, току-що пробуден от дълбок сън, вражеската войска потегли към крепостните стени.

- Крайно време беше - промърмори Астерин, пристегнала сплетената си коса с кожена лента през челото.

Уивърните на Железни зъби излетяха в небето - видимо тромави с тежките си брони.

Но даже това нямаше да е в техен ущърб. Макар и със затруднено излитане, легионът на Железни зъби скоро изпълни небето. Наброяваха поне хиляда. А Манон дори не смееше да си помисли къде е армията от Ферианската падина. Още не.

По кулите на двореца, покривите на къщите из града и назъбените парапети на крепостните стени крочанките изправиха метли до себе си, очаквайки сигнал за атака.

Сигнал от Бронуен, от резбования рог до нея - вещерска реликва, пропукана и потъмняла от старост, покрита със символи, толкова избледнели, че едва се виждаха.

Уловила погледа на Манон, Бронуен обясни:

- Антика от някогашното ни кралство. Принадлежала е на Телин Ванора, млада, неопитна вещица, сражавала се през последните дни на войната и попаднала до портите, когато Рианон загинала. Моя предшественица. - Тя плъзна ръка по старото дърво. - Надула рога, за да предупреди народа ни, че Рианон е убита и трябва да се спасяват от града. Но веднага щом вдигнала тревога, матроната на Синьокръвните я посякла. Предупреждението й обаче дало достатъчно време на народа ни да избяга. Да оцелее. - Тъмните й очи се обточиха в сребристо. - За мен ще е чест днес да надуя същия рог. Не за да предупредя народа ни, а за да го обединя пред врага.

Никоя от Тринайсетте не надзърна към Бронуен, но Манон знаеше, че са чули всяка нейна дума.

Бронуен сложи ръка на кожения си нагръдник.

- Телин е тук днес. В сърцата на всички оцелели онзи ден крочанки. Тук са и всички загинали във вещерските войни, дори да не ги виждаме с очите си.

Манон си спомни за двете безтелесни сили, които бе усетила, докато се биеше с матроните, и повярва в думите на Бронуен.

- В тяхна чест се сражаваме - продължи младата вещица, свеждайки очи към приближаващата армия. - И за бъдещето, което ни чака.

- Общото ни бъдеще - добави Манон, срещайки погледите на Тринайсетте.

Те не се усмихнаха, но свирепите им лица говореха достатъчно.

Манон се извърна към Тление.

- Наистина ли ще се биеш?

Тление кимна без нотка на колебание.

- Преди петстотин години майка ми избрала бъдещето на кралския род пред това да се бие рамо до рамо с любимите си хора. И въпреки че никога не съжали за избора си, това бреме я смазваше цял живот. Предаде го и на мен. - Старицата махна към Бронуен, сетне и към Астерин. - Зад всяка от нас днес стои невидима закрилница.

Златисточерните очи на Астерин поомекнаха.

- Да - потвърди кратко Втората на Манон, поставяйки ръка на корема си.

Не заради противната дума, издълбана там, заради зверството, което бе преживяла.

А заради мъртвородената вещица, изхвърлена от бабата на Манон в огъня, преди Астерин да я прегърне дори.

Заради ловеца, когото Астерин бе обичала, както никоя вещица от Железни зъби не бе обичала човек, и при когото така и не се бе завърнала от срам и страх. Ловецът, който не беше спрял да я чака дори на старини.

Манон знаеше, че днес Втората й щеше да воюва заради тях, заради загубеното си семейство. За да не се случва повече на никого.

Манон от своя страна щеше да се бори за същото.

- След цели петстотин години най-накрая сме на прага й - каза Гленис с нетрепващ, но някак отнесен глас, сякаш потънала в дълбините на спомените си. Изгряващото слънце вече къпеше белите стени на Оринт в злато. - Последната битка на крочанките.

И като че думите й послужиха за сигнал, защото Бронуен надигна рога на Телин Ванора и го наду.

***

Повечето вярваха, че река Флорин извира от Еленови рога, преминава покрай западната граница на Оринт и оттам се спуска през низината.

Ала повечето не знаеха, че древният елфически крал бе построил мъдро града си, изкопавайки канали и подземни корита, разнасящи прясната планинска вода из цялата му територия. Чак до двореца.

Лизандра разпери нависоко факлата и надникна в един от подземните канали, чиято вода течеше, образувайки малки въртопчета в каменния тунел, който я извеждаше от стените на града. Като проговори на придружаващите я воини от Гибелния легион, дъхът й се заусуква на бели облачета пред нея.

- Заключете решетката, щом изляза.

Някой изхъмка утвърдително.

Лизандра стрелна смръщено масивната желязна порта през подземната река. Металните решетки бяха дебели колкото ръката й. Лорд Муртауг бе предложил този маршрут за нападение, оказвайки се по-запознат с водоносната система под града и двореца, отколкото дори Едион бе предполагал.

Лизандра се приготви за сблъсъка със студената вода. Всъщност повече от студена...

Но Моратската армия вече напредваше към крепостните стени и ако тя не заемеше позицията си скоро, вероятно щеше да е твърде късно за всичко.

- Дано боговете да са с теб! - обади се един воин от Гибелния легион.

Лизандра му се усмихна напрегнато.

- И с вас.

Не си даде време да размисли. Просто стори крачка отвъд каменния ръб.

Бездънните води я погълнаха бързо. Студът изтръгна въздуха от дробовете й, но тя вече се преобразяваше; топла светлина изпълваше тялото й, докато костите й се изкривяваха, докато кожата й изчезваше. Магията й пулсираше, изцеждаше се стремглаво заради усилието, което изискваше трансформацията, но всичко сякаш приключи за секунда.

Воините възкликнаха глухо над водната повърхност. От страхопочитание или само страх - не я интересуваше.

Показа глава колкото да си поеме дъх, и отново се потопи. Мътната, тъмна вода беше толкова ледена, че хапеше безмилостно дори това тяло, ала тя заплува по течението, което я изведе от древния тунел.

И я прекара под стените на града. А оттам - в още по-студените води на Флорин. Дебели плочи лед се носеха по повърхността, скривайки я от очите на врага.

Тя заплува по реката, докато не достигна източния фланг на моратската армия, и зачака уговорения сигнал.

***

Крочанките излетяха в небето и обгърнаха като червена вълна града и крепостните стени.

Застанал в южната част на стената заедно с Рен, Едион килна глава назад, наблюдавайки полета им над равнината.

- Вярваш ли, че са способни да се преборят с такъв отряд?

Рен кимна към прииждащото море от Железни зъби и уивърни.

- Нямаме друг избор, освен да се надяваме на това - отвърна Едион, сваляйки лъка от гърба си.

Рен последва примера му и стрелците надолу по стената го приеха за сигнал да приготвят своите.

Разпръснатите между тях мисенианци подпряха металните конструкции на огнените копия върху стената.

Морат настъпваше. Вече нямаше какво да ги забави, да ги изненада. Битката бе неизбежна.

Едион надникна към виещата се снага на Флорин, покрита с блеснали под утринното слънце ледове. И опита да потисне страха, обзел сърцето му. Бяха твърде отчаяни, твърде малко в сравнение с вражеското пълчище, за да откаже на Лизандра мисията, която бе поела днес.

Той погледна през рамо. Воините от Гибелния легион бяха опрели катапултите в назъбения парапет, а елфическите благородници се подготвяха да вдигнат с изцедените си магически сили огромните речни камъни, с които щяха да обстрелват врага. Елфическите стрелци по крепостната стена чакаха сигнал.

Едион зареди стрела в лъка си и обтегна тетивата.

Войниците по стената обтегнаха своите като един.

- Да превърнем днешната битка в достойна за песен - каза той.

85

Манон и Тринайсетте се изстреляха в небесата, докато крочанската армия вече се носеше под тях като червена вълна към черното море отпред.

И принудиха легиона на Железни зъби да избира между древните си врагове и новите.

Манон искаше да ги подложи на подобно изпитание. За да прецени колко вещици от Железни зъби щяха да се придържат към заповедта да атакуват големия крочански отряд, както и колко щяха да се отцепят от легиона си, изкушени да воюват с Тринайсетте. Изпитание дори за матроните и наследниците, предвождащи армията -дали щяха да паднат в капана й? Да разделят силите си, или да продължат масовото нападение срещу крочанките?

Манон и Тринайсетте се издигаха все по-нависоко и по-нависоко, докато двете войски се приближаваха една към друга.

Крочанките летяха непоколебимо, насочили лъскави мечове към връхлитащите уивърни.

Железни зъби не бяха обучени за бой с врагове, способни да отвърнат на удара. Летящи врагове, по-дребни и пъргави от тях самите, инструктирани да атакуват слабото място на легиона: ездачките. Така беше целта на крочанките - да повалят ездачките, а не зверовете им.

Но първо трябваше да се промъкнат покрай смъртоносните челюсти и опашките с отровни шипове. Ала дори да намереха начин да заобикалят уивърните, оставаше опасността от вражеските стрели и опитните воини върху зверовете. Нямаше да е лесно, нито бързо.

Тринайсетте се издигнаха толкова високо, че въздухът стана осезаемо разреден. Толкова нависоко, че Манон съзираше най-задната редица на легиона, където летеше страховитият, гигантски уивърн на Искра Жълтонога.

Това щеше да е най-сериозното й и неизбежно предизвикателство в боя. И беше убедена, че въпреки разстоянието помежду им, Искра също я е набелязала за своя мишена.

Петра не се мяркаше никъде. Нямаше ги и другите две матрони. Манон не знаеше коя е новата Върховна вещица на Жълтоногите, заела мястото на убитата старица. Не че я интересуваше. Може би баба й ги беше убедила да не повишават Искра или някоя друга вещица - само и само да разчисти пътя за собственото си издигане.

На Манон вече започваше да й се вие свят от чудовищната височина, когато петдесетина уивърна се отцепиха от вражеската войска. И се устремиха нагоре към тях. Алчни за славата и лаврите, които щеше да им донесе поражението на Тринайсетте.

Манон се усмихна.

Двете армии се сблъскаха.

Тя въздъхна дълбоко и дръпна поводите на Абраксос.

Безпощадният й уивърн разпери широко криле, предприе остър вираж и се спусна надолу.

Светът се кривна на една страна, докато летяха надолу, надолу, надолу, следвани от Тринайсетте. Отрядът им раздираше облаците високо над воюващите армии, а дворецът и градът се проясняваха с бясна скорост.

А когато групата отцепнички от Железни зъби ги доближиха достатъчно, че Манон да ги разпознае като Жълтоноги и Синьокръвни, Абраксос направи рязък завой и един въздушен поток го изстреля право към тях.

Тринайсетте се подредиха във въздушна формация зад нея и заедно разбиха като таран отряда на Железни зъби.

Лъкът на Манон пееше, изстрелвайки стрела след стрела.

Когато плисна първата струя синя кръв, една част от нея сякаш се пропука.

Въпреки това продължи да стреля. А Абраксос продължи да лети, разкъсвайки криле и гърла с опашката и зъбите си.

Легендарната битка започваше.

***

Грохотът от маршируващи нозе отекваше покрай Лизандра дори в реката.

Никой не забелязваше голямата бяла муцуна, която от време на време се подаваше над ледените късове да си поеме дъх. Небето притъмняваше, запълнено с воюващи уивърни и крочанки.

Във водата често се строполяваха тела - на вещици и от двете войски.

Все още живите крочанки, мятащи се в реката, Лизандра пренасяше тайно до брега. Никоя не й задаваше въпроси, пък и тя не се задържаше дотолкова, за да я разпитват коя е.

Падналите вещици от Железни зъби се озоваваха на дъното на реката, притиснати от масивни камъни.

Лизандра извръщаше поглед всеки път, когато довършваше някоя от тях.

А щом откъм крепостните стени долетя пронизителният вой на боен рог, тя подаде отново муцуна над водата. Не сигнал за тревога, а за атака.

Лизандра се гмурна до дъното. После заплува яростно нагоре, размахвайки внушителната си опашка.

Изскочи от обгърнатата от ледени късове вода, описа голяма дъга във въздуха и се заби право в източния фланг на моратската армия.

И сред писъците на ужасените войници се развилия във вихрушка от зъби, нокти и грамадна смъртоносна опашка.

Където стъпеше белият морски дракон, плисваше черна кръв.

А когато войниците овладяха страха си достатъчно, че да заобстрелват със стрели и копия седефените й люспи, подсилени с паякова коприна, Лизандра се завъртя и пак се гмурна в дълбоката река, изчезвайки под леда. Копията пронизваха тюркоазените води, но тя вече се отдалечаваше от брега.

Тялото на морски дракон - е, по-скоро речен дракон - плуваше стремително. Тя го тласкаше до предела на силите му, караше огромните му дробове да се раздуват като гайди.

При следващата извивка на реката Лизандра използва засилката си отново да изскочи на брега.

Съсредоточени в суматохата покрай първото й нападение по-назад в редиците, войниците я забелязаха чак когато им се нахвърли.

Лизандра успя само да надникне към крепостните стени, в които вече се разбиваше черната вълна на вражеската армия. Вдигаха се обсадни стълби и свистяха стрели, придружени от огнени копия. Смогна единствено да ги зърне за секунда, преди да се завърне в ледените дълбини на реката.

Водата отмиваше черната кръв от зъбатата й паст, от опашката и ноктите й, докато сенките на вещиците, воюващи в небето, танцуваха по ледените късове над нея.

И Лизандра продължи да се бие, използвайки плътния лед като щит. Нападаше и се оттегляше във водата, разклащаше източния фланг на врага с всяка атака, принуждаваше войниците да бягат от речния бряг, да се блъскат към центъра на войската.

Постепенно тюркоазените води на Флорин помътняха от синя и черна кръв.

А тя късаше със зъби нови и нови парчета от титаничния звяр, нападнал Оринт.

***

Горещината от огнените копия жареше бузата на Едион, напичаше почти нетърпимо шлема му.

Но беше готов да го понесе, като гледаше как пламъците отблъскваха валгските войници от крепостната стена. Враговете, повалени от стрели, светкавично биваха замествани от нови.

Ала по местата, поразени от огнените копия, оставаха само обгорена пръст и разтопени брони. Върховните оръжия обаче не бяха достатъчно.

Над крепостните стени и далеч напред воюваха Железни зъби и крочанките.

Сблъсъкът им беше толкова кръвожаден, толкова мълниеносно се развиваше, че кръвта им образуваше синкава мъгла в небето.

Едион още не можеше да прецени кой надвива за момента. Там, където Тринайсетте се врязваха сред черната войска, Железни зъби и уивърните им политаха към земята, премазвайки валгските войници под себе си.

По крепостните стени се издигаха нови и нови железни обсадни стълби. Огнените копия запращаха покатерилите се войници на земята като овъглени трупове. Но други Валги плъзваха нагоре, неустрашими дори пред огнената смърт.

Едион препускаше от стълба на стълба, зареждайки стрела след стрела в лъка си, и обстрелваше войниците, изкачили се по стъпалата им. Чисти изстрели в пролуките на тъмните им брони.

Стрелците край него вършеха същото, а воините от Гибелния легион заемаха бойни позиции отзад, готови да посрещнат първите нападатели, преодолели стената.

Край градските порти бумтяха огньове. Едион бе изпратил много от мисенианците при двете порти към Оринт, най-уязвимите точки по крепостната стена.

Фактът, че пламъците горяха неспирно, му говореше достатъчно: именно там бе съсредоточила силите си моратската армия.

Заповедта на Ролф да не пилеят огъня подтикна стомаха му да се свие, но Едион насочи вниманието си към близката обсадна стълба. Лъкът му изсвистя и поредният войник полетя към земята. Последван от друг.

Надолу по стената Рен бе поел следващата обсадна стълба и лъкът му пееше същата песен.

Едион се позволи да надникне към армията отпред. Беше се струпала неимоверно близо до крепостните стени.

Ето защо отстъпи назад, привиквайки друг стрелец на свое място, и вдигна меча си, за да подаде сигнал на воините от Гибелния легион по катапултите, на елфическите благородници и стрелците край тях.

- Сега!

Разнесе се припукване и скърцане на дърво. Камъни, големи колкото фургони, полетяха над стените. Катранът, с който бяха облени, лъщеше на слънцето.

А като достигнаха зенита на полета си, тъкмо преди да се спуснат към врага, елфическите стрелци изпратиха по тях залп от запалени стрели.

Стрелите улучиха камъните точно преди да се разбият в земята.

Изригнаха пламъци и обгърнаха дупките, които Едион бе заповядал да изкопаят в скалата - гнезда на взривните прахове, взети от скъпоценните запаси за огнените копия на Ролф.

Камъните се пръснаха в кълба от огън и скални късове.

Когато димът се разсея, войниците по крепостните стени посрещнаха с триумфални възгласи унищожението. Мястото на сблъсъка бе осеяно с изгорени, смазани и разкъсани на парчета Валги. И шестте катапулта бяха оставили кръгове по овъглената земя.

- Насочете! - изрева Едион.

Воините от Гибелния легион вече бутаха колелата, с които щяха да завъртят катапултите върху дървените им стойки. За броени секунди вече си бяха избрали нови мишени; за броени секунди елфическите благородници вече вдигаха нови покрити с катран камъни от купчината, която Дароу бе трупал седмици наред.

Едион не даде на Морат възможност да се съвземе от удара.

- Стреляйте!

Камъните полетяха, последвани от запалени стрели.

Този път взривовете по бойното поле разтресоха крепостните стени.

Отново прозвучаха ликуващи възгласи и Едион даде сигнал на Гибелния легион и елфическите благородници да не бързат със следващия залп. Да оставят Морат да си мисли, че запасите им са се изчерпали, че са имали само няколко камъка.

Едион се върна при обсадната стълба тъкмо когато първият валгски войник съумя да прехвърли стената.

Някакъв воин от Гибелния легион го уби още преди краката му да докоснат земята.

Едион свали щита от гърба си и вдигна меч тъкмо когато вълната от войници превали стената.

Ала не валгски войник прескочи парапета с нечовешка лекота.

Лицето на младия мъж беше студено като смъртта, черните му очи - блеснали от чудовищен глад.

Около врата му имаше черен нашийник.

Валгски принц.

86

- Съсредоточете се върху стълбата - изръмжа Едион на войниците, отстъпващи от красивия демонски принц, който стъпи върху крепостната стена така, сякаш просто влизаше в стая.

Не носеше броня. Единствено черна туника, вталена по стройното му тяло. Валгският принц се усмихна.

- Принц Едион - измърка съществото в него, изваждайки меч от тъмната ножница на хълбока си. - Чакахме те.

Едион се хвърли в атака.

Нямаше магия, нямаше нищо, с което да се бори срещу мрачната мощ във вените на принца, но притежаваше скорост. И сила.

Едион финтира с меча си - обикновения си, безименен меч - и принцът замахна със своя. Едион го блъсна странично с щита си.

Изтласка го назад. Не към стълбата, а към мисенианеца, въоръжен с огнено копие... Мисенианецът падна мъртъв.

Принцът се изсмя и запрати камшик от тъмната си сила към Едион.

Едион се наведе и разпери нагоре щита си. Сякаш той можеше да го предпази от силата на Валга.

Мрак удари метала и пулсациите отекнаха в ръката му.

Ала не последва очакваната болка, изцеждащата живота агония.

Едион мигновено парира, замахвайки нагоре с меча. Валгският принц обаче отскочи встрани.

Демонът погледна с изцъклени очи щита. Сетне и Едион.

Накрая изсъска:

- Елфическо копеле!

Едион не го разбра. Но нямаше време да се замисля, защото се наложи да отблъсне още една атака на тъмната сила с щита.

Парапетът вече бе облян в червена и черна кръв. Щом близкият мисенианец беше мъртъв, другият се намираше при стълбата на Рен...

Валгският принц го заудря отново и отново със силата си.

Едион поемаше всеки удар с щита си и силата на принца отскачаше от метала като пръски вода от камък. След всяко нападение на демона той замахваше с меча си.

Стомана срещаше стомана, мрак се сблъскваше с древен метал. Едион усещаше смътно, че войниците наоколо - както човеци, така и Валги - постепенно спираха сражението, докато двамата с демонския принц се придвижваха с бой по крепостната стена.

Той стъпваше стабилно на краката си, както го беше учил Рое. И Куин, и Кал Локан. Както го бяха учили всичките му наставници и воините, които уважаваше дълбоко. Подготвяйки го точно за този момент, когато дългът го призоваваше да защитава стените на Оринт.

И сега заради тях замахваше с меча, заради тях отблъскваше удар след удар.

Валгският принц съскаше гневно, като че разярен, задето силата му не съумяваше да счупи щита.

Щита на Рое.

В него нямаше магия. Бранън не го бе носил. Но някой от тях го беше изковал -някой от дълговековната кръвна линия крале и кралици след него, обичали кралството си повече от собствения си живот. Влизали в битка със същия този щит, за да отбраняват храбро Терасен.

И докато се биеше с валгския принц по крепостната стена, докато древният щит удържаше на всеки тъмен удар, Едион се питаше дали в метала не е влята друг вид сила. Непонятна за Валгите. Не истинска магия, не като тази на Бранън и Елин. Но нещо също толкова мощно - по-мощно дори.

Нещо, което Валгите може би никога нямаше да прекършат, колкото и да се опитваха.

Мечът на Едион пееше и валгският принц изрева от болка, когато уцели ръката му, разсичайки плътта надълбоко.

Плисна черна кръв. Едион се вкопчи в преимуществото си - бутна демона с щита и понечи да го наръга с меча си.

Ала принцът явно това и чакаше.

Беше му заложил капан, използвайки собственото си тяло за стръв.

И когато Едион се блъсна в него, демонът извади кинжал от портупея си и го прониза. Прониза го точно през тясната пролука в бронята му близо до едната мишница, уязвима заради протегнатата му ръка.

Острието разкъса плът, мускул и кост.

Нажежена до бяло, ослепителна болка едва не го накара да отвори ръка, да изпусне меча. Единствено обучението му, дългогодишните тренировки му помогнаха да се задържи на крака и да отскочи назад, изтръгвайки ножа от тялото си.

Валгският принц се изкикоти. Едион усещаше като в мъгла сражението наоколо, крясъците, смъртта, пламъците. Виждаше как демонският принц гледа с усмивка окървавения си кинжал.

После го вдигна към плътните си устни и плъзна език по острието му. Облизвайки кръвта на Едион.

- Великолепно - прошепна демонът, изтръпвайки от наслада. Едион направи още крачка назад. Ръката му гореше, гореше, гореше, а бронята му се пълнеше с кръв.

Принцът го последва.

Камшик от тъмната му мощ се стрелна към Едион и той наново го пое с щита си. Сблъсъкът го запрати на земята върху покритото с желязна броня тяло на някакъв воин от Гибелния легион.

Дъхът му се изостри като ножа, който го бе пронизал.

Принцът спря пред Едион.

- С огромна наслада ще изпия кръвта ти.

Едион вдигна щита над себе си, готов за следващия удар.

Принцът пак посегна да вдигне окървавения кинжал към устата си и вече подбелваше очи, предвкусвайки кръвта.

Но очите му се изцъклиха, когато нечия стрела прониза гърлото му. Точно над нашийника.

Принцът изхъхри и се завъртя назад към източника на стрелата. Право към Рен Алсбрук и огненото копие, което държеше в ръцете си.

Рен натисна спусъка и от оръжието избухна пламък.

Едион залегна и сви тялото си под щита, за да не разтопи огънят и неговите кости.

Светът се превърна в пещ. Само за миг. После отново останаха единствено бойните викове и писъците на умиращите.

Едион свали щита.

На мястото на валгския принц имаше купчина пепел и нашийник от черен Камък на Уирда.

Задъхан, Едион сложи ръка върху кървящата си рана.

- Щях да се справя с него.

Рен просто поклати глава, завъртя се на пета и отприщи огненото копие върху близките валгски войници.

След секунда господарят на Алсбрук се обърна към него и отвори уста да му каже нещо. Но погледът на Едион се размъти, а тялото му потъна в студ, какъвто не бе чувствал досега. След това всичко изчезна.

***

Битката се оказваше много по-страшна, отколкото Еванджелин бе очаквала.

Дори от звуците трепереше и единствено носенето На послания до лорд Дароу на позицията му на един от високите балкони в двореца я спасяваше да не се свие на топка някъде.

Сега за пореден път се качваше задъхана до балкона, пред чийто каменен парапет стояха Дароу и още двама терасенски лордове.

- От Килиан - съумя да изрече с реверанс, както правеше всеки път, донесеше ли послание на възрастния лорд.

Знаеше, че войната не е място за обноски - и Елин несъмнено би го потвърдила. Но тя все пак не се отказваше от реверансите дори когато нозете й трепереха. Просто не можеше да се сдържи.

Вестоносецът на Килиан я бе пресрещнал на стълбището на двореца и сега чакаше отговора на Дароу. По-близо до битката не беше стигала. Не че тук, горе, й се струваше по-приемливо.

Тя опря гръб в каменната стена и изчака Дароу да прочете писмото. Високата кула се издигаше почти до сражението между крочанки и уивърни. Поставяше я почти на тяхно ниво и светьт отдолу се размиваше пред очите й. Еванджелин долепи длани до студените камъни, сякаш можеше да извлече сила от тях.

Въпреки шумотевицата от бойното поле чу Дароу да казва на другите лордове:

- Едион е ранен.

Стомахът й се преобърна и нещо гъсто и мазно се помъчи да си проправи пътека нагоре към гърлото й.

- Добре ли е?

Другите двама лордове не я удостоиха с внимание, но Дароу я погледна.

- Загубил е съзнание и са го пренесли в някаква сграда до крепостната стена. В момента лечителките му помагат. Веднага щом се стабилизира, ще го преместят тук.

С омекнали крака Еванджелин се приближи до парапета, таейки надежда да зърне сградата сред хаоса долу.

Нямаше си нито брат, нито баща. И още не беше решила като какъв да възприема Едион. А явно беше тежко ранен, щом известяваха Дароу.

Тя сложи ръка на корема си, като че така можеше да възпре жлъчката, прогаряща гърлото й.

Лордовете си зашушукаха нещо. След малко Еванджелин усети нечия ръка върху рамото си.

- Лорд Гунар ще предаде отговора ми - обясни Дароу. - Ти ще останеш тук с мен. Може да си ми необходима.

Думите му звучаха строго, но ръката върху рамото й беше ласкава.

Еванджелин само кимна, прималяла от тревога и тъга, и вкопчи ръце в парапета на балкона, сякаш с хватката си можеше да задържи Едион в света на живите.

- Донеси топли напитки, Слоан - нареди Дароу с тон, който не търпеше възражения.

Другият лорд се оттегли мълчаливо. Еванджелин нямаше представа колко време му е отнело да се върне и Дароу да притисне горещата чаша в ръцете й.

- Пий!

Тя се подчини. Напитката се оказа някакъв бульон. Може би говежди. Не я интересуваше.

Приятелите й бяха там, долу. Новото й семейство.

Надалеч, чак до речния бряг, сред вражеската армия цареше смут. Единственият признак, че Лизандра още беше жива.

Не идваше вест за състоянието на Едион.

Затова Еванджелин остана на балкона с Дароу, чакащ безмълвно до нея, и продължи да се моли.

87

Колкото и да бързаше, хаганската армия се придвижваше твърде бавно. Беше препалено голяма и тромава, за да достигне Терасен навреме.

За цяла седмица преход на север, в рамките на който Елин молеше за прошка Оуквалд, Малките хора и Бранън, задето й се налагаше да проправя широк път през гората, чак сега наближаваха Ендовиер и границата на броени километри отвъд него. Оттам, ако имаха късмет, им предстояха още десетина дни до Оринт. А не беше изключено всичко да пропадне, ако Морат бе оставил част от силите си в Перант след обсадата на града.

Затова решиха да го заобиколят покрай западната му граница, обхождайки Перантската планина, вместо да поемат по лесния маршрут през низината. Ползвайки прикритието на Оуквалд, може би щяха да сварят моратската армия неподготвена при Оринт.

Ако от Оринт въобще бе останало нещо, докато пристигнеха. Още бяха твърде далеч, за да пуснат рукините на оглед, а и не бяха срещнали нито един вестоносец. Дори планинците от Белия зъб, които все още бяха с тях и се заклеха да ги последват до Оринт, за да отмъстят за клането на предците си, не знаеха по-бърз път.

Елин се опитваше да не мисли за това. Нито за Майев и Ераван, където и да се намираха. Каквото и да бяха наумили.

Ендовиер, единственият аванпост на цивилизацията след цяла седмица път, щеше да е първата новост, откакто бяха напуснали Ферианската падина.

Не й се разсъждаваше и върху това. Нито че на следващия или по-следващия ден щяха да минат през Ендовиер. Както и че отново щеше да види сивите планини на солните мини.

Легнала по корем върху кревата си - нямаше смисъл някой да приготвя кралското легло за двама им с Роуан, при положение че до няколко часа щяха да продължат похода си, - Елин изтръпна от щипещата болка по гърба си.

Дрънченето на инструментите на Роуан и пращенето на огъня в мангалите бяха самотните звуци в шатрата им.

- Ще успееш ли тази вечер? - попита го тя, когато Роуан спря, за да потопи върха на иглата в купичката с подсолено мастило.

- Ако спреш да дърдориш - отвърна сухо той.

Елин изпуфтя, надигна се на лакти и надникна през рамо към него. Не виждаше татуировката по гърба си, но знаеше каква ще е. Същата като онази, която бе изписал върху белезите по гърба й миналата пролет - историите за любимите й хора и тяхната смърт. На точното място, където някога бяха белезите й, сякаш ги бе запечатал в паметта си.

Но сега там имаше друга татуировка. Обгърнала като разперени криле лопатките на раменете й. Поне така й я беше описал.

Тяхната история. Историята на Роуан и Елин.

История, започнала с ярост и тъга, но прераснала в нещо коренно различно.

Радваше се, че бе решил да я завърши с това. С щастието.

Елин отпусна брадичка върху ръцете си.

- Скоро ще наближим Ендовиер.

Роуан продължи да работи, но чу думите й и ги премисли внимателно.

- Какво искаш да направиш?

Тя изтръпна от болката, която я прониза на едно особено чувствително място до гръбнака й.

- Да го превърна в пепелище. Да взривя цялата планина.

- Чудесно. Ще ти помогна.

Лека усмивка изви устните й.

- Легендарният принц воин няма да ме посъветва да не разхищавам лекомислено силата си?

- Легендарният принц воин ще те посъветва да следваш плана ни, но ако унищожението на Ендовиер ще ти помогне, той на драго сърце ще застане до теб.

Елин се умълча и Роуан поработи в тишина няколко минути.

- Не си спомням последната татуировка да ти е отнела толкова време.

- Тази е подобрена. Пък и получаваш чисто нов символ.

Тя изхъмка и пак се умълча.

Той продължи да работи, бършейки капчиците кръв, когато избиваха.

- Не знам дали съм способна - пророни Елин. - Не знам дали ще мога дори да погледна Ендовиер, камо ли да го унищожа.

- Искаш ли аз да го унищожа?

Спокоен воински въпрос. И Елин знаеше, че би го сторил заради нея. Ако го помолеше, още сега щеше да отлети до Ендовиер и да го изпепели.

- Не - призна му тя. - Надзирателите и робите вече ги няма. Няма нитр кого да унищожаваме, нито кого да спасяваме. Искам просто да го подмина и повече никога да се сещам за него. Това превръща ли ме в страхливка?

- Бих казал, че те превръща в човек. - Той се замисли за кратко, а сетне додаде: - Или каквото там се казва за елфите.

Тя погледна смръщено преплетените пръсти под брадичката си.

- Май вече съм по-скоро елфа. Дори не си спомням кога за последно съм била в човешкото си тяло.

- Това хубаво ли е, или лошо? - поинтересува се той, без ръцете му да трепнат.

- Не знам. Дълбоко в себе си съм човек, не някаква си елфическа кралица. Родителите ми бяха хора, и техните родители бяха хора. Е, в общи линии. И въпреки кръвната линия на Маб... Аз съм човек, способен да се превръща в елф. Човек в елфическо тяло.

Не спомена безсмъртието си. Главно заради изпитанията, които ги очакваха.

- От друга страна - подхвана Роуан, - бих те нарекъл човек с елфически инстинкти. Навярно повече, отколкото човешките. - Той се подсмихна. - Деспотична, властна, агресивна...

- Умееш да правиш комплименти на нежния пол.

Топлият дъх от смеха му погали гръбнака й.

- Защо да не бъдеш едновременно човек и елф? Защо да избираш?

- Защото всички искат да си или едното, или другото.

- Никога не ти е пукало какво искат всички останали.

Тя се засмя.

- Вярно е.

Иглата прободе чувствителната кожа по гръбнака й и Елин стисна зъби.

- Радвам се, че си с мен. Че за пръв път се връщам в Ендовиер с теб.

Защото й предстоеше да се изправи пред онази част от миналото си, пред страданията и мъките, макар и още да не смееше да се замисля прекалено сериозно за последните няколко месеца.

Инструментите му и щипещата болка спряха. После устните му докоснаха най-горната част на гръбнака й, точно над новата татуировка. Същата татуировка, която Гавриел и Фенрис правеха на собствения му гръб през изминалите дни винаги когато спираха да пренощуват някъде.

- И аз се радвам, че съм с теб, Огнено сърце.

Още толкова време, колкото позволяха боговете.

***

Елида седна тежко върху леглото си и простена тихо, като се наведе да развърже връзките на ботушите си. Асистирането на Ирен в лечителския фургон не беше лека работа и мисълта да разтрие глезена и ходилото си с мехлема й носеше същинско блаженство. Но поне от работа не й оставаше време да размишлява за други неща: за постъпката си спрямо Върнън, за участта на Перант, за онова, което ги очакваше в Оринт и как биха могли да го надвият.

Лоркан я гледаше от отсрещния креват с наполовина обелена ябълка в ръце.

- Трябва по-често да си почиваш.

Тя махна небрежно с ръка и събу ботуша и чорапа си.

- Ирен е бременна. Повръща почти на всеки час. Щом тя не си почива, и аз нямам намерение.

- Не съм сигурен, че Ирен е човек.

Колкото и сериозно да прозвуча гласът му, в очите му проблесна шеговитост.

Елида извади тенекиената кутийка с мехлем от джоба си. Евкалипт, беше го нарекла Ирен - растение, за което Елида за пръв път чуваше, ала чийто остър, но някак успокояващ аромат много й харесваше. Освен доминиращия мирис на билката в светлия, мътен мехлем се долавяха и нотки на лавандула, розмарин и нещо друго.

Чу се шумолене на дрехи и Лоркан се озова коленичил пред нея с ходилото й в ръце. Почти погълнато от ръцете му... всъщност.

- Дай на мен - предложи той.

Елида толкова се смая, че му позволи да вземе кутийката от пръстите й и загледа мълчаливо как Лоркан потапя своите в мазилото. И започва да го разнася по глезена й.

Палецът му засегна онази точка от глезена й, където кост се триеше в кост. Елида простена от болка. Той се зае да разтрива мястото предпазливо, почти с благоговение.

С тези ръце бе отнемал животи в не едно кралство. Бледите белези по кожата му го доказваха. Но държеше крака й като малка птичка, като нещо... свещено.

Двамата не споделяха едно легло - креватите бяха твърде тесни, пък и Елида често почти припадаше след вечеря. Но споделяха тази шатра. Той съвестно - понякога твърде съвестно - изоставяше общото им пространство, когато дойдеше време тя да се преоблече или изкъпе.

И сега ваната в единия ъгъл на шатрата им изпускаше пара. Елин топлеше вода за почти целия им лагер, спечелвайки вечното признание както на кралски особи и военачалници, така и на обикновените войници.

Лоркан бавно разсея болката в крака й, редувайки протяжни движения и описването на малки кръгове. И изглеждаше готов да го прави цяла нощ, ако тя пожелаеше.

Но този път поне Елида не умираше за сън. И всеки допир на пръстите му я караше да се изправя по мъничко, стопляше нещо дълбоко в нея.

Палецът му погали свода на стъпалото й и тя издаде тъничък звук. Не от болка, а...

Бузите й пламнаха. И се нагорещиха още повече, когато Лоркан я погледна изпод мигли с озарени от палава искрица тъмни очи.

Елида отвори леко устни. После го перна по рамото. По твърдите му като скала мускули.

- Нарочно го направи.

Без да откъсва очи от нейните, той повтори същото движение.

Прекрасно... чувството беше прекрасно, Дявол да го вземе...

Елида изтръгна крака си от ръцете му. И събра бедрата си. Плътно.

Лоркан й отвърна с половинчата усмивка, която накара пръстите на краката й да се свият.

А след това й каза:

- Вече си истинска господарка на Перант.

Знаеше го. Не спираше да мисли за същото по време на тежкия им поход.

- За това ли искаш да си говорим?

Пръстите му не спираха чудотворната си, сластна работа.

- Не сме говорили по въпроса. Най-вече за Върнън.

- Какво за него? - попита Елида с престорено равнодушие. Той отново я стрелна изпод гъстите си мигли, доловил намерението й да се измъкне. Елида въздъхна, вдигайки очи към островърхия таван на шатрата. - Начинът, по който го наказах, не ме ли прави същата като него?

Първия ден изобщо не съжаляваше за решението си. Нито втория. Но през дългите дни след това, когато започваше да се замисля, че Върнън навярно е мъртъв, съвестта я глождеше.

- Май само ти можеш да си отговориш на подобен въпрос - каза Лоркан. Пръстите му спряха върху стъпалото й. - Но мен ако питаш, той си го заслужаваше.

Тъмната му сила затътна в помещението.

- Естествено, че така ще кажеш.

Той сви рамене, без да отрича.

- Бъди убедена, че Перант ще се съвземе след разгрома от моратската армия -подхвърли вместо Лоркан. - И слеД всичко, което Върнън му е причинил преди това.

Именно тази беше другата мисъл, нагнетяваща се все повече и повече в съзнанието й с всеки следващ километър на север - че градът й, градът на родителите й бе опустошен; че Финула, дойката й, можеше да е сред загиналите, както и че обитателите му вероятно страдаха още.

- Да, ако спечелим войната - отвърна Елида.

Лоркан продължи да разтрива крака й.

- Перант ще се съвземе - повтори той. - Ние ще се погрижим.

- Правил ли си го някога? Издигал ли си нов град от прахта?

- Не - призна той, докато палците му разсейваха болката в изстрадалите й кости. -Досега само съм ги унищожавал. - Той вдигна открити, искрени очи към нея. - Но искам да опитам. С теб.

Елида прочете предложението в погледа му - да съградят заедно не просто нов град, но и нов живот.

Бузите й пламнаха и тя кимна.

- Да - прошепна. - За колкото време ни остава.

Защото, ако оцелееха в тази война, трябваше да се впуснат и в своята лична: безсмъртието му.

Думите й сразиха нещо в очите на Лоркан и й се стори, че се готви да изрече повече от това, ала той само сведе глава. И се зае да развързва другия й ботуш.

- Какво вършиш? - прошушна задъхано тя.

Чевръстите му пръсти - свещени богове, какви пръсти! - се справиха набързо с връзките й.

- Трябва да подържиш крака си в топла вода. И цялата да постоиш вътре. Както казах, работиш прекалено усилено.

- Каза, че трябва да си почивам повече.

- Защото работиш прекалено усилено. - Той посочи с брадичка към ваната, събу другия й ботуш и й помогна да стане. - Ще ида да намеря храна.

- Вече ядох...

- Трябва да ядеш повече.

Предлагаше й уединение, за да не й се налага сама да го поиска. Ето това правеше.

Застанала боса пред него, Елида впери поглед в изсеченото му от гранит лице. И съблече пелерината, сетне и жакета си. Гърлото на Лоркан подскочи.

Елида знаеше, че чува бясно препускащото й сърце. И навярно подушва всичките й емоции. Въпреки това промълви:

- Нужна ми е помощ. Да вляза във ваната.

- Така ли... - отвърна с дрезгав глас Лоркан.

Тя прехапа долната си устна, усещайки как гърдите й натежават и изтръпват едва доловимо.

- Може да се подхлъзна.

Той прокара очи надолу по тялото й, но не посегна към нея.

- Опасно занимание е къпането.

Елида свика смелост и тръгна към медната вана. Той тръгна на няколко крачки след нея, осигурявайки й известно пространство. Възможност да ръководи играта.

Тя отиде до ваната, изпускаща пара, и извади ръба на ризата от панталона си.

Лоркан наблюдаваше съсредоточено всяко нейно движение. Елида не знаеше дали изобщо диша.

Но... ръцете й спряха. Поколебаха се. Не заради него, а заради този ритуал, този път.

- Покажи ми какво да правя - прошепна тя.

- Справяш се прекрасно - процеди Лоркан.

Тя обаче го изгледа безпомощно и той тръгна бавно към нея. Пръстите му намериха измъкнатия край на ризата й.

- Позволяваш ли? - попита я приглушено.

- Да - промълви Елида.

Лоркан продължи да изучава очите й, сякаш опитваше да прецени доколко искрен е отговорът й. Накрая реши, че е такъв.

И отлепи нежно плата от тялото й. Хладен въздух целуна голата й кожа, карайки я да настръхне. Еластичната лента около гърдите й остана, но той не отместваше очи от нейните.

- Кажи ми какво искаш да сторя сега - рече пресипнало.

Елида докосна лентата с разтреперана ръка.

Пръстите на Лоркан също трепереха, докато я развиваше. Докато разкриваше голотата й на въздуха около тях, на себе си.

Очите му сякаш почерняха, като зърна гърдите й, неравномерното й дишане.

- Красота - пророни той.

Думата се загнезди в съзнанието й, карайки устните й да се извият в лека усмивка. Давайки й достатъчно смелост да вдигне ръце към копчетата на жакета му. След като оголи гърдите му, тя плъзна пръсти по копринено фините косъмчета върху изваяните му мускули.

- Красота - пророни и тя.

Лоркан потрепери - незнайно дали от усилието да се сдържа, или от емоции. Очарователното му мъркане отекна в тялото й, когато притисна устни към гърдите му.

Ръката му намери косите й и заразплита гальовно плитката й.

- Ще стигнем само дотам, докъдето ти искаш - каза й.

Но тя дръзна да прокара поглед надолу по тялото му - до напрежението в предната част на панталона му.

Устата й пресъхна.

- Аз... Не знам какво правя.

- Каквото и да направиш, ще е достатъчно - отвърна Лоркан.

Тя вдигна глава и обходи с очи лицето му.

- Достатъчно за какво?

Устните му се извиха в половинчата усмивка.

- Достатъчно да ме задоволи.

Елида се присмя на арогантния му отговор, но той погали с устни шията й. Обгърна с ръце кръста й и замилва с палци ребрата й. Но не по-нагоре.

Тя се притисна към допира му и издаде приглушен звук. Лоркан докосна с устни чувствителното местенце точно под ухото й, после устата му се впи нежно и гладно в нейната.

Елида преплете пръсти на тила му, а той я вдигна и я понесе не към ваната, а към леглото, без да отделя устни от нейните.

У дома. Така се усещаше с него. У дома, както никога преди. Колкото и време да им оставаше заедно.

А когато Лоркан я положи на леглото, също толкова задъхан, колкото нея самата, когато спря, за да й позволи да реши какво следва, докъде да стигнат, Елида го целуна наново и прошепна:

- Покажи ми всичко.

И той се подчини.

***

Имаше порта и ковчег.

Още не беше избрала нито едно от двете.

Стоеше обгърната в мъгла на място, което не беше място... и се взираше в тях. В изборите си.

Някой блъскаше по вътрешните стени на ковчега, приглушен женски глас пищеше умолително.

А портата, черният свод към вечността - по него се стичаше кръв, пропиваше се в тъмния камък. Само кръвта бе останала от младия крал, след като портата приключи с него.

- Не си нищо повече от мен - каза Каирн.

Тя се извърна към него, но не изтезателят й стоеше сред мъглите.

Видя дванайсет фигури - безтелесни, древни и студени. Проговориха с един глас:

- Лъжкиня. Предателка. Страхливка.

Кръвта се просмукваше в камъните, като че портата поглъщаше алчно дори тази сетна част от него. От мъжа, жертвал се вместо нея. На когото бе позволила да се жертва вместо нея.

Жената в ковчега продължаваше да блъска глухо по стените му.

- Онази кутия никога няма да се отвори - казаха в един глас сенките.

Тя мигна и се озова в саркофага със студени каменни стени и нагнетен въздух. Пак мигна и вече блъскаше по капака му, пищейки и пищейки отново. Мигна и се оказа окована с вериги, с маска на лицето...

***

Елин се събуди сред смътната светлина от мангалите, обвита от аромата на заснежени борове, струящ от вречения й. Вятърът виеше около шатрата им, люлееше и издуваше платнените й стени.

Уморена. Чувстваше се толкова уморена.

Вместо да заспи обаче, дълги часове се взира в мрака.

***

Въпреки прикритието на Оуквалд, въпреки че разширяваше с огън древния път, лъкатушещ на север през континента като съсухрена вена, Елин усещаше как с всяка крачка се приближава до Ендовиер. Вече виждаха масивното туловище на планината Рун, издигащо се като стена на хоризонта.

Яздеше с предните редици на армията, без да продумва особено през цялата сутрин, а после и целия следобед. Роуан неизменно беше от лявата й страна - като щит между нея и Ендовиер, докато тя изпепеляваше със струи пламък древните дървета по пътя. Той пък разсейваше с вятъра си пушека, който можеше да извести враговете им, че наближават.

Миналата вечер бе довършил татуировката й. Показал й я беше с ръчно огледалце. Татуировката, която бе направил за тях двамата.

Щом съзря разперените криле - ястребови криле - върху гърба си, Елин го целуна. Продължи да го целува, докато и неговите дрехи не изчезнаха и не го възседна, без да говори и без да очаква думи от него. Никой от двама им не можеше да открие подходящите.

До сутринта татуировката бе зараснала, макар и кожата по гръбнака й да оставаше леко чувствителна. Ала през часовете на езда към Ендовиер тежестта на мастилото като че ли й действаше уравновесяващо.

Беше оцеляла. Беше се измъкнала.

От Ендовиер - и от Майев.

А сега трябваше да язди с всички сили към Севера, за да спаси народа си, преди Морат да го е разгромил. Преди Ераван и Майев да пристигнат със същата цел.

Но дори мисията й не прокуждаше онова бреме, притегателната сила откъм запад. Изкушението да надникне към мястото, от което й бе коствало толкова много време да избяга дори след като се беше освободила физически.

Като потеглиха отново след почивката за обяд, се натъкна на Елида от дясната си страна. Момичето яздеше мълчаливо под дърветата с по-изправен гръб отпреди. И с поруменели бузи.

Елин предполагаше с точност каква бе причината за разцъфналата й руменина, както и че ако погледнеше назад към Лоркан, щеше да види удовлетворената, чисто мъжка усмивка по лицето му.

Елида обаче не проговори с думите на влюбена девойка.

- След като Върнън ме отвлече от Перант, не очаквах да зърна Терасен отново.

Елин мигна. Руменината по лицето на Елида избледня и тя стисна устни.

От всички тях единствено новата господарка на Перант бе виждала Морат с очите си. Бе живяла там. И беше оцеляла.

- И аз преди време смятах, че никога няма да го видя пак - отвърна Елин.

По лицето на Елида се изписа умислено изражение.

- През живота ти на асасин или на робиня?

- И двете. - Елин подозираше, че момичето я е доближило именно за да я подтикне да си излее душата, но все пак обясни: - Това беше просто друг вид мъчение в Ендовиер: идеята, че домът ми е едва на няколко километра. И че няма да го зърна за последно, преди да умра.

Тъмните очи на Елида проблеснаха с разбиране.

- И аз вярвах, че ще умра в онази кула, че никой няма да си спомня за мен.

И двете бяха живели като пленници, като робини. И двете бяха мъкнали окови. И още носеха белезите от тях.

Поне Елида. Липсата им по тялото на Елин не преставаше да я терзае, независимо че никога не бе очаквала да страда по тях.

- Но в края на краищата успяхме да се измъкнем - каза Елин. Елида се пресегна и сграбчи ръката й.

- Да, успяхме.

Ала вече й се искаше всичко да приключи. И това желание утежняваше всяка нейна глътка въздух.

Продължиха напред и тъкмо когато Елин забеляза разклонението в пътя -кръстопътя, който щеше да ги отведе към солните мини, рукинът, кръжащ по границата между гората и планината, нададе предупредителен вик.

Елин мълниеносно извади Голдрин. Роуан застана с оръжие до нея и цялата армия спря, оглеждайки гората, небето.

Елин чу предупреждението в мига, в който тъмна фигура се стрелна покрай тях, толкова едра, че скри слънцето над дървесните корони.

Уивърн.

Застенаха тетиви на лъкове, а руките се устремиха след уивърна. Ако разузнавач на Железни зъби ги разкриеше...

Елин приготви магията си. Уивърнът свърна рязко към тях, едва откриваем през гъстата плетеница от клони.

Проблесна светлина. И вълната отблъсна руките - без да ги нарани.

Не беше светлина. А лед, който поблещука ярко, преди да се измени в пламък.

Роуан също го разпозна. И нареди на стрелците да не стрелят.

Не Абраксос кацна на кръстопътя. А и Манон Черноклюна не се мяркаше никъде.

Отново избухна светлина. В следващия миг на пътя стоеше Дориан Хавилиард с износен жакет и пелерина.

Елин препусна с коня си към него, обградена от Роуан и Елида, и другите ги последваха.

Дориан вдигна ръка за поздрав. Лицето му беше мъртвешки бледо, но очите му се изцъклиха, щом я видя.

В същия момент Елин ги усети.

Усети онова, което носеше Дориан.

Ключовете на Уирда.

И трите.

88

Ръката и ребрата на Едион горяха.

По-силно от пърлещата горещина на огнените копия, по-силно от пламъците в царството на Хелас.

Дойде в съзнание, докато лечителката правеше първите шевове. Захапа покритата с кожа пръчка, която му даде, и ви като куче от болка.

Преди да го е зашила изцяло, той пак загуби съзнание. Свести се след няколко минути, поне по думите на войниците, назначени да го държат жив. Болката беше поотшумяла, но все още бе толкова пронизваща, че му се струваше почти невъзможно да използва ръката, с която бе хванал меча. Но поне елфическото му тяло щеше да се възстанови доста по-бързо от това на простосмъртен.

Именно благодарение на елфическото си тяло не умря от кръвозагуба и съумя да помръдне ръката си, докато му нахлузваха бронята, както бе наредил, а после и да тръгне по улиците към крепостната стена. Да, дължеше го и на майка си, но най-вече на баща си.

Дали новината за опасността, надвиснала над Терасен, бе достигнала Гавриел, където и да го бе отвела мисията им да издирват Елин? Дали щеше да го е грижа?

Нямаше значение. Макар че една част от него искаше Пумата да е наоколо. Заедно с Роуан и другите, разбира се, но балансиращото присъствие на Гавриел щеше да е като лечебен мехлем за войниците. И за него самия.

Едион сключи зъби, олюлявайки се, докато изкачваше облените в кръв стъпала на крепостната стена, заобикаляйки човешки и валгски трупове. Един час - останал беше в несвяст един час.

А нищо не се бе променило. Валгите продължаваха да превалят стената, да се трупат при южната и западната порта. Но терасенските сили ги възпираха. Броят на крочанките и вещиците от Железни зъби в небето беше намалял, ала едва осезаемо. Тринайсетте бяха като месомелачка в далечината - разкъсваха всеки по пътя си.

А при реката... заснежените брегове се къпеха в червена кръв. Твърде много червена кръв.

Той залитна и изгуби реката от взора си за секунда. Неколцина войници се сражаваха с Валги точно пред него, а като отминаха, Едион огледа с притаен дъх окървавените речни брегове. Гъмжеше от трупове, но... Видя я. По-близо до крепостните стени, отколкото се бе надявал.

Белеейки дори на фона на снега и леда, Лизандра продължаваше да се бие. От двете страни на тялото й шуртеше кръв. Червена кръв.

Въпреки това не търсеше укритие във водата. Удържаше фронта.

Глупав, неоправдан риск. Засадата беше много по-ефективна.

Но тя не отстъпваше от позицията си край извивката на реката отвъд града; продължаваше да прекършва гръбнаци с опашката си, да къса глави с гигантската си паст. Едион осъзна, че нещо не е наред. Освен това, за което намекваше цялата кръв по нея.

Осъзна, че Лизандра е научила нещо, неизвестно за тях. И се мъчеше да им даде знак при стената.

Главата му се въртеше жестоко, ръката и ребрата му пулсираха болезнено, но той плъзна поглед по бойното поле. Някаква група войници се спусна към нея. Тя замахна с опашка и прекърши както копията им, така и самите тях.

Втора група войници опита да претича покрай нея по брега.

Като съзря какво носеха, Едион изруга. Лизандра разби едната лодка с опашката си, но не смогна да достигне навреме втората група войници - които влачеха втора лодка.

Щом достигнаха ледените води на реката, войниците пуснаха лодката вътре, а Лизандра понечи да се втурне към тях. Ала в този миг я наобиколиха още войници с толкова много копия, че нямаше друг избор, освен да се отбранява. Позволявайки на лодката и враговете, които я носеха, да се промъкнат покрай нея.

Едион забеляза накъде са се отправили войниците и започна да раздава заповеди. С всяка следваща главата му се замъгляваше все повече и повече.

Промъквайки се в реката през тунелите, Лизандра се беше възползвала от елемента на изненадата. Но и бе разкрила на Морат възможен вход към града. Точно под нозете им.

А минеха ли през желязната решетка, проникнеха ли отвъд стените...

Потиснал с всички сили нарастващия си световъртеж, Едион се зае да сигнализира. Първо на хамелеонката, отблъскваща храбро вражеската армия. После на Тринайсетте, издигнали се опасно високо в небето, призовавайки ги да се върнат при крепостните стени и да възпрат моратската войска, преди да е станало твърде късно.

***

Нависоко в небето, където воят на вятъра се сливаше с писъците на умиращите и ранените, Манон видя светлинните сигнали на генерала, за които й бе обяснил вечерта.

Команда да се върнат незабавно при крепостната стена. Само тя и Тринайсетте.

Крочанките удържаха наплива от Железни зъби, но да отстъпят с Тринайсетте, да ги изоставят...

Принц Едион наново подаде сигнала. ВеДнага! ВеДнага! ВеДнага!

Случваше се нещо. Нещо лошо.

Реката - сигнализираше генералът. - Врагове.

Манон погледна към земята далеч под тях. И забеляза какво се мъчеха да постигнат скришом враговете им.

- Към стената! - провикна се към Тринайсетте, които още вършееха зад нея, и понечи да се устреми с Абраксос към града, прелитайки високо над сражението.

Предупредителният вик на Астерин я достигна твърде късно.

Огромният мъжкар връхлетя Абраксос отдолу, като хищник, атакуващ плячката си от засада.

В момента, в който уивърнът се блъсна в него, пронизвайки го надълбоко с нокти и зъби, Манон разпозна ездачката на гърба му.

Искра Жълтонога вече се усмихваше.

Светът се кривна, завъртя се шеметно, но Абраксос се задържа във въздуха, продължи да размахва криле, макар и с агонизиращ рев.

Тогава мъжкарят на Искра отметна главата му назад и сключи челюсти около гърлото му.

89

Уивърнът на Искра го стисна за шията, но Абраксос успя да ги задържи във въздуха.

Като зърна мощните челюсти на мъжкаря около гърлото на Абраксос, страха и болката в очите му...

Манон остана без дъх. Обзе я ужас, толкова заслепяващ и обезсилващ, че накара и разума, и тялото й да замръзнат за няколко секунди. Вцепени ги напълно.

Абраксос, Абраксос...

Неин. Той беше неин и тя беше негова... и Мракът ги бе събрал.

Изгуби представа за времето, не знаеше колко й е трябвало, за да се съвземе след нападението. Можеше да е било секунда или цяла минута.

Но светкавично извади стрела от почти изпразнения си колчан. Вятърът почти я изтръгна от пръстите й, но тя съумя да я зареди в лъка си, докато светът се въртеше, въртеше, въртеше, а вятърът виеше свирепо, и се прицели.

Мъжкарят на Искра се замята, когато стрелата й улучи целта си - на косъм разстояние от окото му.

Но не отвори челюсти.

Пастта му не обхващаше гръкляна на Абраксос достатъчно, че да го изтръгне, но ако продължеше да го стиска така, ако прекъснеше притока му на въздух...

Манон изстреля нова стрела. Вятърът я отмести от курса й и тя попадна в челюстта на звяра, забивайки едва върха си в дебелата му кожа.

Искра се смееше. Смееше се, докато Абраксос се бореше и не успяваше да се измъкне...

Манон се огледа за Тринайсетте, за някого, който можеше да ги спаси. Да спаси него.

Онзи, когото обичаше повече от всеки друг, чието място би заела, ако Триликата богиня позволеше, защото предпочиташе нейното гърло да е в онази противна паст...

Ала Тринайсетте се бяха разпилели, пръснати из небето от сестринството на Искра. Астерин и Втората на Искра се бяха вкопчили една в друга, докато уивърните им пропадаха към бойното поле, преплели нокти.

Манон прецени разстоянието до мъжкаря на Искра, до челюстите около гърлото на Абраксос. Прецени здравината на поводите. Ако успееше да увисне на тях, с мъничко късмет можеше да се люшне към уивърна и да пререже шията му, поне колкото да отвори челюсти...

Но крилете на Абраксос започваха да изнемощяват. Опашката му, с която досега се мъчеше да удари нападателя, започна да забавя маховете си.

Не.

Не.

Не и това. Всичко друго, но не и това.

Манон преметна лъка през гърба си и премръзналите й пръсти се заеха с каишите и катарамите на седлото.

Не можеше да го понесе. Нямаше да понесе смъртта му, болката и страха му.

Усещаше смътно, че ридае, че пищи, докато крилете му омекваха.

Щеше да скочи през проклетия вятър, да изхвърли онази кучка от седлото и да пререже гърлото на уивърна й...

Абраксос вече падаше надолу.

Не падаше. Устремил се беше надолу. За да повлече другия уивърн със себе си.

За да оцелее Манон.

- МОЛЯ ТЕ! - Викът й към Искра проехтя над бойното поле, закръжи около целия свят. - МОЛЯ ТЕ!

Беше готова да се моли, да пълзи по корем, ако така щеше да спаси живота му.

Дребничкия уивърн с храбро сърце, който й бе помагал много повече пъти, отколкото тя на него.

- УМОЛЯВАМ ТЕ! - изпищя с всяка частица от раздраната си душа.

Искра просто й се изсмя. И мъжкарят й не пусна гърлото му, колкото и да ги доближаваше към земята Абраксос.

Вятърът отнесе сълзите й и Манон разкопча последната катарама на седлото. Разстоянието между двата уивърна изглеждаше огромно, но и преди късметът й се бе усмихвал.

Вече не я интересуваше нищо друго - нито Пустошта, нито крочанките, нито Железни зъби, нито короната. Нищо нямаше да има значение, ако Абраксос не беше до нея.

Крилете му се напрегнаха, борейки се заедно с могъщото му, любящо сърце да достигнат земята.

Манон прецени разстоянието до мъжкаря и свали ръкавиците си, за да освободи железните си нокти. По-здрави от абордажни куки.

Надигна се в седлото, пъхна единия си крак под себе си и изопна мускули за предстоящия скок. После погали Абраксос по гръбнака и му каза:

- Обичам те!

Само това беше важно накрая. Сега.

Той се замята във въздуха. Сякаш искаше да я възпре.

Манон свика всички сили в нозете и ръцете си, пое глътка въздух, навярно последната, и...

Изскочила от нищото, по-бърза от комета, голяма фигура се блъсна с рев в мъжкаря на Искра.

Челюстите се откопчиха от шията на Абраксос и той полетя надолу, въртейки се като свредел.

Манон съобрази да сграбчи седлото, да го стисне с всички сили, преди вятърът да я е откъснал от него.

Както падаха стремглаво и въздушният поток носеше кръвта на Абраксос нагоре, в следващия момент уивърнът разпери широко криле, направи рязък вираж и се заиздига в небето. Закрепи се достатъчно във въздуха, че Манон да преметне крак през седлото и да се настани, закопчавайки каишите, преди да се завърти, за да провери какво се случва зад нея. Кой ги беше спасил.

Не беше Астерин.

Не беше никоя от Тринайсетте.

А Петра Синьокръвна.

Зад наследницата на вещерския клан, вплетени в бой с моратския въздушен легион, прокраднал се в небесното сражение отнякъде високо над облаците, бяха Железни зъби.

Стотици.

Стотици вещици от Железни зъби и уивърните им се сблъскаха със собствените си сили.

Петра и Искра се откъснаха една от друга и наследницата на Синьокръвните полетя към Манон, докато Абраксос се бореше да остане във въздуха.

Въпреки воя на вятъра и шумното сражение Манон чу Петра да казва:

- За по-добър свят!

Манон се почувства лишена от думи. Ето защо погледна към крепостните стени, към отряда войници, опитващи да проникнат в града през желязната решетка на реката.

- Стените...

- Върви! - Петра посочи Искра, която бе застинала във въздуха и гледаше смаяно сражението. Неподчинение, толкова немислимо, че мнозина от моратските вещици изглеждаха също толкова стъписани. Петра сбърчи устни и железните й зъби проблеснаха на воднистата слънчева светлина. - Тя е моя.

Погледът на Манон прескочи няколко пъти между крепостните стени и Искра, спирайки върху водачката на Жълтоногите. Две армии срещу една. Несъмнено щяха да я сразят...

- Върви! - изръмжа й Петра. Манон отново се поколеба и наследницата на Синьокръвните добави просто: - Заради Кийли.

Заради уивърна, който Петра бе обичала така, както Манон обичаше Абраксос. Който се бе борил за нея до сетен дъх, убит накрая от мъжкаря на Искра.

Манон кимна.

- Нека Мракът бъде с теб!

Абраксос полетя към стената с изнемощели криле и неравномерен дъх.

Трябваше да си почине, да го прегледа лечителка...

Манон надникна назад тъкмо когато Петра връхлиташе Искра.

Двете наследници се сблъскаха наново и уивърните им се понесоха към земята с преплетени нокти.

Манон вече не можеше да се върне, дори и да искаше.

Уивърните се оттласкваха един от друг и със съвършени остри маневри във въздуха се срещаха отново, издигайки се в небето със свирепо размахани опашки и сключени нокти.

Вплетени в безмилостна битка, те извисяваха Искра и Петра все повече и повече. Нагоре през небесното стълкновение, през крочанки и Железни зъби, през облаците...

Като съревнование, като пародия на любовния танц на уивърните, когато се издигаха възможно най-високо в небето, а после се устремяваха към земята, вплетени ведно.

Железни зъби прекъснаха боя. Крочанките застинаха във въздуха. Дори моратските войници на бойното поле вдигнаха погледи.

Двете наследници се извисяваха още и още, и още. А като достигнаха точка, в която дори уивърните не успяваха да поемат достатъчно въздух в дробовете си, зверовете прибраха криле до телата си, сключиха нокти и полетяха към земята с главите надолу.

Манон забеляза капана преди Искра.

Забеляза го в мига, в който Петра се откъсна с разпилени златисти коси и извади меча си, а уивърнът й започна да кръжи, описвайки кръгове.

Стегнати, безупречни кръгове около Искра и падащия й уивърн.

Толкова тесни, че мъжкарят на Искра нямаше достатъчно пространство да отвори криле. Опиташе ли, уивърнът на Петра го възпираше с нокти или зъби. Опиташе ли пак, мечът на Петра го пронизваше.

Искра също осъзна, че е попаднала в клопка.

Осъзна го, докато с уивърна й пропадаха стремително, а Петра кръжеше около тях толкова бързо, че Манон се запита дали наследницата на Синьокръвните не се е упражнявала месеци наред именно за този момент.

За отмъщението, което дължеше на Кийли.

Целият свят сякаш застина.

Петра и уивърнът й продължаваха да обикалят плътно около мъжкаря на Искра, чиято кръв сякаш валеше нагоре, а паниката му се усилваше с всеки метър към земята.

Ала Петра не отваряше крилете и на своя уивърн. Не правеше опит да дръпне поводите му, за да го издигне.

- Оттегли се - пророни Манон. - Накарай го да се издигне.

Петра не го стори. Двата уивърна летяха към земята като тъмни падащи звезди.

- Спри! - изрева Искра.

Петра не благоволи да й отговори.

Нямаше как да изпълни вираж с тази скорост. И съвсем скоро щеше да се разбие заедно с Искра.

- Спри!

Страхът превърна заповедта на Искра в пронизителен писък.

Но Манон не изпита съжаление към нея. Нито капка.

Земята ги очакваше, смъртоносна и безпощадна.

- Побъркана кучко, казах ти Да спреш!

До сблъсъка оставаха шейсет метра. Трийсет. Дъхът на Манон секна.

Петнайсет.

И когато земята сякаш се надигна да ги посрещне, вятърът донесе последните думи на Петра.

- За Кийли.

Уивърнът на Петра разпери криле и направи вираж, по-рязък, отколкото Манон някога бе виждала. Върхът на едното му крило задра вледенената пръст, преди да се изстреля в небето.

А Искра и мъжкарят й се разбиха в земята.

Сблъсъкът отекна чак до Манон, прокънтя в целия свят. Искра и мъжкарят й не излетяха повече.

Абраксос простена от болка и Манон се завъртя в седлото с разтуптяно сърце.

Искра беше мъртва. Наследницата на Жълтоногите беше мъртва.

Но това не я изпълни с радост, както бе очаквала. Защото врагът се бе устремил към уязвимата решетка в крепостната стена.

Тя изплющя с поводите и Абраксос полетя към стената. В следващия миг Сорел и Веста се изравниха с нея, а Астерин бързо ги настигаше. Слязоха ниско под двете групи Железни зъби, воюващи помежду си, както и под групата на Железни зъби, която още воюваше с крочанките. Втурнаха се към мястото, където реката минаваше успоредно на стената.

Една от лодките вече достигаше желязната решетка и оттам хвърчаха стрели. Стражите се бореха трескаво да отблъснат врага.

Моратските войници бяха толкова съсредоточени в целта си, че погледнаха назад чак когато Абраксос вече ги атакуваше.

Докато кацаше, избивайки войници с нокти, зъби и опашка, въздушният поток вдигна кръвта му към Манон. Сорел и Веста се погрижиха за другите моратски войници, а накрая и лодката се разхвърча на трески.

Ала не беше достатъчно. Далеч не.

- Камъните - промълви Манон и насочи Абраксос към отсрещния бряг на реката.

Той я разбра. Сърцето я болеше, че се налага да го товари, но той полетя към отсрещния бряг и хвана един от по-дребните камъни, за да го пренесе обратно през реката. Тринайсетте също разбраха плана й и се спуснаха непоколебимо да го изпълняват.

Всеки размах на крилете на Абраксос беше по-муден от предходния. Губеше височина с всеки метър полет над реката.

Но в крайна сметка стигна до отсрещния бряг тъкмо когато нова група моратски войници се опитваше да проникне през тесния, уязвим проход. Манон пусна камъка във водата пред него. Тринайсетте пуснаха своите и шумните плисъци отекнаха по цялата крепостна стена.

Всеки полет обратно през реката ставаше все по-бавен и по-бавен.

Но купчината камъни най-сетне проби водната повърхност. После се издигна над нея, заприщвайки напълно входа към речния тунел. Ала само колкото да го запречи -не и достатъчно да се изкатерят по нея моратските войници и да прехвърлят стената.

Абраксос дишаше тежко, главата му се люшкаше.

Манон се завъртя в седлото да каже на Втората си, че няма да трупат повече камъни, но Астерин вече беше приключила. Вместо това посочи към крепостната стена над тях.

- Прибирайте се!

Манон не губи време в спорове. Дръпна поводите на Абраксос и го накара да прелети над стената, обливайки с кръв войниците, които се биеха там.

Уивърнът й смогна да се добере до назъбения парапет на самия дворец, преди силите му да свършат.

Той се блъсна с отпуснати криле в каменната стена на двореца и се свлече надолу, а грохотът от удара проехтя из цял Оринт.

Манон веднага се освободи от седлото и се развика за лечителка.

Раната на шията му беше много по-сериозна, отколкото си мислеше.

Въпреки това Абраксос се би заради нея. Остана в небето.

Тя притисна с ръце дълбоката рана и кръвта зашуртя през пръстите й като вода през спукана язовирна стена.

- Идва помощ - увери го с пресеклив глас. - Идва.

Тринайсетте кацнаха и Сорел хукна към входа на двореца, несъмнено да извлече някоя лечителка навън. В следващия момент още единайсет чифта ръце се озоваха върху гърлото на Абраксос.

Натискаха като една, за да задържат скъпоценната му кръв в тялото му, докато пристигнеше лечителката.

Манон не смееше да ги погледне, можеше единствено да затвори очи и да се моли на Мрака, на Триликата майка, докато притискаше кървящите рани.

Чуха се припрени стъпки по каменния под и след малко Сорел се появи до Манон, вдигайки ръце върху раните на уивърна.

Някаква възрастна жена разгърна комплекта си с инструменти и им нареди да не откъсват ръце от шията му.

Манон не си направи труда да я уверява, че никъде нямаше да ходят. Никоя от тях не възнамеряваше да го стори.

Въпреки че и в небето, и на земята сраженията продължаваха.

***

Лизандра едва дишаше, крилете й натежаваха все повече и повече с всеки следващ размах към мястото, където бе видяла Манон Черноклюна и сестринството й да се разбиват в един от парапетите на двореца.

Беше се преобразила в уивърн, възползвайки се от суматохата покрай бунта на част от вещиците от Железни зъби, но усещаше колко много е изцедила магията си. А боят, раните, които дори тя не можеше да затвори...

Още щом стъпи на парапета, привличайки вниманието на вещиците, Лизандра видя двете фигури, влачещи познат златокос воин нагоре по стълбището на двореца.

Принуди тялото си да се преобрази за последно, да си върне човешкия облик. Едва бе успяла да нахлузи панталона и ризата, които бе скътала в раница до стената на двореца, когато Рен Алсбрук и един воин от Гибелния легион достигнаха върха на стълбището, носейки помежду си Едион в полусвяст.

Целият беше облян в кръв.

Лизандра хукна към тях, без да отдава значение на пронизителната болка в левия си крак и дясното рамо. Надолу по парапета една лечителка се трудеше върху ранения Абраксос, докато Тринайсетте стояха окървавени на пост край него.

- Какво се е случило? - попита Лизандра, спирайки рязко пред Едион.

Той смогна да вдигне глава, за да й се усмихне мрачно.

- Попадна на валгски принц - обясни Рен с пребледняло от умора лице и оплискани в кръв дрехи.

О, богове!

- Не си тръгна жив - допълни дрезгаво Едион.

- А ти не си даде почти никаква почивка, глупаво копеле такова - озъби му се Рен. -Разкъса шевовете си.

Лизандра плъзна ръце по лицето на Едион, по челото му.

- Да те заведем при някоя лечителка...

- Вече ме прегледаха - изсумтя той и се помъчи да се изправи. - Водят ме тук да си почина. - Натърти, сякаш идеята беше абсурдна.

Рен свали ръката му от рамото си.

- Седни, преди да се строполиш и да си спукаш черепа на камъните. - Лизандра тъкмо щеше да подкрепи съвета му, когато Рен добави: - Връщам се на крепостната стена.

- Почакай.

Той се обърна към нея, но тя не проговори, докато воинът от Гибелния легион не поведе Едион към стената на двореца, за да го настани до нея.

- Почакай - каза отново, когато Рен отвори уста.

Сърцето й думкаше грохотно и започваше да й се гади, но успя да изсвири на Манон Черноклюна и Тринайсетте и да ги привика с ръка напук на режещата болка.

- Ранена си - изръмжа Едион.

Вместо да му отвърне, Лизандра се обърна към вещиците, които вече крачеха към тях целите облени в кръв.

И попита Манон:

- Ще оцелее ли Абраксос?

Вещерската кралица кимна леко с притъмнели златисти очи.

Лизандра не намери в себе си място за облекчение. Не и покрай лошата вест, която с последни сили бе долетяла да им съобщи. Тя преглътна горчивата жлъчка в гърлото си и посочи към бойното поле. Към мрачното му, обвито в мъгли сърце.

- Поправили са вещерската кула. Движи се насам. Току-що я видях с очите си. Вещиците са се събрали на върха й.

Пълно мълчание.

Сякаш в отговор, кулата изстреля лъч светлина.

Не към тях, а към небето. Отекна оглушителен гръм и част от небето се опразни.

Онази част, където се сражаваха Железни зъби - и отцепнички, и предани на Морат, -където крочанките се стрелкаха между тях.

Сега единствено пепел се сипеше към земята.

Гласът на Лизандра пресекна. Кулата продължи по пътя си. Право и напред към Оринт.

- Ще взривят града.

***

С окъпани в кръвта на Абраксос ръце, Манон стоеше и гледаше към бойното поле. Гледаше към небето, където допреди миг се бяха сражавали вещици от Железни зъби и крочанки.

Думите на баба й за вещерските кули се оказваха верни.

И не Калтейн бе захранила унищожителния удар с тъмния си огън, а вещици от Железни зъби.

Млади вещици, пожелали да се жертват. Изпълнили Отдаването, скачайки в облицованите с огледала дълбини на кулата.

Обикновено Отдаване би помело двайсет, трийсет вещици около нея. Дори повече, ако беше по-възрастна и по-могъща.

Но Отдаване, подсилено от мощта на вещерските огледала... Само с един такъв удар можеха да превърнат двореца в руини. С втория, най-много с третия Оринт щеше да сподели участта му.

Вещици от Железни зъби образуваха защитна стена около кулата, недопускайки до нея нито крочанки, нито сестрите си отцепнички.

Шепа крочанки понечиха да проникнат през живата стена.

Загърнатите им в червени пелерини тела заваляха от небето на парчета.

Петра, вече в компанията на сестринството си, също пробва да достигне кулата. Да я обезвреди.

Ала ги възпря рояк Железни зъби.

Кулата продължи към крепостните стени. Приближаваше се все повече и повече.

До броени минути дворецът щеше да попадне в обсега й. И пагубният й лъч щеше да изтрие армията им, последната им съпротивителна сила от лицето на земята.

Никой нямаше да оцелее. Нямаше да имат втори шанс.

Манон се извърна към Астерин и прошепна:

- Нужен ми е уивърн.

Втората й впери смаян поглед в нея.

Манон повтори:

- Нужен ми еуивърн.

Абраксос не беше в състояние да лети. И нямаше да може в близките часове или дни...

Едион Ашривер изграчи:

- Никой не може да проникне през стената на Железни зъби.

- Аз мога - възропта Манон. После посочи хамелеонката. - А ти можеш да ме пренесеш дотам.

- Не! - озъби се Едион.

Лизандра поклати глава с притъмнели от тъга и отчаяние зелени очи.

- Не мога... магията ми е изцедена до последно. Ако имам един час...

- Имаме пет минути - прекъсна я Манон и се завъртя към Тринайсетте. - Обучавали сме се за това. Да разбиваме вражески редици. Можем да проникнем през стената. Да срутим кулата.

Вещиците се спогледаха. Сякаш проведоха безмълвен разговор и постигнаха съгласие.

Тринайсетте тръгнаха към уивърните си. Минавайки покрай Манон, Сорел стисна рамото й, а след това яхна уивърна си. Само Астерин остана.

Втората й, нейна братовчедка и приятелка, се усмихна с блеснали като звезди очи.

- Живей, Манон.

Манон примигна недоумяващо.

Астерин се усмихна още по-широко, целуна я по челото и прошушна отново:

- Живей!

Ударът дойде съвсем изневиделица.

Удар право в корема, толкова силен и точен, че изкара въздуха й. Повали я на колене. Още се мъчеше да си поеме дъх, да с изправи, когато Астерин яхна синята си женска и хвана поводите й.

- Отведи народа ни у дома, Манон!

В този момент Манон проумя какво смятаха да сторят.

Пак опита да се изправи, но краката не й се подчиниха, цялото й тяло не й се подчини.

- Не - простена дрезгаво.

Но Астерин и Тринайсетте вече летяха.

Вече образуваха бойна формация - таранът, с чиято помощ бяха разгромили толкова врагове, се устремяваше към бойното поле. Към приближаващата вещерска кула.

Манон се домогна до ръба на парапета и го използва за опора, за да се изправи. После се облегна задъхано на камъните, мъчейки се да напълни дробовете си с въздух, за да намери начин да излети след тях, да открадне метлата на някоя крочанка...

Наоколо обаче нямаше вещици. Нямаше метли. Абраксос още лежеше в безсъзнание.

Манон долови смътно, че хамелеонката, принц Едион и лорд Рен я доближиха, че над двореца, над града, над крепостните стени се възцари гробна тишина.

Всички гледаха как вещерската кула носи бавно гибелта им.

Как Тринайсетте летят към нея, опълчвайки се на вятъра и смъртта.

Защитната стена на Железни зъби се издигаше пред кулата, заприщвайки пътя им. Сто срещу дванайсет.

Кулата вече наближаваше достатъчно, че Манон да съзре как млада вещица в черна роба пристъпва към кухата й вътрешност.

Към бабата на Манон, посочила тъмната бездна надолу. Тринайсетте дори не се поколебаха, достигайки врага.

Манон толкова силно впи пръсти в камъните, че железните й нокти се пропукаха. И заклати безпомощно глава, докато нещо в гърдите й се пръсваше на парчета.

Тринайсетте се забиха в блокадата от елезни зъби.

Съвършена бойна маневра. По-безупречна от която и да било преди.

Смъртоносният таран разцепи вражеските редици, отправяйки се към кулата.

Секунди. Имаха секунди, докато младата вещица отприщеше силата на Отдаването в унищожителен черен лъч.

Тринайсетте продължаваха да си пробиват път през редиците от вещици, да ги изтласкват встрани.

Астерин се изстреля от задния им фланг, втурната към най-горното ниво на кулата.

Имоджен падна първа.

Сетне Лин.

И Гислейн, чийто уивърн враговете обградиха от всички страни.

Tea и Кая загинаха заедно, както и бяха живели.

Зеленооките близначки демони се строполиха с кикот.

Последвани от Сенките, Еда и Бриар, които стреляха до сетен дъх. Право в целта.

След това убиха Веста, чийто яростен рев отекна в небето.

А накрая и Сорел. Сорел, която до последно държа пътя отворен за Астерин, подобно на непробиваема стена, докато Втората й прелиташе над блокадата. Стена, в която се разбиха безчет вълни от Железни зъби.

Младата вещица в кулата започна да сияе в черно, вече на броени стъпки от бездната.

Лизандра и Едион се прегърнаха. Готови за края, който щеше да ги споходи до няколко секунди.

Но Астерин успя. Полетя като вятъра през откритото пространство към кулата, откупено с животите на Тринайсетте. С последната им битка.

Манон можеше само да наблюдава, клатейки глава, сякаш така щеше да върне времето назад. Можеше само да гледа как Астерин съблича кожените си дрехи и ризата под тях.

Втората й се надигна в седлото с кинжал в ръка, освободена от каишите, докато уивърнът й летеше директно към кулата.

Бабата на Манон се завъртя към нея, обръщайки гръб на огледалните дълбини и младата вещица, готова да скочи вътре и да погуби всички им.

Астерин хвърли кинжала.

Острието полетя в съвършена линия.

И се заби в гърба на младата вещица, просвайки я върху каменния под. Едва на крачка от ръба на бездната.

Астерин извади двата меча от ножниците върху хълбоците си и блъсна уивърна си в стената на кулата. Изпращяването на кости в камък като че проехтя из целия свят.

Но Втората й вече скачаше. Извисяваше се в могъща дъга във въздуха с разперени мечове, докато тялото на Нарин падаше към земята, разбито при сблъсъка.

Манон закрещя.

Закрещя безспирно, без думи, когато онази пропукана част в гърдите й, сърцето й се пръсна на парчета.

Астерин кацна под отворения свод на вещерската кула и посрещна с мечове вещиците, които се спуснаха да я убият. Покосяваше ги като стръкове трева. Разсичаше ги като мъгла, пробивайки си път напред към матроната, белязала жестоко корема й.

НЕЧИСТА

Като същинска вихрушка с мечове Астерин се доближаваше към бабата на Манон.

Върховната вещица на Черноклюните отстъпваше назад, клатейки глава. Устните й помръднаха, сякаш казваше: „Астерин, не...“.

Ала Астерин вече я връхлиташе.

И не мрак, а светлина - светлина, ярка и прозирна като слънчеви лъчи по девствен сняг - изригна от Втората й.

Отдаването.

От потрошените тела на Тринайсетте, разпръснати в полукръг около кулата, също струеше светлината на Отдаването.

Всички горяха от нея. Разпръскваха я навсякъде.

Светлината, извираща от душите им, от свирепите им сърца, докато се отдаваха на силата. Грееха в бяло от нея.

Астерин повали Майка Черноклюна на земята. Матроната бе просто сянка на фона на ослепителната светлина. И се пръсна на жалки късове омраза и мрачни спомени, когато Астерин избухна.

Когато и тя, и Тринайсетте се отдадоха напълно, взривявайки себе си и вещерската кула.

90

Манон се свлече на колене върху каменния под и не помръдна дълго, дълго време.

Не чуваше думите на всички, които й говореха и я докосваха по рамото. Не чувстваше студа.

Слънцето се издигна в небето и започна да се спуска.

В даден момент Манон легна върху камъните и се сви на топка до стената. Събуди се загърната от голямо крило. Абраксос дремеше и топлият му дъх галеше главата й.

Не й бяха останали думи. Само бучаща тишина.

Тя се поизправи и се измъкна внимателно изпод крилото на бранителя си. Зазоряваше се.

А на мястото на вещерската кула и цялата вражеска армия се стелеше единствено обгоряла земя.

Морат се бе оттеглил. Надалеч.

Градът и крепостните стени бяха оцелели.

Тя разбуди Абраксос с милувка.

Уивърнът й още не можеше да лети, затова слязоха заедно по стълбището на бойния парапет. Минаха през портите на двореца и поеха по градските улици.

Не я беше грижа, че ги следваха. Все повече и повече хора.

Изгряващото слънце позлатяваше кръвта и отломките, изпълващи улиците.

Манон не усети топлината му по лицето си, като излязоха от южната порта и тръгнаха през полето. Не я вълнуваше, че някой отваря тежките врати заради тях.

Абраксос избутваше купчини валгски трупове, разчиствайки пътя й. И на всички, които ги следваха.

Цареше абсолютна тишина. И в нея, и над равнината.

Тишина и пустота.

Манон прекоси застиналото бойно поле. И спря чак като стигна центъра на взрива. Като навлезе в сърцевината му.

От кулата нямаше и помен. Нито от вещиците в нея и около нея. Дори камъните се бяха разтопили.

Нямаше следа от Тринайсетте и храбрите им, доблестни уивърни.

Манон падна на колене.

Вдигна се пепел, лека като сняг, и полепна по сълзите върху лицето й.

Абраксос легна и изви опашка около нея, а тя се преви над коленете си и зарида. Ако погледнеше зад себе си, щеше да зърне Тление. И Бронуен. Петра Синьокръвна. Едион Ашривер, Лизандра и Рен Алсбрук.

Принц Галан и капитан Ролф, и Ансел от Брайърклиф, Илиас и елфическите благородници.

Ако погледнеше, щеше да види дребните бели цветя в ръцете им. И да се зачуди откъде са ги взели посред зима.

Ако погледнеше, щеше да види хората, събрали се зад тях, толкова много, че се точеха чак до портите на града. Щеше да види как човеци стоят рамо до рамо с крочанки и Железни зъби.

Всички идваха да почетат заедно Тринайсетте.

Ала Манон не погледна зад себе си. Дори когато военачалниците, последвали я дотук, се заеха да полагат цветята по взривената, окървавена земя. Дори когато сълзите им започнаха да капят по пепелта.

Те не продумаха. Не продумваше и никой от тълпата след тях. Някои носеха цветя, но мнозина идваха с мънички камъчета, които оставяха на лобното място. Онези, които не бяха взели нищо, оставяха каквото имаха по себе си. Накрая земята се покри с дарове, сякаш сред кървавото поле бе поникнала цяла градина.

Гленис се задържа до последно.

А когато двете се озоваха насаме сред смълчаното бойно поле, прабабата на Манон сложи ръка на рамото й и пророни с тих, далечен глас:

- Бъди мостът, бъди светлината. Когато желязото се топи, когато цветя избухват от кръвта, нека земята бъде свидетел, а ти се завърни у дома.

Манон не чу думите й. Не усети, когато дори Гленис се върна в града зад тях.

Часове наред остана коленичила на бойното поле с Абраксос до себе си. Като че й се искаше да бъде още малко с тях, със своите Тринайсет...

А надалеч, отвъд заснежените планини, сред пусто поле пред руините на град със славно минало започна да разцъфва цвете от легендите.

91

Дориан не можеше да повярва на очите си - дори не се бе надявал да се натъкне на нещо подобно.

Чужда армия маршируваше на север. Армията, която от малък изучаваше. Хаганските пехотинци и дарганската кавалерия. Легендарните руки, величествени и горди същества, кръжаха над тях като море от крила.

Добра се възможно най-близо до предните редици на войската, любопитен кои кралски особи я предвождаха. Дали Каол ги придружаваше. Дали появата на тази внушителна армия говореше, че приятелят му е постигнал невъзможната си мисия.

Тогава руките го забелягаха.

Устремиха се към него и той започна да им сигнализира. С надеждата, че ще спрат.

Накрая кацна на онзи кръстопът. И ги видя. Видя нея.

Елин препусна с коня си към него. Заедно с Роуан, Елида и другите.

Майев вярваше, че Елин е тръгнала към Терасен. И ето я сега: предвождаше хаганската армия.

Усмивката й помръкна, щом го доближи. Сякаш предчувстваше какво носи.

- Къде е Манон? - попита го тя.

- В Терасен - прошепна задъхано Дориан. - Вероятно с крочанките, ако всичко е протекло по план.

Тя изцъкли очи и отвори уста да каже нещо, но по пътя към него вече препускаше друг ездач.

Светът утихна.

Ездачът спря коня си, следван плътно от красива жена, която Дориан можеше да опише само като златна.

Но погледът му се върна към първия ездач. Към стойката на тялото му, към достолепната му осанка.

А когато Каол Уестфол скочи от коня и пробяга последните няколко метра до него, кралят на Адарлан зарида.

***

Каол дори не се помъчи да прикрие сълзите си, трепета, който го обзе, когато се хвърли в отворените обятия на краля си.

Никой от околните не каза и дума, макар че Каол ги усещаше наблизо. Знаеше, че Ирен стои зад него и плаче заедно с тях.

Просто се притисна към своя приятел и брат.

- Сигурен бях, че ще се справиш - пророни Дориан. - Че ще намериш начин. За всичко.

Армията. Фактът, че стоеше прав.

Каол само го стисна още по-здраво.

- И ти самият имаш доста за разказване.

Дориан се отдръпна от него със сериозно лице.

Историята на краля му, проумя Каол, нямаше да е толкова щастлива, колкото неговата собствена.

Ала преди Дориан да помрачи радостта им с разказа си, Каол посочи Ирен, която беше слязла от коня и бършеше сълзите си.

- Това е жената, на която дължа всичко - обяви той, махвайки към стъпилите си на земята крака, към армията, точеща се назад по пътя. - Ирен Тауърс. Лечителка в Tope Сесме. И моя съпруга.

Ирен се поклони и Каол можеше да се закълне, че мимолетна тъга почерни погледа на Дориан. Но в следващата секунда кралят хвана ръцете на Ирен и я вдигна от дълбокия й поклон. И независимо че тъгата още личеше в усмивката му, й каза:

- Благодаря ти.

Тя поруменя.

- Толкова много съм слушала за вас, Ваше Величество.

Той й намигна, макар и превърнал се просто в сянка на някогашния Дориан.

- Само лоши неща, надявам се.

Ирен се засмя и радостта по лицето й - радост, която Каол знаеше, че е за тях двамата - го накара да я обикне още повече.

- Винаги съм искал сестра - каза Дориан и се наведе да целуне Ирен по двете бузи. -Добре дошла в Адарлан, милейди!

Усмивката й стана по-ласкава, по-широка и тя сложи ръка върху корема си.

- В такъв случай ще ви зарадвам, че скоро ще ставате чичо.

Дориан се завъртя към Каол, който кимна, неспособен да опише с думи чувството, обзело сърцето му.

Но усмивката на краля посърна, щом отправи поглед към Елин, облегната на едно дърво с Роуан и Елида до себе си.

- Знам - каза Елин и Каол осъзна, че не говори за бременността.

Дориан затвори очи и Каол постави ръка върху рамото на краля си, за да облекчи тежестта на лошата вест, която се канеше да разкрие.

- Взех третия ключ от Морат - обяви Дориан.

Коленете на Каол се подкосиха и Ирен се спусна към него, премятайки ръка през кръста му.

Ключовете на Уирда.

Каол го попита:

- И трите са у теб?

Дориан кимна.

Само с поглед Роуан разпрати кадъра си да се увери, че никой от армията не е достатъчно близо, за да ги чуе.

- Промъкнах се в Морат да взема третия - уточни Дориан.

- Свещени богове! - промълви Елин.

Каол само примигна.

- Това се оказа лесната част - продължи Дориан леко пребледнял.

Наследниците на хаганата излязоха от редиците на армията си и Дориан се усмихна на Несрин. Сетне кимна на кралските особи. По-късно щяха да ги запознаят.

- Майев беше там - каза той на Елин.

Тя сложи ръка върху Голдрин и по върховете на пръстите й затанцуваха пламъци. Огънят сякаш се пропи в меча и рубинът проблесна.

- Знам - отвърна глухо тя.

Дориан вирна вежди. Елин просто поклати глава и му кимна да продължи.

- Майев ме надуши и...

Той въздъхна и цялата история се изля от устата му наведнъж.

Като приключи, Каол се благодари, че ръката на Ирен е останала около кръста му. Възцари се напрегнато, тягостно мълчание. Дориан бе унищожил Морат.

- Сигурен съм - призна кралят, - че Ераван и Майев са оцелели след краха на Морат. Навярно само съм ги разярил.

Това не попречи на Каол да се удиви за пореден път на приятеля си. Останалите го гледаха със същото изумление.

- Добра работа - похвали го Лоркан, премервайки го с поглед. - Отлична.

Елин подсвирна впечатлено.

- Ще ми се да го бях зърнала с очите си - поклати глава тя. После се обърна към Роуан. - Значи, чичо ти и Есар са изпълнили своята част от уговорката. Изритали са Майев.

Елфическият принц изсумтя.

- Каза, че писмото ти било много красноречиво. Трябваше да ти повярвам. - Елин се поклони театрално. Каол нямаше никаква представа за какво говорят, но Роуан все пак додаде: - Тоест, щом не може да е Кралица на елфите, Майев ще си намери друг престол.

- Кучка! - изплю Фенрис.

Каол беше съгласен.

- Най-лошите ни страхове се потвърждават - обади се принц Сартак, надниквайки към брат си и сестра си. - Съюз между валгски крал и кралица. - Той кимна към Елида. -Чичо ти не ни е излъгал.

- Майев вече няма армия - напомни им Дориан. - Само силата си.

Несрин изтръпна.

- Кръстоските, които е сътворила с валгските принцеси, са достатъчно опасни.

Каол погледна Ирен, жената, която носеше най-голямото оръжие срещу Валгите в собственото си тяло.

- Кога тръгна от Морат? - попита Роуан.

- Преди три дни - каза Дориан.

Роуан се обърна към Елин, все така пребледняла и подпряна на дървото. Каол се чудеше дали и тя като него не можеше да разчита на собствените си крака.

- Поне знаем, че Ераван още не е стигнал до Терасен.

- Изпратил е легиона си от Железни зъби напред - каза Дориан.

- Знаем - обади се Каол. - Вече са в Оринт.

Дориан поклати глава.

- Това е невъзможно. Тръгнаха малко след мен. Учудвам се, че не сте ги видели да прелитат на Рун.

Мълчание.

- Цялата войска на Железни зъби още не е пристигнала в Оринт - вметна тихо Елин. Опасно тихо.

- Преброих повече от хиляда вещици в онази, с която летях известно време - рече Дориан. - Мнозина от тях пренасяха войници. Валги.

Каол затвори очи и Ирен го стисна леко с ръка в жест на безмълвна утеха.

- От самото начало знаехме, че ще превъзхождат числено рукините - изтъкна Несрин.

- От Терасен няма да остане нищо, което рукините да защитават - обади се принц Кашин, потривайки челюстта си. - Дори крочанките да пристигнат преди нас.

Кралицата на Терасен най-сетне се отблъсна от дървото.

- Имаме два варианта - подхвана с уверен глас въпреки ада, който ги застигаше. - Да продължим на север възможно най-бързо. И чак като стигнем в Терасен, да разберем срещу какво трябва да се борим. Вероятно ще съумея да сваля доста уивърни.

- А вторият вариант? - подкани я принцеса Хасар.

По лицето на Елин се изписа сурово изражение.

- Разполагаме с трите Ключа на Уирда. И с мен. Мога да сложа край на всичко това още сега. Или поне да извадя Ераван от играта, преди да ни открие, да намери начин да ни открадне ключовете и да господства завинаги както над нашия свят, така и над всички други.

Роуан подскочи и заклати глава. Елин обаче вдигна ръка. И дори елфическият принц се подчини.

- Решението не е само мое.

Каол проумя, че пред тях стоеше истинска кралица, а не наемната убийца, която бе извлачил от солните мини на няколко километра надолу по пътя. Не дори жената, която бе видял в Рифтхолд.

Дориан изопна рамене.

- Решението е и мое.

Бавно, съвсем бавно Елин извърна глава към него. Каол свика всичките си сили. Тя пророни с непоносимо нежен глас:

- Ти ни подсигури третия ключ. Изпълни дълга си.

- Нищо подобно - възрази Дориан и сапфирените му очи проблеснаха. - Във вените ми още тече същата кръв, същият дълг.

Каол стисна ръце в юмруци от усилието да удържи езика зад зъбите си. Роуан като че ли вършеше същото, докато двамата владетели преговаряха.

Изражението на Елин остана равнодушно - вглъбено.

- Толкова ли ти се иска да умреш?

Дориан не отстъпи.

- А на теб?

Мълчание. Съвършено мълчание се разля над поляната.

Накрая Елин сви рамене, сякаш съдбата на цели светове не беше заложена на карта.

- Който и от нас да върне ключовете в портата, това ще засегне живота на всички. Затова всички трябва да решим заедно. - Тя вирна брадичка. - Продължаваме ли похода си към войната с надеждата да стигнем Оринт навреме и тогава да унищожим ключовете... Или да унищожим ключовете още сега, след което вие да продължите на север. - И тя направи пауза, плашеща, непоносима. - Без мен.

Роуан вече трепереше - или от напъна да озапти реакциите си, или от страх.

С категоричен и спокоен глас Елин обобщи:

- Нека гласуваме.

***

Гласуване.

Роуан за пръв път чуваше толкова абсурдно хрумване.

Макар и една част от него да сияеше от гордост, задето бе избрала точно този момент да постави началото на новия свят, който бе обещала на всички.

Свят, където властта нямаше да е в ръцете на шепа деспоти, а на мнозина достойни владетели. И той се раждаше сега, с този съществен избор. С тази плачевна участ.

Всички се бяха придвижили надолу по пътя и Роуан разпозна символиката във факта, че вече стояха на кръстопътя. По-точно Дориан, Елин и Каол стояха в центъра му, на броени километри от солните мини. Където едва преди година бе започнало всичко.

Спорът продължаваше да се вихри, а ушите на Роуан бучаха глухо.

Знаеше, че трябва да падне на колене и да благодари на Дориан за третия ключ. И все пак го мразеше.

Мразеше пътя, на който ги бяха изтикали още преди хиляда години. Мразеше идеята, че трябва да направят подобен избор, след като вече се бяха борили толкова и бяха дали толкова много.

Принц Кашин обясни:

- Тръгваме срещу стохилядна вражеска армия, може би и по-голяма. Това число няма да се промени, когато затворите Портата на Уирда. Носителката на огъня ще ни е необходима в боя.

Принцеса Хасар поклати глава.

- Но е възможно армията да рухне, ако Ераван изчезне. Ако отрежем главата на звяра, тялото му може да се предаде.

- Рискът е прекалено голям - сключи челюсти Каол. - Премахването на Ераван може да помогне, но може и да не постигне нищо. Възпирането на толкова многочислена вражеска армия, навярно пълна с Валги, нетърпеливи да заемат неговото място, може да се окаже непостижимо на този етап.

- Тогава защо не използваме ключовете? - предложи Несрин. - Защо не ги вземем с нас на север, за да ги използваме? Като унищожим армията, ще...

- Ключовете не могат да се използват - прекъсна я Дориан. - Не и без да убият носителя им. Дори не сме сигурни дали простосмъртен е способен Да понесе такава сила. - Той кимна към Елин, която следеше спора мълчаливо, докато Роуан едва се сдържаше да не повърне. - Нещо толкова просто като връщането им в портата ще коства всичко на някого от двама ни. - Добави смутено.

Роуан знаеше, че трябва да се възпротиви, да се разкрещи.

Дориан продължи:

- И това трябва да съм аз.

- Не - отсякоха Каол и Елин в един глас.

Тази беше първата й дума от началото на дебата.

Фенрис се обърна към Каол с гибелно глух глас:

- Предпочиташ да умре моята кралица вместо твоят крал?

Каол се напрегна.

- Предпочитам никой от приятелите ми да не умира. Предпочитам всичко това да не се случваше изобщо.

Ирен се намеси, преди Фенрис да му се е озъбил отново:

- Значи, когато изковете Ключалката и затворите завинаги Портата на Уирда, боговете ще изчезнат?

- Прав им път! - промърмори Фенрис.

Ирен се скова от пренебрежителния му коментар и сложи ръка върху сърцето си.

- Обичам Силба. Дълбоко. Когато тя напусне света ни, ще вземе ли със себе си дарбата ми? - попита всички наоколо.

- Едва ли - каза Дориан. - Поне такава цена не са искали да заплатим.

- Ами другите богове? - поинтересува се свъсено Несрин. - Трийсет и шестте на хаганата. Нали и те са богове? И те ли ще изчезнат от нашия свят, или само дванайсетте?

- Може би нашите богове са различен вид - рече умислено принцеса Хасар.

- Тогава не биха ли могли да ни помогнат? - настоя Ирен. Златистите й очи още тъмнееха от скръбта по богинята, която я бе благословила. - Да се намесят?

- Наистина в света ни съществуват и други сили - каза Дориан, докосвайки дръжката на Дамарис. Меча на Гавин, благословен от бога на истината. - Но според мен, ако тези сили бяха способни да ни помогнат по един или друг начин, вече щяха да са го сторили.

Елин потупа с крак по земята.

- Губим си времето, ако чакаме божествена намеса. Пък и се отклонихме от темата. -Тя впери огнен взор в Дориан. - Освен това няма да обсъждаме кой ще плати цената.

- Защо?

Гьрленият въпрос на Роуан напусна устните му, преди да е смогнал да го възпре.

Вречената му се обърна бавно към него.

- Защото така казах. - Остри, ледени думи. Тя стрелна режещ поглед към Дориан и кралят на Адарлан отвори уста. - Казах! - Процеди Елин.

Дориан пак отвори уста, но Роуан срещна погледа му. Задържа го и му позволи да прочете думите в неговия. По-късно. Ще го обсъдим по-късно.

Дори да забеляза безмълвния им разговор и дискретното кимване на Дориан, Елин не каза нищо. Само повтори:

- Не бива да губим време в безпредметни дебати.

Лоркан кимна.

- Всеки миг, в който държим и трите ключа, увеличава риска Ераван да ни намери и най-сетне да постигне целта си. Или той, или Майев. - Допълни смръщено. - Но при все това бих тръгнал на север. За да може Елин да поотслаби моратската армия.

- Разсъждавай обективно! - изръмжа му Елин. Сетне прокара поглед по всички присъстващи. - Представете си, че не ме познавате, че не съм ви никаква. Представете си, че съм просто оръжие. Сега ли ще ме използвате, или по-късно?

- Само че не си ни никаква - обади се тихо Елида. - Нито на нас, нито на мнозина други.

- Ключовете трябва да се върнат в портата - просъска хладно Елин. - Рано или късно. И аз си отивам с тях. В момента разискваме дали да се случи сега, или след няколко седмици.

Роуан не можеше да го понесе. Нито думичка повече.

- Не.

Всички се умълчаха отново.

Елин оголи зъби.

- Не може просто да бездействаме.

- Ще ги скрием пак - каза Роуан. - Ераван ги търси хиляди години. Може пак да ги загуби. - Той посочи Ирен. - Дори само с нейната сила бихме могли да го унищожим.

- Изключено - изръмжа Елин. - Тя е бременна...

- Ще се справя - пристъпи напред Ирен. - Ако е възможно, ще го направя. Ще проверя дали другите лечителки могат да ми помогнат...

- Ще ви се наложи да убивате или спасявате хиляди Валги, лейди Уестфол - процеди със същата студенина Елин. - Ераван може да ви убие още преди да го доближите.

- Значи само на теб ти е позволено да жертваш живота си, но не и на нас? -предизвика я Ирен.

- Аз не нося дете в утробата си.

Ирен примигна бавно.

- Хафиза вероятно ще успее да...

- Няма да си играем на вероятности - отсече Елин с тон, който Роуан рядко чуваше. Кралския й тон. - Ще гласуваме. Още сега. Веднага ли връщаме ключовете в портата, или продължаваме към Терасен и чак след това ги връщаме, стига да съумеем да се преборим с онази армия?

- Ераван може да бъде надвит - настоя Ирен, невъзпряна от думите на кралицата. От гнева й. - Убедена съм. Ако не притежава ключовете, можем да го надвием.

На Роуан му се искаше да й повярва. Повече от всичко на света му се искаше да повярва на Ирен Уестфол. Каол надникна към Дориан - видимо готов на същото.

Но Елин просто посочи принцеса Хасар.

- Как гласуваш?

Хасар се вторачи в нея. Замисли се за момент.

- Гласувам да го направим още сега.

Елин посочи Дориан.

- Ти?

Той се напрегна, все така разбунтуван заради недовършената дискусия. Въпреки това отговори:

- Сега.

Роуан затвори очи. Почти не чу отговорите на другите владетели и съюзници. Стигна с бавни крачки до началото на гората, готов да побегне, ако усетеше, че ще повърне.

Накрая Елин обяви:

- Ти си последният, Роуан.

- Гласувам против. И за сега, и за когато и да било.

Тя впи студен, безчувствен поглед в него. Същия като едно време в Мъглив рид.

- Решено е - промълви някак приглушено и горестно Каол.

- Призори Ключалката ще бъде изкована и ключовете ще се върнат в портата -довърши Дориан.

Роуан просто продължи да се взира в вречената си. В единствената причина да живее.

Елида попита тихо:

- Ти как гласуваш, Елин?

Елин откъсна очи от Роуан и той усети липсата на погледа й като вледеняващ вятър по кожата си.

- Няма значение - каза тя.

92

Елин не им сподели, че призовавайки ги да гласуват, не просто им позволяваше сами да решат съдбата си като свободни хора. Не им сподели, че от страх ги караше да изберат вместо нея. Да вземат това съдбовно решение вместо нея. Да посочат пътя.

Същата нощ лагеруваха в Ендовиер, на едва пет километра от солните мини.

Роуан нареди да издигнат кралската им шатра. Да сложат в нея кралското им легло.

Елин не яде с другите. Почти не докосна храната, която Роуан донесе на бюрото й. Още седеше зад него с чиния изстинало печено заешко пред себе си и се ровеше из безполезните книги за Знаците на Уирда, когато Роуан каза от отсрещния му край:

- Не приемам това решение.

- Аз го приемам.

Категорични, безизразни думи.

Мъртви, каквато щеше да е и тя самата още преди изгрев. Елин затвори древната книга пред себе си.

До границата на Терасен оставаха броени дни път. Може би трябваше да се съгласи да изпълни дълга си сега, но на терасенска земя. Не на ендовиерска.

Ала всеки изминал ден увеличаваше риска. Увеличаваше го смъртоносно.

- Никога нищо не си приемала в живота си - изръмжа Роуан, скочи на крака и опря длани в бюрото. - И реши точно сега да го сториш?

Тя преглътна болезнено. Плъзна поглед по книгите, които вече три пъти преглеждаше без успех.

- А как да постъпя, Роуан?

- Прати всичко по дяволите! - Той блъсна с юмрук по бюрото и чиниите издрънчаха. - Прати по дяволите плановете и предсказанията им и си създай свои! Всичко друго, но не и това!

- Народът на Ерилея се произнесе.

- И тях прати по дяволите - изсъска Роуан. - Можеш да поставиш началото на свободния си свят след тази война. Да ги оставиш сами да си избират крале и кралици, ако така желаят.

Тя също изсъска на свой ред:

- Не искам да нося подобно бреме нито секунда повече. Не искам да направя избор, за който ще съжалявам по-късно.

- Значи би гласувала другояче. Би отишла в Терасен.

- Има ли значение? - Елин стана. - Гласовете и бездруго не бяха в моя полза. Ако им кажех, че искам да отида в Оринт, да се бия за последно, щях да им повлияя.

- На теб се пада да умреш. Мен ако питаш, имаш право на глас.

Тя оголи зъби.

- Това е съдбата ми. Елена опита да ме спаси. И виж какво си навлече. Гнева на цял куп богове, решени да унищожат вечната й душа. Когато изкова Ключалката и затворя портата, ще сложа край и на друг живот, не само на своя.

- Елена съществува от хиляда години: и на този свят, и на онзи. Прощавай, но не ми пука, че нейното време изтича, при положение че ти си получила някакви си двайсет години.

- Доживях до двайсет благодарение на нея.

Дори нямаше двайсет. Рожденият й ден беше след месеци. През пролетта, която не й бе писано да види.

Роуан закрачи нервно по килима.

- И тя има вина за всичко това. Защо само на твоите плещи да тежи?

- Защото дългът е мой по рождение.

- Глупости. И Дориан можеше да го плати. Дори е готов.

Елин примигна.

- Елена и Нехемия казаха, че Дориан не е готов.

- Дориан е успял да се промъкне в Морат и да го напусне жив; да се изправи лице в лице с Майев и да срути цялата крепост. Бих казал, че е не по-малко готов от теб.

- Няма да му позволя да се жертва вместо мен.

- Защо?

- Защото ми е приятел. Защото няма да мога да живея в мир със себе си, ако му го позволя.

- Той каза, че ще го стори, Елин.

- Той не знае какво иска. Още не се е съвзел след всички ужаси, които е преживял.

- Ами ти, Елин? - предизвика я непримиримо Роуан. - Той е възрастен мъж. Сам може да взима решения. Всички можем да взимаме решения, без ти да ги направляваш.

Тя пак оголи зъби.

- Решено е.

Роуан скръсти ръце.

- Тогава ще го направим заедно.

Сърцето спря в гърдите й.

- Няма да ти позволя да изковеш Ключалката сама - продължи той.

- Не. - Ръцете й затрепериха. - Това е изключено.

- Кой каза?

- Аз казах. - Не можеше да понесе мисълта, че и неговият живот ще бъде заличен. -Ако беше възможно, Елена щеше да ми е казала. Само някой с моята кръв може да плати.

Той отвори уста, но съзря истината по лицето й, в думите й. И поклати глава.

- Обещах ти, че ще намеря начин да платим този дълг заедно.

Елин огледа разпръснатите книги. Нищо - всичките книги, късчето надежда, което им бяха донесли, не струваха нищо.

- Няма друг вариант. - Тя прокара пръсти през косата си. - Аз нямам друг вариант. -Коригира се.

Не криеше карта в ръкава си, нито изненадващ финал. Не и този път.

- Тогава да не го правим утре - настоя Роуан. - Нека почакаме. Да кажем на останалите, че искаме първо да стигнем до Оринт. В Кралската библиотека може да има книги за...

- Какъв е смисълът от гласуването, ако пренебрегнем резултата? Те решиха, Роуан. Утре всичко свършва.

Думите прокънтяха глухо, грозно в нея.

- Позволи ми да открия друг начин. - Гласът му пресекна, но Роуан продължи да кръстосва из шатрата. - Ще намеря друг начин, Елин...

- Няма друг начин. Не разбираш ли? Всичко това... - изсъска тя и разпери ръце. -Върша всичко това, за да оцелеете вие. Целият ми народ.

- И ще платиш с живота си. За да изкупиш някаква стара вина.

Тя стовари ръка върху купчината вехти книги.

- Да не смяташ, че искам да умра? Да не смяташ, че ми е лесно да погледна небето и да се питам дали някога ще го видя пак? Да гледам теб и да си мисля за всички години заедно, които така и няма да получим?

- Не знам какво искаш, Елин - процеди той. - Не си особено откровена с мен.

Сърцето й заблъска.

- Искам всичко да приключи... по един или друг начин. - Пръстите й се свиха в юмруци. - Искам да сложа край.

Той поклати глава.

- Знам. И знам какво си преживяла, че онези месеци в Доранел са били истински ад за теб, Елин. Но не бива да се предаваш. Не и сега.

Очите й пламнаха.

- Държах се заради това. За тази цел. За да върна ключовете в портата. Докато Каирн ме разкъсваше парче по парче, докато Майев ми отнемаше всичко, единствено мисълта, че трябва да оцелея заради мисията си, не ми позволи да се прекърша. Съзнавах, че ако се проваля, всички ще умрете. - Дишането й стана неравномерно, на пресекулки. - След това обаче си позволих глупостта да се надявам, че няма да ми се наложи да изплатя дълга си, че може отново да видя Оринт. Че Дориан може да се жертва вместо мен. - Тя се изплю на земята. - Що за човек ме прави това? Що за човек ме прави ужасът, който изпитах, виждайки го днес?

Роуан отново отвори уста да отговори, но тя го прекъсна с пресеклив глас:

- Тъкмо бях решила, че може да ми се размине. И боговете пратиха Дориан с трите ключа буквално на пътя ми. Кажи ми, че не е умишлено, че тези богове, или каквито там сили управляват света ни, не реват в лицето ми, че аз трябва да изкова Ключалката.

Роуан се втренчи в нея безмълвно, задъхано. И след дълго проточил се момент той каза:

- Ами ако въпросните сили не са довели Дориан на пътя ни, за да платиш ти дълга?

- Не те разбирам.

- Ами ако нарочно са ви събрали. За да не избирате един от двама ви, а да споделите бремето. Един с друг.

Дори пламъците в мангалите сякаш застинаха.

Той продължи с искрящ поглед:

- Когато унищожихте стъкления дворец, когато се хванахте за ръце и... За пръв път виждах такава мощ. Някак сляхте силите си, превърнахте ги в едно цяло. Ако за изковаването на Ключалката е потребен един от вас, защо всеки от двамата не отдаде половината от себе си? Във вените и на двама ви тече кръвта на Мала.

Елин седна бавно на стола си.

- Аз... няма как да знаем дали ще се получи.

- По-добре, отколкото да тръгнеш на екзекуция със сведена глава.

- Как да поискам подобно нещо от него? - изръмжа тя.

- Бремето не е само твое. И Дориан го знае. Приел го е. Защото другият вариант е да те загуби. - Гневът в очите му се пропука заедно с гласа му. - Ако можех, аз щях да отида вместо теб.

И нейното сърце се пропука.

- Знам.

Роуан падна на колене пред нея, отпусна глава в скута й и я прегърна през кръста.

- Не мога да го понеса, Елин. Не мога.

Тя прокара пръсти през косата му.

- Исках хиляда години с теб - пророни. - Исках да имаме деца. Исках да отидем в Отвъдното заедно.

Сълзите й закапаха върху косата му.

Роуан вдигна глава.

- Тогава се бори. За последно. Бори се за бъдещето ни.

Елин се вгледа в него, вгледа се в живота, отразен върху лицето му. Във всичко, което й предлагаше.

Всичко, което можеше да има.

***

- Трябва да те помоля за нещо.

Гласът на Елин разбуди Дориан от неспокойния му сън. Той се надигна в леглото си. Ако съдеше по тишината в лагера, вероятно беше посред нощ.

- Какво?

Роуан стоеше на пост зад нея и наблюдаваше военния лагер под дърветата. Дориан улови смарагдовия му поглед - и прочете там отговора, който чакаше.

Принцът беше изпълнил безмълвното си обещание от по-рано.

Елин преглътна сухо.

- Заедно - каза с пресекващ глас. - Какво ще стане, ако изковем Ключалката заедно?

Дориан се досети какъв е планът й, какви отчаяни надежди храни още преди да му го разясни. А като приключи, тя добави:

- Съжалявам, че те моля за такова нещо.

- А аз съжалявам, че не се сетих по-рано - каза той, стана от леглото и нахлузи ботушите си.

Роуан се обърна към тях. В очакване на отговора, който знаеше, че Дориан ще даде.

Кралят на Адарлан заяви и на двамата:

- Да.

Елин затвори очи, незнайно дали от облекчение, или съжаление. Той постави ръка на рамото й. Не искаше да научава как е минал разговорът между нея и Роуан, как бе успял да я убеди. Но за да се съгласи Елин...

Тя отвори очи и в тях блестеше само мрачна решимост.

- Ще го направим още сега - рече дрезгаво. - Преди другите да са се появили. Преди да е дошло време да се сбогуваме.

Дориан кимна. А Елин попита само:

- Искаш ли Каол да присъства?

Хрумна му да откаже. Да спести на приятеля си поредното сбогуване, когато по лицето му сияеше такава радост, такова спокойствие.

И все пак пророни:

- Да.

93

Четиримата тръгнаха мълчаливо през гората. По древния път към солните мини.

Това беше единственото място, което вражеските разузнавачи не наблюдаваха.

С всяка следваща стъпка й призляваше все повече, по гръбнака й бавно избиваше пот. Роуан държеше здраво ръката й, милвайки я с палец.

Тук, в това кошмарно мъчилище, тук щеше да посрещне съдбата си. Сякаш не беше избягала.

Под прикритието на мрака планината, в която бяха издълбани мините, приличаше на дълга сянка. Голямата стена, ограждаща лагера на смъртта, беше просто черно петно.

Портите бяха отворени и едната висеше на пантите си. Навярно освободените роби бяха опитали да я откачат на излизане.

Докато минаваха под арката, водеща към откритата мина, Елин стисна още по-силно ръката на Роуан. Точно в центъра на пространството стърчаха дървените пилони, на които я бяха бичували. През първия й ден, както и през още много други след това.

Във възвишенията отляво се намираха и ямите. Непрогледните ями, където я бяха държали.

Постройките на надзирателите тъмнееха, заприличали на празни черупки.

Едва се сдържа да не надникне към китките си, към белезите от оковите около тях. Да не мисли за това, че и по обления й в студена пот гръб вече нямаше белези. Единствено гладка

кожа, татуирана от Роуан.

Сякаш това място бе просто сън - кошмар, изтъкан от Майев.

Иронията не й се губеше. Вече два пъти се беше измъквала от железни окови - а накрая пак се озоваваше тук. Мимолетна свобода. Време назаем.

Оставила беше Голдрин в шатрата. Мечът нямаше да й послужи там, където отиваха.

- Не очаквах да видим това място отново - прошепна Дориан. - Не и по този начин.

Кралят вървеше уверено с мрачно изражение на лице. Сграбчил дръжката на Дамарис в готовност да посрещне всичко на пътя им.

Болката, която тя знаеше, че несъмнено щеше да ги връхлети.

Не. Всъщност май не беше избягала оттук...

Спряха в средата на прашното пространство. Елена й бе обяснила как да изкове Ключалката и да върне ключовете в портата. Но въпреки че нямаше да използва много от магията си, да изложи на опасност околните, Елин беше решила да се отдалечат от приятелите си и от армията.

Лунната светлина караше лицето на Каол да изглежда още по-бледо.

- Какво да правим ние?

- Просто бъдете до нас - каза Елин. - Това е достатъчно.

Само благодарение на тях успяваше да се задържи тук, в тази омразна дупка.

Срещна въпросителния поглед на Дориан и кимна. Нямаше смисъл да пилеят време.

Дориан прегърна Каол и двамата си размениха по няколко сподавени думи.

Елин се зае да чертае един Знак на Уирда в прахоляка, достатъчно огромен да побере двама им с Дориан. Трябваше да нарисува два застъпващи се: един за отваряне и един за затваряне.

Заключване. Отключване.

Беше ги научила в самото начало. И ги беше използвала.

- Ще минем . без сантиментална раздяла, така ли, принцесо? - попита Роуан, докато тя рисуваше първия знак с крака си.

- Би било прекалено драматично - отвърна. - Дори за мен.

Той обаче я спря, преди да довърши втория символ. Вдигна брадичката й с пръсти.

- Дори докато си... там - подхвана с озарени от луната боровозелени очи, - аз ще съм с теб. - И долепи длан до сърцето й. - Тук. Ще съм тук с теб.

Тя сложи своята ръка върху гърдите му и изпълни дробовете си, сърцето си с аромата му.

- И аз съм с теб. Винаги.

Роуан я целуна.

- Обичам те - промълви в устата й. - Върни се при мен.

Сетне се оттегли отвъд границите на недовършените символи.

Студ превзе тялото й веднага щом ароматът и топлината му се отдалечиха от нея. Но тя задържа раменете си смело изправени. Продължи да диша все така равномерно, запаметявайки линиите на лицето му.

Дориан влезе в знаците с ярко грейнали очи. Елин каза на Роуан:

- Затвори последния, като приключим.

Принцът й, вреченият й кимна.

Дориан извади сгънато парче плат от жакета си. Разпъна го, разкривайки два къса черен камък. И Амулета на Оринт.

Стомахът й се преобърна и неприятното чувство от близостта с нещо толкова неземно едва не подкоси коленете й. Но все пак успя да вземе Амулета на Оринт от ръката му.

- Предположих, че ще искаш ти да я отвориш - рече тихо Дориан.

Тук, където бе страдала и възтържествувала, откъдето толкова неща водеха началото си.

Елин претегли древния амулет в дланите си и обходи с палци златните му ръбове. За миг се пренесе отново в онази уютна стая в имението край реката, когато майка й завеща амулета.

Проследи с пръсти Знаците на Уирда по гърба му. Руните, с които бе изписана ужасяващата й съдба: Безименна е цената.

Изписана толкова отдавна... преди векове. Предупреждение от Бранън - и потвърждение. За необходимостта от саможертвата им. Нейната саможертва.

Бранън бе възроптал срещу боговете, беше белязал амулета с дири, които Елин да разтълкува един ден. За да разбере. Сякаш можеше да се опълчи на участта си. Празна надежда.

Тя отново завъртя амулета и докосна с пръсти безсмъртния елен върху предницата му.

Време назаем. Така бе живяла досега.

Златото, запечатало двете части на амулета, се разтопи в ръцете й и закапа, съскайки по ледената земя. Тя го отвори.

Неземната смрад на третия ключ я връхлетя свирепо, зашепна й на езици, несъществуващи в Ерилея.

Елин просто пусна парчето камък в отворената длан на Дориан. То издрънча в другите два ключа и звукът навярно отекна във вечността, във всички светове.

Дориан потрепери, а Каол и Роуан подскочиха.

Елин прибра двете половини от амулета в джоба си. Малки късчета от Терасен, които щеше да вземе със себе си. Където и да попаднеха с Дориан.

Тя погледна Роуан за последно. Прочете думите в очите му. Върни се при мен.

И тези думи щеше да отнесе със себе си. Лицето му също. Дори Ключалката да й отнемеше всичко, те щяха да останат. Завинаги.

Помъчи се да преглътне буцата, заседнала в гърлото й. И изтръгна очи от пронизителния взор на Роуан. Разряза едната си длан. После и тази на Дориан.

Звездите сякаш се приближиха, а планината надникна над раменете на Елин и Дориан. Тя приплъзна острието и по вътрешната страна на предмишницата си. Толкова надълбоко, че кожата се отвори.

За да отвори ' портата, трябваше да се слее с нея.

Ераван се бе опитал да слее Калтейн Ромпие с портата - беше присадил парчето камък в ръката й не за да го скрие, а за да подготви тялото й за другите две. За да я превърне в жива Порта на Уирда, която да контролира.

Едното късче бе унищожило Калтейн. А трите...

Името ми е Елин Ашривер Галантиус и няма да се боя.

И няма да се боя.

И няма да се боя.

- Готов ли си? - пророни Елин.

Дориан кимна.

С един прощален поглед към звездите, към Господаря на Севера, бдящ над Терасен, Елин взе парчетата камък от разтворената длан на Дориан.

И когато двамата съединиха окървавените си ръце, когато магиите им изригнаха от тях и се сляха в ослепителна, стихийна експлозия, тя притисна Ключовете . на Уирда към зейналата рана на ръката си.

***

Роуан плъзна крак по вледенената земя и затвори Знаците на Уирда.

В същия момент Елин долепи длан към отворената си рана, запечатвайки ключовете в тялото си, докато с другата ръка стискаше тази на Дориан.

Трябваше да се получи. Защо иначе се бяха пресекли пътищата им, защо Елин и Дориан за втори път се срещаха на същото това място? Не приемаше друго обяснение. И не би я пуснал, ако не вярваше в това.

Роуан не дишаше. Не знаеше дали и Каол диша.

Но докато Елин и Дориан стояха с вдигнати глави въпреки страха, който надушваше в телата им, лицата и на двамата ставаха някак все по-празни. И бездушни.

Нямаше изблик на светлина.

Нямаше огнена сила.

Двамата просто стояха хванати за ръце и се взираха напред.

С пусти, незрящи, замръзнали очи.

Нямаше ги.

Тук бяха, а ги нямаше. Като че телата им бяха просто кухи черупки.

- Какво стана? - попита Каол.

Ръката на Елин падна от раната й и увисна безжизнено до тялото й. Разкривайки парчетата черен камък, пъхнати вътре.

Нещо в гърдите на Роуан, нещо оплетено и жизненоважно започна да се обтяга. Почти до скъсване.

Свещената връзка.

Той залитна напред с ръка на гърдите.

Не. Връзката се загърчи, сякаш в агония, в смъртен ужас. Той спря с името на Елин върху устните си.

И се строполи на колене, когато трите Ключа на Уирда в ръката на Елин започнаха да се разтварят в кръвта й.

Като капки роса в планински извор.

94

Всичко се повтаряше.

Началото и краят, и вечността, поток от светлина, от живот помежду им, между двете половини от разрязана надве кръвна връзка.

Вколо нозете им се заусуква мъгла, забулвайки замръзналата земя. Вероятно илюзия - за да понесат съзнанията им мястото, на което бяха попаднали. Не точно място, а зала с много врати. Повече, отколкото можеха да преброят. Едни от въздух, други - от стъкло, от пламъци, от злато, от светлина.

И зад всяка се криеше нов свят; нов свят, който ги зовеше.

Ала те оставаха на кръстопътя.

Сякаш в чужди тела стояха насред всички врати, изливайки силите си, сливайки ги пред себе си. Подобно на кълбо от светлина, от сътворение, увиснало във въздуха.

Всяка искра, която изпращаха в разрастващата се сфера пред тях, в оформящата се Ключалка, нямаше да се завърне. Да пламне наново.

Като пресъхващ кладенец. Завинаги.

Повече и повече, и повече се откъсваха от телата им с всяка глътка въздух. Сътворение и унищожение.

Вътрешността на сферата се въртеше бясно, очертанията й се извиваха, намаляваха. Придобиваше форма, избрана от тях; творение от злато и сребро. Ключалката, която щеше да затвори завинаги безчетните врати.

Двамата продължаваха да отдават силите си, а Ключалката искаше още и още.

Докато не започна да боли.

***

Беше Елин, но и не беше.

Беше Елин, но беше безкрайна; беше всички светове и...

Беше Елин.

Беше Елин.

Прониквайки в нея, ключовете се бяха озовали в истинската Порта на Уирда. С една стъпка, една мисъл или едно желание щеше да ги допусне във всеки свят. Във всяко възможно измерение.

Арката зад тях оставаше. Арка, отвъд която щеше да ухае на заснежени борове.

Ключалката се образуваше бавно, светлината се превръщаше в метал - в злато и сребро.

Дориан се задъхваше, обтегнал челюсти, докато отдаваха още и още, и още от силите си. Разделяха се с тях завинаги.

Агония. За пръв път изпитваше такава агония.

Тя беше Елин. Тя беше Елин, а не парчетата, които бе пъхнала в ръката си, не това нереално място. Беше Елин; Елин; и идваше с мисия, беше обещала да стори нещо...

Мъчеше се да потисне писъка си, докато силата й струеше от нея и сякаш някой я одираше жива. Точно както Каирн го правеше, и то с наслада. Но тя го надживя. Измъкна се от лапите на Майев. Надви и двама им. За да изпълни тази мисия. Да дойде тук.

Ала бе грешала.

Не можеше да го понесе. Не можеше да издържи загубата и болката, и прииждащата лудост, докато една нова истина се проясняваше все повече и повече...

Нямаше да си тръгнат оттук. И бездруго нямаше да им остане нищо. Щяха да се изпарят, да се слеят с мъглата наоколо.

***

Дориан не бе изпитвал такава агония. Същността му се разплиташе нишка по нишка.

Елена беше казала на Елин, че формата на Ключалката не била от значение. Можеше да е птица, меч, цвете - това място, портата, не се интересуваше от облика й. Но съзнанията им, поне каквото оставаше от тях, избраха позната форма, най-логичната. Окото на Елена се прераждаше - и отново щеше да послужи за Ключалка.

Елин запищя. И не спря да пищи.

Магията му се изтръгна от онова свещено, съвършено кътче в него.

Изковаването на Ключалката щеше да ги убие. И двамата. А уж идваха с отчаяната надежда, че ще си тръгнат заедно.

Ако не престанеха, ако не сложеха край на това, никой от двамата нямаше да си тръгне.

Той опита да обърне глава. Да й каже: Спри!

Магията му продължаваше да извира от него; Ключалката я изпиваше неудържимо. Поглъщаше ги с неутолима жажда.

Спри! Опита да й каже. Да се изтръгне.

Елин вече ридаеше - ридаеше през стиснати зъби.

Скоро. Съвсем скоро Ключалката щеше да им отнеме всичко докрай. И последното грабителство щеше да е най-жестоко, най-болезнено.

Дали боговете щяха да ги принудят да гледат как взимат душата на Елена? Дали имаше начин, дали бе способен да й помогне, както бе обещал на Гавин? Дориан знаеше отговора.

Спри.

Спри.

- Спри!

Той чу думите, но в първия миг не разпозна гласа.

Докато от една нереална, но и някак съвсем реална врата не се появи мъж. Мъж от плът и кръв, също като тях, но обгърнат от трепкаща светлина.

Баща му.

95

Баща му стоеше пред тях. Мъжът, когото за последно бе видял на моста в един стъклен дворец. Но не точно.

По лицето му се четеше добрина. Човечност.

И тъга. Дълбока, болезнена тъга.

Магията на Дориан постихна.

Дори тази на Елин като че забави потока си от изненада, макар че продължи да се лее агонизиращо от нея.

- Спрете - промълви мъжът и направи крачка към тях, загледан в струята сила, ослепителна и чиста, която захранваше Ключалката.

- Не можем да спрем - каза Елин.

Баща му поклати глава.

- Знам. Започнатото не може да бъде възпряно.

Баща му.

- Не - обади се Дориан. - Не, ти не може да си тук наистина.

Мъжът просто сведе поглед към хълбока на Дориан. Към мястото, където държеше меча си.

- Нима ти не ме призова?

Дамарис. Беше влязъл с Дамарис в обръча от Знаци на Уирда. И в онзи свят, където съществуваха наистина... и още го носеше.

Мечът, безименният бог, на когото служеше, явно бе сметнал, че трябва да погледне още една истина в очите. Една последна истина, преди да срещне края си.

- Не - повтори Дориан.

Само тази дума му идваше наум, гледайки мъжа, причинил толкова страдания на всички.

Баща му разпери умолително ръце.

- Момчето ми - пророни.

Дориан нямаше какво да му каже. Ядосваше се, че го вижда точно сега, в края и началото на всичко.

Баща му извърна очи към Елин.

- Позволете на мен. Нека аз довърша.

- Какво? - изстреля злобно Дориан.

- Ти не си избраникът - каза Елин, но студенината в гласа й като че ли се пропукваше.

- Безименна е цената - отговори кралят.

Елин застина.

- Безименна е цената - повтори баща му. Предупреждението на древна вещица, съдбовните думи, изписани по гърба на Амулета на Оринт. - Да, стигмата на незаконородена те прави Безименна, но нима и аз не съм Безименен? - Широко отворените му очи запрескачаха между двама им. - Какво е името ми?

- Това е нелепо - процеди през зъби Дориан. - Името ти е... Но вместо името му откри в паметта си празна дупка.

- Името ти... - поде Елин. - Името ти е... Как така нямаш, как така не го знаем?

Гневът на Дориан поутихна. Агонията от изтръгването на магията му, на душата му избледня пред следващите думи на баща му.

- Ераван ми го отне. Заличи го от историята, от всеобщата памет. С древно, пъклено заклинание, толкова мощно, че може да се използва единствено веднъж. Само и само да му бъда верен слуга. Дори аз не знам собственото си име. Забравил съм го.

- Безименна е цената - прошепна Елин.

Дориан го погледна. Погледна истински мъжа, когото някога наричаше свой баща.

- Момчето ми - промълви пак баща му.

Любов - любов, гордост и тъга се четяха по лицето му.

Баща му, чието тяло бе обсебено от демон също като неговото, който бе опитал да ги спаси, макар и неуспешно. Баща му, на когото бяха отнели всичко, но така и не се бе преклонил пред Ераван - не и истински.

- Искам да те мразя - каза Дориан с пресекващ глас.

- Знам - отвърна баща му.

- Ти унищожи всичко.

Не съумя да сдържи сълзите си. Елин стисна по-здраво ръката му.

- Съжалявам - каза приглушено баща му. - Съжалявам за всичко, Дориан.

Дори начинът, по който произнесе името му... за пръв път го чуваше така от неговата уста.

Трябваше да го отблъсне. Да го изпрати в някой адски свят.

Но Дориан знаеше заради кого бе срутил Морат. Заради кого бе затрупал с руини стаята с нашийниците, кошмарната гробница.

- Съжалявам - повтори баща му.

Нямаше нужда Дамарис да потвърждава искреността на думите му.

- Нека изплатя този дълг - продължи баща му, пристъпвайки по-близо. - Позволете ми да го направя. Та нали кръвта на Мала тече и в моите вени?!

- Не владееш магия като нашата - каза Елин с болка в очите. Баща му срещна погледа й.

- В кръвта ми тече достатъчно от нея, за да помогна. Дориан надникна през рамо към арката, водеща до Ерилея.

До дома им.

- Позволи му тогава - каза той, въпреки че думите му не прозвучаха толкова безчувствено, колкото се бе надявал.

Само тежко и някак уморено.

Елин каза тихо на баща му:

- Така и възнамерявах.

- Няма да си сама - отвърна й баща му. Сетне се усмихна на Дориан като краля, като бащата, който можеше да бъде. Който се оказа, че е бил през цялото време въпреки злата си участ. -

Благодарен съм, че успях да те видя отново. За последен път.

Дориан търсеше думи, ала не ги намираше. Елин се обърна към него с обляно в сълзи лице.

- Единият от нас трябва да управлява кралството.

И преди Дориан да осъзнае какво се случва, каква уговорка бе направила току-що, Елин изтръгна ръката си от неговата.

И го бутна през арката зад тях. Обратно в собствения им свят.

Дориан полетя назад с рев.

Преди мъглите да скрият от взора му Портата на Уирда, съзря как Елин хваща ръката на баща му.

96

Роуан не беше помръднал през часовете, в които стояха до Елин и Дориан и ги наблюдаваха как се взират в нищото. Каол също не трепваше дори.

Нощта отминаваше и звездите се въртяха на небесното си колело над това омразно, студено място.

Накрая Дориан се изопна като струна, загълта трескаво въздух и се стовари на колене.

Без да мръдне, Елин просто пусна ръката му.

Душата на Роуан замръзна.

- Не - програми Дориан и залази към нея, мъчейки се да хване ръката й отново, да се свърже с нея.

Ала раната по вътрешността на предмишницата й се бе затворила.

- Не, не! - закрещя Дориан и Роуан осъзна истината.

Осъзна какво бе сторила.

Последната измама, последната лъжа.

- Какво стана? - попита Каол, докато помагаше на Дориан да се изправи.

Ридаейки, кралят разкопча ножницата на древния меч от хълбока си и го хвърли настрана. Дамарис издрънча глухо на земята.

Роуан просто гледаше втренчено Елин.

Вречената си, която за пореден път го беше излъгала. И него, и всички останали.

- Не стигаше... силата и на двама ни не стигаше. Щяхме да умрем - обясни през вопли Дориан. - Но Дамарис някак призова баща ми и... той зае моето място. Предложи да заеме моето място, за да може тя...

Той скочи напред, протягайки се към ръката на Елин, но вече бе напуснал обръча от Знаци на Уирда.

И те не го допуснаха обратно вътре.

Ограждаха Елин като стена.

Свещената връзка се обтягаше все повече и повече.

- Двамата с краля... те двамата ще довършат - каза разтреперано Дориан.

Роуан почти не чуваше думите му.

Трябваше да се досети. Трябваше да се досети, че ако планът им се провалеше, Елин за нищо на света не би пожертвала приятел. Дори в името на нещо толкова важно. Дори заради собственото си бъдеще.

Знаела беше, че Роуан ще се помъчи да я спре, ако му бе споменала тази възможност, как бе възнамерявала самата тя да постъпи, ако всичко отидеше по дяволите. И се беше съгласила да приеме помощта на Дориан, само и само да влезе на онова място. Сигурно щеше да пусне ръката на приятеля си дори и баща му да не се беше появил.

Толкова пъти му беше споделяла, че иска всичко да приключи най-сетне. Трябваше да се досети.

Каол хвана Дориан и той пророни горестно на Роуан:

- Съжалявам.

Беше го излъгала.

Огнено сърце го бе излъгала.

И сега щеше да умре пред очите му.

***

Уловила ръката на врага си, Елин пак отприщи магията си. Освободи я в буен поток.

Силата на безименния крал не можеше да се мери с тази на Дориан. Но беше достатъчна, както той самият я бе описал. Достатъчна да помогне.

Още от началото не бе планирала да позволи на Дориан да се самоунищожи заради това. А единствено да даде достатъчно от силата си. После щеше да го прати обратно в Ерилея. И да приключи всичко сама.

Да плати за десетте години на егоизъм, десетте години далеч от Терасен, десетте години на бягство.

Агонията се превръщаше във вцепеняващ грохот. Дори старият крал се задъхваше от болка.

Краят наближаваше. Златните обръчи и кръгове на Ключалката започваха да се втвърдяват.

Но трябваше още. Да затвори завинаги това място, всички светове.

Той никога нямаше да й го прости.

Вреченият й.

Ала се налагаше някак да го накара да я пусне, да приеме дълга й. А нямаше да успее да стигне дотук, ако той я умоляваше да не тръгва, ако ридаеше, както тя самата бе искала да заридае, когато го целуна за последно.

Върни се при мен, беше й прошепнал.

Знаеше, че ще я чака. Роуан щеше да я чака, докато Отвъдното не го призовеше.

Някаква безценна, свидна частица от магията й се изтръгна от тялото й и Елин проплака, олюлявайки се на краката си. Само опората на краля не й позволи да се свлече на земята.

Ключалката беше почти завършена; двата застъпващи се кръга на Окото - почти изковани.

Магията й се гърчеше, молеше я да спре. Но Елин не можеше. И нямаше да спре.

- Скоро - увери я кралят.

Като се обърна към него, го видя да се усмихва.

- Обещах да ти предам едно послание - каза тихо той. Образът му постепенно се размиваше, изцеден почти докрай от енергията си. Но той продължаваше да се усмихва. Изглеждаше в покой. - Родителите ти... Толкова се гордеят с теб. Помолиха ме да ти предам, че те обичат безкрайно. - Вече беше почти прозирен, думите му звучаха като шепот на вятъра. - И че си изплатила дълга си, Огнено сърце!

В следващия миг изчезна. Вля и сетната част от себе си в Ключалката. Заличавайки всяка следа от себе си.

Елин не усещаше сълзите по лицето си, когато се свлече на колене. И продължи да отдава магията си, цялото си същество. Името ми е Елин Ашривер Галант...

Сподавен писък се изтръгна от гърлото й с изковаването на последната частица от Ключалката.

Ключалката, вече толкова истинска, колкото собствената й плът.

И последната капка магия бе напуснала тялото на Елин.

97

Не можеше да помръдне. Да мисли.

Потокът на светлината и живота й бе пресъхнал напълно. Не беше останал нито въглен. Само една капчица вода.

Тя се вкопчи в нея, прегърна я закрилнически.

Дванайсет фигури изникнаха през портала зад нея. Явиха се като духове насред този кръстопът на вечността.

- Завършена е - обяви фигурата с множество лица, приближавайки Ключалката, увиснала във въздуха.

Съществото махна с призрачната си, непрестанно изменяща се ръка и Ключалката се понесе към Елин. И кацна в скута й - златна и лъскава.

- Отвори портата към нашия свят, момиче! - нареди богът с глас, изтъкан от стомана и писъци. - И нека най-сетне се завърнем у дома!

Последното отдаване. Да ги изпрати в тяхното измерение и да затвори портата. Щеше да използва последното късче от съществото си, последната капчица, за да затвори завинаги портата с Ключалката. И да изчезне.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

- Веднага! - заповяда богът с глас като тътен на разбиващи се вълни. - Достатъчно дълго чакахме.

Елин съумя да вдигне глава. Да погледне блещукащите фигури. Същества от друг свят.

Ала сред тях, притисната между телата им, сякаш я държаха в плен...

Елена я гледаше с изцъклени, измъчени очи.

Готова за кралството си Да умре...

Едната фигура щракна с призрачни пръсти на Елин.

- Достатъчно!

Елин вдигна очи към богинята. Познаваше гласа й. Деанна.

После плъзна безмълвно поглед по всички. И намери онази, която бе като блещукаща зора, като сърцето на пламък.

Мала не я погледна. Не поглеждаше и Елена, собствената си дъщеря.

Елин извърна очи от Носителката на огъня. И заяви на всички ТЯХ:

- Искам да ви предложа една уговорка.

Боговете застинаха. Деанна изсъска:

- Уговорка? Осмеляваш се да преговаряш с нас?

- Аз ще я изслушам - обади се фигура с нежен, любящ глас. Нещото в ръката й се затърчи и Елин го принуди да им разкри онова, което желаеха.

Портала към техния свят. Ярката слънчева светлина, обляла тучни зелени хълмове, едва не я ослепи. Боговете се завъртяха към гледката и някои въздъхнаха с въжделение.

Елин каза:

- Искам размяна. Преди да изпълните своя дълг.

Думите й звучаха далечно, изтласкваше ги от гърлото си с мъка.

Боговете наново застинаха. Елин надникна към Елена. И се усмихна топло.

- Заклели сте се да вземете Ераван с вас. Да го унищожите - продължи тя.

Богът с глас като смъртта извърна лице към нея. Сякаш току-що си спомняше, че наистина бяха дали толкова абсурдно обещание.

- Искам размяна - повтори Елин. И успя да посочи с ръката, в която бе затворила цялата вечност. - Душата на Ераван за тази на Елена.

Този път и Мала обърна лице и се втренчи в нея.

Елин промълви в тишината:

- Оставете Ераван на Ерилея. И в замаяна пуснете Елена. Нека душата й продължи да съществува в Отвъдното при близките й.

- Елин - прошепна Елена и по бузите й се търкулнаха сребристи сълзи.

Тя се усмихна на древната кралица.

- Дългът е изплатен.

Елин нарочно бе разпалила онзи дебат сред приятелите си. Накарала ги беше да гласуват не само за да облекчат избора й, но и за да го чуе от тях - да чуе, че могат сами да надвият Ераван, че Ирен Тауърс е способна да го сломи.

За да може тя да сключи тази сделка, без да ги обрече на гибел.

- Не го правете! - примоли се Елена на студените, равнодушни богове. - Не се съгласявайте...

- Оставете я и си вървете! - настоя Елин.

- Елин, моля те! - изхлипа Елена.

Тя й се усмихна.

- Ти ми спечели толкова време. Спаси живота ми. Нека ти се отплатя.

Елена покри лицето си с ръце и заплака.

Боговете се спогледаха. Деанна тръгна към Елена, грациозна като кошута сред гората.

Елин въздъхна и се приведе в дълбок поклон.

Последната саможертва беше само нейна. Нямаше да позволи на боговете да погубят и друг.

Деанна обгърна с длани лицето на Елена.

- Надявах се да се случи така.

Богинята стисна страните й с длани.

Ярка предупредителна светлина изригна от Мала. Деанна продължи да стиска, а очите на Елена се разширяваха все повече и повече.

Докато накрая Елена не избухна. Пръсна се на хиляда лъскави парченца, които се изпариха в полета си към земята.

Писъкът на Елин се задуши в гърлото й, а тялото й не намираше сили да се изправи. Деанна изтупа призрачни ръце и каза:

- Не си правим уговорки с простосмъртни. Вече не. Задръжте си Ераван, щом така желаете.

Сетне богинята мина през арката към собствения си свят.

Елин впери очи в празното пространство, където допреди броени секунди бе стояла Елена.

Вече я нямаше.

Не бе останал дори въглен, който да изпратят в Отвъдното при вречения й.

Нищо.

98

Късаше се.

Свещената им връзка се обтягаше до скъсване.

Превит надве, Роуан дишаше тежко с ръка на гърдите, докато връзката се разнищваше бавно.

Той я държеше здраво, обвиваше я с магията си, с душата си, сякаш така нямаше да й позволи да отиде на място, където не можеше да я последва.

Отказваше да се примири. За нищо на света нямаше да се примири с подобна участ.

Някъде надалеч Дориан и Каол обсъждаха нещо. Ала думите им не го достигаха. Свещената връзка се прокьсваше.

И той можеше единствено да я държи с всички сили.

***

Един по един боговете преминаха през свода, водещ към техния свят. Някои й се усмихваха презрително, минавайки покрай нея.

Нямаше да вземат Ераван със себе си.

Нямаше... нямаше да сторят нищо.

Чувстваше гърдите си кухи, сякаш някой бе изтръгнал душата й, но това...

Това...

Елин задращи с нокти по обгърнатата в мъгли земя, която дори не съществуваше. Боговете изчезваха, докато не остана само една фигура.

Колона от светлина и пламък. Огнен проблясък сред мъглите.

Мала се задържа на прага на света си.

Сякаш току-що си спомняше.

Сякаш току-що си спомняше кои са Елена и Бранън и кой е коленичил пред нея. Собствената й плът и кръв. Получателката на силата й. Наследницата й.

- Затвори портата, Носителке на огъня - каза приглушено Мала.

Но не се обърна да си тръгне.

Някъде отдалеч долетя друг женски глас.

Накажи ги някой ден. Всички до един.

Ще ги накажа, беше се заклела пред Калтейн.

Излъгали бяха. Предали бяха Елена и Ерилея, защото самите те се чувстваха предадени.

Зеленият им слънчев свят се ширеше отвъд портата.

Елин се надигна със стон.

Тя не беше жертвено агне. Нямаше да легне на олтара в името на светлото бъдеще.

И още не беше приключила с тях.

Елин срещна огнения взор на Мала.

- Направи го! - процеди тихо богинята.

Елин надзърна отвъд нея към девствения свят, в който от толкова време копнееха да се върнат. И проумя, че Мала знаеше - четеше мислите в главата й.

- Няма ли да ме спреш?

Мала просто протегна ръка към нея.

В дланта й гореше зрънце нажежена до бяло сила. Паднала звезда.

- Вземи я. Последният ми дар за моята потомка. - Елин можеше да се закълне, че Мала се усмихваше. - За онова, което жертва заради Елена. Задето се бори за нея. За всички тях.

Елин направи няколкото крачки към богинята, към силата в отворената й длан.

- Помня - каза едва доловимо Мала и в едничката й дума прозираха радост и болка, и любов. - Помня.

Елин пое зрънцето сила от ръката й.

Семенце, побрало сякаш цялото слънце.

- Когато всичко свърши, затвори портата и си помисли за дома. Магическите символи ще те отведат там.

Елин мигна - единственият израз на недоумението й, на който бе способна. Силата я заизпълва, скрепи прокъсаното в нея, обгърна празнините.

Мала отново протегна ръка и на дланта й се появи образ. На татуировката върху гърба на Елин.

Новата татуировка - разперени криле, сред чиито пера на Древния език бе изписана историята на двама им с Роуан.

Мала щракна с пръсти и от нея се надигнаха символи. Изплуваха измежду руните и перата.

Знаци на Уирда.

Роуан бе скрил Знаци на Уирда в татуировката й.

- Карта към дома - поясни тя, докато образът избледняваше. - Към него.

Някак бе подозирал, че може да се стигне дотук. Беше я помолил да го научи на знаците, за да се застрахова.

Като надникна зад себе си, към арката, водеща до нейния свят, Елин наистина ги... усети. Като че Знаците на Уирда, които бе татуирал тайно върху кожата й, служеха като въже. Въже, теглещо я към дома.

Спасително въже към вечността.

Една последна измама.

В този миг до ушите й достигна друг шепот, късче от спомен, думи, изречени на един покрив в Рифтхолд. Ами ако напреД ни чакат само още болка и отчаяние? И ужасяващ край?

Тогава не е Дошъл краят.

Силата продължаваше да се излива в Елин. Устните й се извиха нагоре.

Това не беше краят. И животът й не беше приключил.

Но техният приключваше.

- За един по-добър свят - каза Мала и мина през арката към своя свят.

По-добър свят.

Свят без богове. Без властелини на съдбата.

Свят на свобода.

Елин доближи портата към света на боговете. Мала вече се носеше като слънчев лъч през грейналата трева.

Господарката на светлината спря - и вдигна ръка за сбогом. Елин се усмихна и сведе глава в поклон.

Боговете, крачещи по далечните хълмове, също спряха. Усмивката на Елин прерасна в мрачна, яростна гримаса.

Но не слезе от лицето й, когато намери света, който търсеше. И бръкна надълбоко в онази всевечна, могъща сила.

Повече никога нямаше да бъде нечия робиня и пионка. Най-вече тяхна.

Боговете закрещяха, побягнаха към нея, но Елин вече отваряше дупка в небето над тях.

Отвор към свят, който бе зървала един-единствен път. Към който неволно бе отворила портал посред нощ в един каменен замък. Далечен зверски вой прониза кошмарната сива пустош.

Портал към истински ад. Широко отворена врата.

Елин затвори с усмивка арката към света на боговете, заглушавайки гневните им, уплашени викове.

***

Оставаше една последна стъпка към окончателното затваряне на портата.

Елин разпъна длан и огледа Ключалката, която бе изковала. Пусна я да се понесе към сърцето . на мъгливото пространство с безброй врати.

Не се боеше. Без страх отвори и другата си длан и силата се изля от нея.

Сетният дар на Мала. Бунтът й срещу неправдата.

Могъществото на хиляда изригващи слънца заструи от дланта й.

Затвори се. Заключи се. Остани заключена завинаги.

Тя впрегна цялата сила на волята си. Заповяда на портата да се затвори с цялото си същество.

Но последното късче запази за себе си.

Дългът е изплатен.

Карта към дома, карта, запечатана с мастило на езика на всички вселени.

Още и още, и още. Но не всичко.

Нямаше да даде всичко. Не и онази най-съкровена част.

Нея нямаше да отдаде.

Нямаше да им отстъпи последното зрънце.

Никога.

Сноп светлина се вля в Ключалката и тя го пречупи като призма, разпращайки го към всички врати.

Затваряйки, заключвайки завинаги. Порталът, водещ навсякъде, изчезваше бавно.

Нямаше да им позволи да я унищожат. Да й отнемат всичко. Върни се при мен.

Още и още, и още. Последните капки от силата на Мала се изливаха в Ключалката.

Нямаше да им отстъпи победата. Не им принадлежеше - нито победата, нито тя самата.

Отказваше да им се предаде.

Вече крещеше. Ревеше от непримиримост.

Лъч светлина се стрелна към арката зад гърба й. Затваряше и нея.

Но Елин щеше да живее. Тя щеше да живее, а боговете можеха да вървят по дяволите...

По-добър свят. Без богове, без предначертаност.

Свят, който сами щяха да градят.

Яростният й рев отекваше из всички измерения.

Нямаше да я надвият. Нямаше да отнемат най-ценното зрънце от същността й. От душата й.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

Нейното кралство. Нейния дом. Пак щеше да го види.

Краят не беше дошъл.

Арката зад нея се затваряше бавно.

Шансовете й бяха малки, нищожни. Не й бе писано да се измъкне жива оттук - да оцелее толкова време.

Тя долепи ръка до сърцето си.

Само тази сила е важна - беше й казала много отдавна майка й. - КъДето и Да попаДнеш, Елин, колкото и Далеч, тази сила ще те отвеДе у Дома.

Където и да попаднеше.

Колкото и далеч.

Дори отвъд всички познати светове.

Тя сви пръсти в юмрук и го притисна към бушуващото си сърце. Тази сила ще те отвеДе у Дома.

Вратата към Ерилея се затваряше сантиметър по сантиметър.

Скитница из световете. Пътешественица.

И други го бяха правили преди нея. Тя също щеше да открие начин.

Пътят към дома.

Вече не беше Обещаната кралица. Оттук насетне щеше да се нарича Кралицата светобродец.

Нямаше да се предаде така лесно.

Защото не се боеше.

Елин изтръгна последната частица от силата на Мала, достатъчна да опустоши цял свят. И я запрати към Ключалката.

Последната частица. Последното късче.

После скочи през портата.

99

Елин летеше надолу.

Падаше с шеметна скорост.

Портата на Уирда се затвори зад нея, но тя не си беше у дома.

А когато портата се затвори, всички светове се застъпиха.

И сега тя пропадаше през тях.

Един след друг. Светове от вода, светове от лед, светове от мрак.

Прелиташе през тях по-бързо от падаща звезда, по-бързо от светлината.

Но трябваше да намери дома си...

Светове от светлина, светове от кули, пронизващи небето, светове от тишина.

Бяха толкова много.

Толкова много светове, всички чудновати, всички толкова безценни и съвършени, че дори докато пропадаше през тях, им се дивеше.

Домът й. Пътят към дома...

Разтърси се трескаво за нишката, за спасителното въже в душата си. Запечатано с мастило върху кожата й.

Върни се при мен.

Елин прелиташе с бясна скорост през световете.

Твърде бързо.

Щеше да прелети и твърде бързо през собствения си свят и да го подмине.

Ала не смогваше да забави полета си. Да спре.

Прехвърчаше главоломно от свят в свят, в следващия, и следващия.

Само тази сила е важна, Където и да попаднеш, Елин, колкото и далеч, тази сила ще те отведе у дома.

Елин крещеше. Огнена искра, прелитаща през небето.

Нишката ставаше все по-плътна. Обтягаше се. Сякаш я теглеше.

Но твърде бързо. Трябваше да намали някак скоростта...

Гмурна се в последните останки от жизнената си енергия, издирвайки поне късче сила, с което да забави стремителния си полет.

Пропадна през свят, в който величествен град с невиждано високи лъскави кули бе построен край виещата се снага на голяма река.

Пропадна през свят от дъжд, зеленина и вятър.

И през цялото време крещеше, бореше се с ускорението.

Пропадна през свят от океани, без нито късче суша.

Близо. Домът й беше толкова близо, че почти долавяше познатия аромат на заснежени борове. Ако го подминеше, ако прелетеше през него...

Пропадна през свят от затрупани от снегове планини под искрящо звездно небе. Кацнали на някаква скала, крилат елф и бременна елфа съзерцаваха звездите.

Елфи, но не от нейния свят.

Тя протегна ръка, сякаш можеха да й помогнат, сякаш не беше просто незабележима искрица сила...

Крилатият, приказно красив елф завъртя глава към нея.

И вдигна ръка за поздрав.

Връхлетя я вълна от тъмна сила като нежна лятна нощ.

Не я блъсна, за да я нарани, а да я забави.

Стена, през която прелетя.

Но съумя да намали скоростта й. Силата на крилатия елф я забави достатъчно.

Елин напусна света му, без да издаде и звук.

И тогава ги видя.

Видя заснежените борове, змиевидния гръбнак на планинската верига по протежение на континента й, гъстата плетеница на Оуквалд отдясно и Пустошта отляво. Земя на множество народи, на множество раси.

Видя ги всичките, познати и чужди, във война и в мир, в многолюдни градове и в затънтени селца насред дивото. Толкова много същества. Ерилея.

И Елин се втурна към нея. Вкопчи се в нишката и изрева, придърпвайки се надолу към дома си.

У дома.

У дома.

У дома.

Това не беше краят. С нея не бе свършено.

Напрегна цялата си воля да спре полета си, света наоколо. Портата на Уирда се затръшна с грохотен трясък, затваряйки всички други врати зад себе си.

А Елин се гмурна обратно в собственото си тяло.

***

Знаците на Уирда вече се сливаха с каменистата земя, докато слънцето изгряваше над Ендовиер.

Роуан стоеше на колене пред Елин, готов всеки миг да издъхне в ръцете му, готов да загине с нея.

Ако краят му не дойдеше сам, той щеше да го предизвика. Отидеше ли си Елин, и той си тръгваше с нея.

И тогава го почувства. Докато слънцето се издигаше над хоризонта, усети прилива на енергия по прокъсаната свещена връзка.

Изблик на топлина и светлина, който спои разкъсаните нишки.

Роуан не смееше да си поеме дъх. Да се надява.

Не посмя дори когато Елин се срути на колене върху земята, където допреди малко бяха личали Знаците на Уирда.

Той мълниеносно се хвърли върху отпуснатото й тяло. Песента на сърцето й отекна в ушите му, в душата му.

Гърдите й се надигаха и спускаха. А очите й се открехваха бавно.

Мирисът на сълзите на Дориан и Каол замести соления въздух на Ендовиер. Елин погледна Роуан и му се усмихна.

Той я притисна към гърдите си и зарида от щастие под изгряващото слънце.

Немощна ръка погали гърба му, татуировката... Като че проследяваше символите, които бе скрил там, воден от отчаяна, невъобразима надежда.

- Върнах се - пророни дрезгаво тя.

***

Беше й топло, но... и студено в същото време. Чувстваше собственото си тяло някак чуждо.

Надигна се и простена от болката в костите си.

- Какво стана? - попита Дориан, когото Каол придържаше с ръка около кръста.

Елин сви ръцете си в шепи. Върху дланите й грейна малко пламъче.

Нищо повече.

Тя погледна Роуан, после Каол, а накрая й Дориан. Лицата им бяха толкова изпити под утринната светлина.

- Няма я - процеди тихо Елин. - Силата ми. - Завъртя ръце и пламъчето се плъзна по тях. - Останало е само едно въгленче.

Никой не проговори.

Но тя се усмихна. Усмихна се, задето вече не усещаше онзи кладенец в себе си, онова бушуващо море от огън. Оставаше й само огнената дарба - завидна, да, но не и необикновена.

Само тя - от цялата сила, която Мала й бе дарила от благодарност за Елена.

Но...

Елин посегна още по-навътре в себе си, към онова място в душата си.

Сложи ръка на гърдите си. И долови туптенето на сърцето си.

Елфическото си сърце. Цената.

Беше се отдала изцяло. Беше отдала живота си.

Човешкия си живот. Простосмъртието си. И то бе изгоряло, беше се превърнало в пепел, разпиляна между световете.

Вече не можеше да си върне човешкия облик. Оставаше й само това тяло.

Каза им го. И им разказа какво се е случило.

А като приключи, все още в прегръдките на Роуан, тя пак протегна ръка, колкото да се увери.

Навярно и това беше прощален дар от Мала. Да запази това късче от нея, което сега изникна в дланта й - капчицата вода.

Дарбата на майка й.

Онази частица, която Елин бе пазила докрай, с която не бе искала да се разделя, докато не се отдадеше до последно на Ключалката, на портата.

Тя протегна другата си ръка и мъничкото пламъче лумна в дланта й.

Обикновена дарба. Вече не беше Носителката на огъня.

Но все пак Елин.

100

Килиан го събуди с внимателно сритване преди съмване.

Едион се протегна със стон върху нара си в тържествената зала, все още потънала в сумрак. Още безброй други войници спяха наоколо и дълбокото им дишане изпълваше помещението.

Той примижа към малкия фенер, който Килиан държеше над него.

- Време е - обяви Килиан с уморени, зачервени очи.

Всички бяха преживявали и по-добри дни. Бяха се чувствали по-добре.

Но поне бяха живи. Седмица след самоотвержената атака на Тринайсетте и отстъплението на Морат още бяха живи. Жертвайки животите си, вещиците им бяха спечелили цял ден почивка. Един ден, след който моратските сили отново се нароиха пред стените на Оринт.

Едион се наметна през раменете с дебелото палто, което използваше за одеяло, и изтръпна от пулсиращата болка в лявата си ръка. Рана, получена заради секунда невнимание към щита му, когато някакъв валгски войник се бе възползвал да го пореже с меча си.

Но поне не куцаше. И раната от валгския принц беше заздравяла.

Той преметна щита си през същото рамо, закачи портупея с меча на кръста си и тръгна през лабиринта от спящи, изтощени тела. Едно кимване към Килиан беше достатъчно воинът да закрачи към градските стени.

Напускайки тържествената зала, Едион зави наляво към северната кула.

Коридорите бяха пусти и студени. Сякаш се намираше в гробница, а не в замък.

Като се изкачи до стаята почти на върха на кулата, почука тихо на дървената врата и тя веднага се отвори и затвори. Лизандра се измъкна в коридора, за да не събуди Еванджелин.

На мъждукащата светлина от свещта на Едион сенките, изплували по лицето на хамелеонката след цяла седмица сражения от изгрев до залез, изглеждаха още потъмни, по-дълбоки.

- Готова ли си? - попита я приглушено и се обърна да тръгне надолу по стълбището.

Беше се превърнало в традиция да я изпраща до стаята й вечер и да я взима сутрин. Единствените приятни моменти през дългите, кошмарни дни. Понякога Еванджелин ги придружаваше и им разказваше за работата си като вестоносец на Дароу. В други случаи двамата едва-едва крачеха сами по коридорите.

Този път Лизандра мълчеше и грациозната й походка ставаше все по-тромава и по-тромава с всяко следващо стъпало надолу.

- Закуска? - предложи Едион, като наближиха дъното на стълбището.

Тя кимна. Яйцата и осолените меса вече бяха заменени с овесена каша и горещ бульон. Преди две вечери, след края на битката, Лизандра излетя от замъка в облика на уивърн и час по-късно се върна с по един елен във всеки от двата си ноктести крака.

Ценното месо обаче свърши прекалено бързо.

Като стигнаха дъното на стълбището, Едион понечи да свърне към трапезарията, но тя го спря с ръка на рамото. Той се обърна към нея в сумрака.

Тя просто го прегърна през кръста и зарови красивото си, уморено лице в гърдите му. Така се отпусна в обятията му, че Едион остави свещта на близкия перваз и я прегърна силно.

Лизандра се отпусна още повече върху гърдите му. Сякаш вече не можеше да понесе тежестта на умората.

Едион опря брадичка върху главата й и затвори очи, вдишвайки вечно променящия й се мирис.

Сърцето й препускаше до неговото и той плъзна ръка надолу по гръбнака й, описвайки протяжни, успокоителни движения.

Не спяха заедно. И бездруго нямаше къде. Но Лизандра бе започнала да търси обятията му вечерта, след като Тринайсетте дадоха живота си за тях. Спряла го беше на същото това място и просто го прегръща няколко дълги минути. Докато болката и отчаянието в душата й не стихнаха достатъчно, за да продължат нагоре по стълбището.

Сега се отлепи от него, но без да се откъсва напълно от прегръдката му.

- Готов ли си?

***

- Стрелите са на привършване - обяви Петра Синьокръвна на Манон в синкавосивата светлина преди зазоряване. Двете вървяха през импровизираното леговище на уивърните на върха на една от кулите в замъка. - Не е зле днес да оставим някое от по-неопитните сестринства да попълни запасите ни.

- Така да бъде - отговори Манон, оглеждайки непознатите уивърни, съжителстващи с Абраксос.

Уивърнът й вече беше буден. Стоеше сам в студа, отправил поглед към бойното поле отвъд градските стени. Към опожареното парче земя, което дори снегът не успяваше да скрие напълно.

Тя самата го беше гледала часове наред. Едва понасяше да прелита над него по време на безкрайните битки всеки ден.

Усещаше гърдите и тялото си изпразнени.

Единствено целеустремеността и ежедневните занимания й пречеха да се свие в някой ъгъл и повече никога да не изпълзи оттам.

Трябваше да продължи напред. Нямаше друг избор.

Иначе просто щеше да загине.

Не я беше грижа, че околните го знаеха. Ансел от Брайърклиф я намери в тържествената зала миналата вечер. Седна на пейката до нея и виненочервените й очи веднага отчетоха, че чинията й си стои пълна.

- Съжалявам - пророни Ансел.

Манон просто продължи да се взира в недокоснатата си чиния.

Младата кралица плъзна поглед из залата, обгърната от мрачна атмосфера.

- Загубих повечето от войниците си - сподели с пребледняло луничаво лице. - Преди вие да пристигнете. Морат ги изкла.

Манон едва събра сили да обърне лице към Ансел. Да срещне изтезания й поглед. Мигна веднъж - единственият отговор, който съумя да свика.

Ансел взе парчето хляб от чинията й, отчупи си късче и го изяде.

- Можем да си поделим Пустошта. Стига да премахнеш проклятието.

Някои от вещиците на дългата маса се напрегнаха осезаемо, макар и да не вдигнаха погледи към тях.

Ансел продължи:

- Ще призная някогашните граници на Вещерското кралство и територията си остават ваши. - Кралицата стана, взимайки хляба на Манон със себе си. - Просто предложение, в случай че ни се отдаде такава възможност.

После се върна с горда крачка при групата си оцелели войници.

Манон не я изпрати с поглед, но думите на кралицата, предложението й се запечатиха в съзнанието й.

Да споделят земята, да си върнат някогашната територия, но не цялата Пустош...

ОтвеДи нароДа ни у Дома, Манон!

Прощалната молба на Астерин още ехтеше в ушите й.

- Днес и ти би могла да не излизаш на бойното поле - предложи й Петра Синьокръвна, опряла ръка в хълбока на уивърна си. - Остани да помогнеш на нуждаещите се. И да си починеш.

Манон впи очи в нея.

Въпреки смъртта на двете матрони и Искра, въпреки че от майката на Петра нямаше и следа, Железни зъби някак успяваха да се организират. Да държат Манон, Петра и крочанките на нокти.

Всеки ден все по-малко и по-малко войници си тръгваха от бойното поле.

- Никой друг не си почива - рече студено Манон.

- Но всички останали поне подремват - настоя Петра. Когато Манон задържа гневно погледа й, вещицата додаде, без да мигне: - Да не мислиш, че не съм виждала как будуваш нощем?

- Нямам потребност от почивка.

- Умората може да е по-смъртоносна от всяко оръжие. Почини си днес, а от утре пак ще се биеш с нас.

Манон оголи зъби.

- Доколкото знам, не ти командваш тук.

Петра дори не сведе глава.

- Хубаво, бий се, щом така искаш. Но не забравяй, че много съдби зависят от теб, и ако загинеш заради изтощението си, народът ти също ще пострада.

Мъдър съвет. Логичен.

Ала Манон отправи поглед към бойното поле, към морето от мрак, което тъкмо започваше да се избистря под просветляващото небе. След около час костените барабани щяха пак да задумкат и кошмарната шумотевица на войната щеше да започне на нов глас.

Не можеше да спре. И нямаше.

- Няма да си почивам.

Манон тръгна към крочанките да открие Бронуен. Тя поне нямаше да има толкова налудничави хрумвания. Макар че Тление несъмнено щеше да заеме страната на Петра.

Петра въздъхна и звукът сякаш одращи гръбнака на Манон.

- Тогава ще се видим на бойното поле.

***

До обяд тътенът и бумтежите на войната звучаха като далечно жужене в ушите на Еванджелин. Независимо от мразовития вятър, под дебелите пластове дрехи по гърба й се стичаше пот, докато за пореден път търчеше нагоре по стълбището на парапета с послание в ръка. Дароу и другите възрастни господари стояха по обичайните си места от последните две седмици: покрай стените на замъка, откъдето следяха битката отвъд града.

Посланието, което бе поучила от една крочанка, кацнала за толкова кратко, че краката й едва докоснаха каменния под, идваше от Бронуен.

Еванджелин вече знаеше що за рядкост е вещици от Железни зъби или крочанки да докладват пред човеци. А фактът, че крочанката я беше намерила лично, че знаеше коя е... я изпълваше повече с гордост, отколкото със страх. Ето защо Еванджелин препускаше още по-бързо нагоре по стъпалата, откъдето хукна по камъните към лорд Дароу.

Лорд Дароу, който я чакаше в компанията на Муртауг, протегна ръка към нея още преди тя да спре.

- Внимавай - предупреди я Муртауг. - Ледът е опасно хлъзгав.

Еванджелин кимна, макар че нямаше никакво намерение да взима съвета му присърце. Нищо че вчера съумя да се прекатури надолу по стълбището, за щастие, без свидетели. Най-вече се благодареше, че Лизандра не беше разбрала. Ако видеше синините на крака и ръката й, щеше да я заключи в кулата.

Лорд Дароу прочете съобщението и извърна свъсен поглед към града.

- Бронуен докладва, че са видели моратски войници да влачат обсадна кула към западната стена. Ще ни достигне до час-два.

Еванджелин надзърна отвъд хаоса по градските стени, където Едион, Рен и Гибелният легион се сражаваха храбро, отвъд кървавото меле в небесата, където вещици се биеха с вещици, а Лизандра летеше в облика си на уивърн.

Масивна черна фигура наистина се носеше бавно към тях.

Стомахът й се преобърна.

- Това... това от онези вещерски кули ли е?

- Обсадната кула е друго нещо - обясни с обичайната си сприхавост Дароу. - Слава на боговете!

- Също толкова смъртоносна е - обади се Муртауг. - Просто по друг начин. - Старецът стрелна свъсено Дароу. - Тръгвам натам.

Еванджелин примигна недоумяващо. Никой - нито един от възрастните лордове не бе излизал досега на фронта.

- Да ги предупредиш ли? - попита предпазливо Дароу.

Муртауг потупа дръжката на меча си.

- Едион и Рен бранят прекалено голяма територия. Килиан също, ако още си въобразяваш, че той ги предвожда. - Дароу се скова, но Муртауг дори не сведе брадичка. - Ще се заема със западната стена. И обсадната кула. - Той намигна на Еванджелин. -Няма как всички да сме неустрашими вестоносци, нали така?

Тя се позасмя насила, но сърцето й се скова от ужас.

- А аз да... да предупредя ли Едион, че ще бъдете там?

- Ще му кажа лично - рече Муртауг и разроши косата й. - Внимавай на леда. -Повтори.

Дароу не понечи да го спре. А старецът изглеждаше толкова бавен и крехък. И все пак вървеше с гордо вдигната глава и изправен гръб.

Ако Еванджелин можеше да си избере дядо, несъмнено щеше да е той.

Дароу го изпрати с напрегнат поглед.

- Изкуфял дъртак! - каза с искрена тревога в очите и пак се обърна към битката пред стените.

101

Вече не беше човек.

Дъхът бучеше в ушите й - в завинаги изострените й уши на безсмъртна - с всяка стъпка към военния лагер. Роуан вървеше до нея, преметнал ръка през кръста й.

Не я пускаше нито за миг. Нито за миг, откакто се бе върнала.

Откакто беше минала през безчет други светове.

Още ги виждаше. Макар и вече да крачеше мълчаливо под дърветата, докато нощният мрак отстъпваше бавно пред сивкавата светлина на зората, още виждаше пред очите си всеки от световете, през които бе прелетяла.

Може би никога нямаше да ги забрави. Може би единствено тя на този и всички останали светове знаеше какво има отвъд невидимите стени, които ги разделяха. Колко живот процъфтяваше навсякъде около тях. Колко любов и омраза, и борба.

Толкова много светове. Повече, отколкото можеше да си представи. Дали завинаги щяха да я преследват в сънищата й? Дали мимолетният поглед в тях, невъзможността да ги опознае истински, нямаше да я изтезава до края на дните й?

Клоните на Оуквалдския лес се преплитаха като кости над главите им. Като железни решетки на затвор.

Затвор, какъвто можеше да се окаже собственото й тяло, този свят.

Тя се отърси от мисълта. Беше оцеляла - а трябваше да е мъртва. Само простосмъртната част от нея бе загинала. Беше се стопила.

Началото на лагера вече се мяркаше в далечината. Елин сведе очи към ръцете си. Студ - усещаше лек студ.

Променила се беше по всеки възможен начин.

Като наближиха рукините, Дориан попита:

- Какво ще им кажеш?

Първите думи от началото на похода им дотук.

- Истината - отвърна тя.

Струваше й се, че няма какво друго да им предложи след случилото се.

- Съжалявам за баща ти - добави.

Хладовитият вятър отметна кичурите коса от челото на Дориан.

- Аз също - каза той и сложи ръка върху дръжката на Дамарис.

Каол вървеше безмълвно до него и от време на време надникваше към краля. Щеше да брани Дориан до последно. И както винаги досега.

Подминаха първите руки, които ги проследиха с взор, и намериха Лоркан, Фенрис, Гавриел и Елида край началото на палатковия лагер.

Каол и Дориан обявиха тихо, че ще отидат да извикат другите главнокомандващи, и се отцепиха.

Елин остана все така близо до Роуан, докато крачеха към двора си. Фенрис я измери от глава до пети. Явно изучаваше новия й мирис, защото ноздрите му бяха широко отворени. След секунда пристъпи към нея с ужасено изражение. Гавриел просто пребледня.

- Направила си го, нали?! - възкликна Елида.

Но вместо Елин й отговори Лоркан, осезаемо напрегнат от промяната в нея.

- Ти... ти не си човек.

Роуан изръмжа предупредително. Елин просто се взря в тях - в приятелите си, дали толкова много и избрали да я последват чак дотук. Още ги грозеше страшна участ.

Ераван оставаше заплаха за тях. Армията му също.

А вече нямаше Носителка на огъня, нямаше Ключове на Уирда, нямаше благоразположени богове.

- Заминаха ли си? - попита едва доловимо Елида.

Елин кимна. По-късно щеше да им обяснява. На всички.

Богоубийца. Такава беше вече. Богоубийца. Ала не съжаляваше. Ни най-малко.

Елида се извърна към Лоркан.

- Чувстваш ли се... различно?

Заради липсата на боговете, които ги бяха направлявали.

Лоркан вдигна поглед към короните на дърветата, сякаш можеше да прочете отговора в преплетените им клони. Сякаш издирваше Хелас там.

- Не - призна накрая.

- Какво значи да ги няма? - поде някак вглъбено Гавриел. Първите слънчеви лъчи вече озаряваха златистата му коса. - Значи ли, че тронът на ада е празен?

- Прекалено рано е за философски размисли - обади се Фенрис и хвърли на Елин половинчата безрадостна усмивка.

В думите му се четеше укор - не заради избора й, а задето не го беше извикала. Въпреки това опита да разведри атмосферата.

И той беше обречен - прекрасната му вълча усмивка навярно се радваше на сетните си дни.

Сигурно на всички им оставаха броени дни. Заради нея.

Роуан разчете тази мисъл в очите й, по лицето й. И я стисна по-здраво през кръста.

- Хайде да намерим другите!

***

Застанал в една от най-хубавите военни шатри на хагана, Дориан протегна ръце към огъня, разпален с магията му, и потръпна.

- Срещата можеше да мине и по-добре.

Каол, седнал от другата страна на огъня с Ирен в скута си, въртеше с пръсти крайчеца на плитката й.

- Така е.

Ирен свъси вежди.

- Не знам как просто не си е тръгнала и не ги е зарязала да гният. Аз така щях да направя.

- Никога не подценявай силата на чувството за вина, когато говорим за Елин Галантиус - въздъхна Дориан.

Огънят потрепери.

- Затворила е Портата на Уирда - намръщи се Ирен. - Трябвало е да са й благодарни.

- О, несъмнено са й благодарни - каза Каол, също свъсил вежди. - Но да не забравяме, че Елин е обещала едно, а е сторила точно обратното.

Дориан не знаеше как да възприеме избора на Елин. Нито факта, че им беше споделила за уговорената размяна - Ераван за Елена. И как боговете я бяха предали.

А тя ги беше унищожила заради предателството им.

- Съвсем типично - опита да прояви чувство за хумор Дориан.

Ала една част от него сякаш беше останала на онова място с безброй врати.

Вероятно защото бе отдал една част от себе си.

Магията, която едва вчера бе чувствал бездънна, сега имаше съвсем осезаемо, съвсем твърдо дъно. Могъща дарба, да, но не му се вярваше вече да успее да разруши стъклен дворец или вражеска крепост с нея.

Още не можеше да прецени дали да си отдъхне.

Но поне му беше останала повече сила, отколкото на Елин. Отколкото на нея й беше дарила Мала. Елин бе изгорила своята собствена до последния въглен. Сега разполагаше единствено с остатъка от онова, което богинята й бе дала, за да затвори портата - да накаже боговете, предали и двете им.

От мисълта още му прилошаваше. А от тази, че Елин бе решила да го изхвърли от онова несъществуващо място, му идеше да стисне силно зъби. Не заради избора й, а защото баща му...

Но щеше да разсъждава за баща си по-късно. Или никога.

За безименния си баща, който му се бе притекъл на помощ накрая.

Каол не го разпитваше, не настояваше да узнае истината. И Дориан беше убеден, че почувстваше ли се готов да говори за случилото се, приятелят му щеше да го изслуша.

- Елин не е убила Ераван - каза Каол. - Но поне вече не може да доведе братята си в нашия свят. Или да ни погуби с ключовете. Тези въпроси са решени. Тя... вие Двамата го постигнахте.

Край с нашийниците. Край с хранилищата им в подземията на мрачни крепости.

Ирен прокара пръсти през кестенявата коса на Каол и Дориан се помъчи да потисне болката, която прониза гърдите му. Болката от огромната любов помежду им.

Не мразеше Каол заради щастието му. Но нещо остро като че го разрязваше всеки път, като ги видеше заедно. Всеки път, когато зърнеше лечителките от Tope, му се приискваше Сорша да ги бе намерила.

- Значи светът е спасен само отчасти - каза Ирен. - По-добре от нищо.

Дориан се усмихна. Вече обичаше съпругата на приятеля си. Може би и той самият щеше да се ожени за нея, ако му се беше отдала възможност.

Независимо че мислите му още се носеха на север - към златооката вещица, която бродеше със смъртта до себе си, но без страх в сърцето си. Дали и тя си мислеше за него? Дали се чудеше какво му се е случило в Морат?

- С Елин имаме още магия - уточни Дориан. - Не като преди, но ни е останала още. Не сме съвсем безпомощни.

- Но достатъчно ли е да се изправите срещу Ераван? - попита Каол с предпазливи бронзови очи. Знаеше отговора. - И срещу Майев?

- Ще се наложи да открием начин - каза Дориан. И се помоли да успеят.

Само дето вече нямаше богове, на които да се моли.

***

Елида наблюдаваше скришом Елин, докато се миеха в кралската шатра. Но не изпускаше от око и неустоимо топлата вода, която им бяха донесли.

И която щеше да остане топла дълго време благодарение на жената във ваната до нейната.

Сякаш като бунт срещу неприятната среща, която проведоха с хаганските наследници след неочакваното завръщане на Елин.

Неочаквано и триумфално. Но само в някои отношения.

Беше се преборила с едната заплаха. Другата обаче оставаше.

Елин умееше да прикрива емоциите си, но дори и тя носеше своите издайнически белези. Съвършената й неподвижност, хищническият ъгъл на главата й. Тази сутрин Елида бе видяла първото. Съвършената й неподвижност, докато я разпитваха, критикуваха, укоряваха.

Не беше виждала кралицата си толкова мълчалива от деня, в който бе избягала от Майев.

Ала не заради причинената болка държеше главата си сведена, а от чувство на вина. От страх. От срам.

Потопена до раменете във високите вани, Елида беше тази, която бе предложила да се изкъпят в тях. За да даде на принц Роуан възможност да полети нашир и надлъж, укротявайки нервите си. За да може и Елин да се поотпусне мъничко.

И бездруго още от сутринта й се искаше да се изкъпе. Макар и да си представяше друг човек в съседната вана.

Лоркан дори не подозираше. Просто я целуна по слепоочието, преди да излезе сутринта, за да помогне на Фенрис и Гавриел с подготовката на армията за потегляне на север.

Елин миеше дългата си коса, стелеща се по водата над тялото й. На светлината от мангалите татуировките по гърба й сякаш течаха като жива черна река.

- Значи ти е останала магия? - попита неловко Елида.

Елин плъзна тюркоазени очи към нея.

- Топла ли е водата ти?

Елида изсумтя и прокара пръсти по повърхността й.

- Да.

- Питаш колко точно ми е останала, така ли?

- Позволено ли ми е?

- Не ви излъгах на срещата - рече със същия глух глас Елин. Поела бе достолепно всички крясъци на принцеса Хасар, всички неодобрителни гримаси на принц Сартак. -Останала е... - Тя разпери ръце във въздуха и постави дланите си една над друга, на около две педи разстояние. - Ето тук беше дъното й преди. - Каза, шавайки с пръстите на долната ръка. После я заиздига във въздуха и я спря на пет сантиметра от горната си ръка. - Сега е тук.

- Изпробвала си я?

- Усещам дъното. - Въпреки всичко, което бе постигнала, тюркоазените й очи изглеждаха угнетени. И тъмнееха. - Никога преди не съм го усещала. Винаги трябваше да го търся. - Елин потопи във водата покрития си с пяна скалп и изплакна мехурчетата и маслата. - Не е особено впечатляващо, нали?

- Никога не ме е било грижа дали имаш магия, или не...

- Защо? Всички други само това гледаха.

Безцеремонен въпрос. Да, още в детството им мнозина се чудеха що за сила притежава Елин. Колко могъща ще става с годините.

- Магията ти не те определя - отвърна простичко Елида.

- Така ли смяташ? - Елин отпусна глава върху ръба на ваната. - Аз харесвах магията си. Обичах я.

- А ще ти липсва ли да бъдеш човек?

Елида знаеше, че си позволява прекалено много, но въпросът се търкулна от устата

Елин я стрелна косо.

- Питам се дали дълбоко в себе си още не съм човек, пък било то и без човешко тяло. Елида се замисли.

- Май само ти можеш да отговориш на нещо подобно.

Елин изхъмка и пак потопи главата си.

Като се показа, Елида я попита:

- Страх ли те е? Да се изправиш срещу Ераван?

Елин прегърна коленете си и татуировката на гърба й се изви. Остана притихнала дълго време.

- Страхувам се, че няма да стигнем до Оринт навреме - каза накрая. - Ако Ераван благоволи да довлече миризливото си туловище дотам, ще му мисля тогава.

- А Майев? Ако и тя пристигне с Ераван?

Елида знаеше отговора. Щяха да загинат. Всички.

Но трябваше да има някакъв начин да надвият и двамата. Анийт вече не можеше да й го покаже. Явно беше настъпил моментът да се научи да разчита само на себе си. Нищо че ситуацията далеч не беше подходяща за това...

- Толкова много въпроси имаш, господарке на Перант.

Елида се изчерви и затърка ръцете си със сапуна.

- Извинявай.

- Разбираш ли вече защо не ти предложих кръвната клетва?

- Елфите те предизвикват постоянно.

- Да, но ми харесва да не си обвързана с клетва за мен. - Тя въздъхна едва доловимо. -Не очаквах събитията да се развият така.

- Как?

- Да оцелея след изковаването на Ключалката. След затварянето на портата. Да ми се наложи да... управлявам кралството. Да живея. Май попадам на непознати територии.

Елида се замисли. Сетне свали златния пръстен от ръката си. Този на Силба - не на Мала.

- Вземи го - каза и й го подаде между двете вани с пръсти, от които капеше пяна.

Елин примигна недоумяващо.

- Защо?

- Защото от нас двете е по-вероятно ти да се озовеш лице в лице с Ераван или Майев.

Елин не се пресегна към пръстена.

- Предпочитам ти да го задържиш.

- А аз предпочитам ти да го вземеш - настоя Елида, впила поглед в очите на кралицата. После я попита приглушено: - Нима не даде достатъчно, Елин? Защо не позволиш на някого от нас да ти помогне?

Елин надзърна към пръстена.

- Провалих се. Осъзнаваш, че се провалих, нали?

- Върна ключовете в портата. Това не е провал. И дори да не беше успяла, пак щях да ти дам пръстена.

- Ти трябва да оцелееш в тази война. Дължа го на майка ти.

Гърдите на Елида се стегнаха болезнено.

- Дължиш на майка ми да живееш. Елин. - Тя се приведе към нея и тикна пръстена в лицето й. - Вземи го. Ако не заради мен, то заради нея.

Елин пак погледна пръстена. И този път го пое.

Елида потисна въздишката си, когато кралицата го сложи на ръката си.

- Благодаря ти! - пророни Елин.

Елида тъкмо се канеше да й отговори, когато платнените крила на входа се разтвориха и в шатрата влетя мразовит въздух. Заедно с Борте.

- И не ме поканихте? - попита с драматично възмущение рукинката.

Елин се усмихна.

- Допусках, че рукините смятат ваните за глезотия.

- Не виждаш ли колко педантично поддържат косата си мъжете? Според теб това не загатва ли за мания по чистотата?

Борте прекоси кралската шатра и седна на стола до ваната на кралицата. Обстоятелството, че и двете с Елида бяха голи, като че ли не я смущаваше.

Елида едва се сдържа да не се покрие. Ваните бяха достатъчно високи, че двете с Елин да не се виждат една друга. Но Борте седеше над тях...

- Ето какво мисля аз - обяви рукинката, отмятайки през рамо едната си плитка.

Елин се поусмихна.

- Хасар е сприхава, защото й е студено. Сартак е свикнал с тези условия и не му пречи. Кашин се опитва да гледа положително на нещата, защото е прекалено добър, но всички са поне малко разтревожени, че вървим към стохилядна армия, навярно с подкрепления на път, и че Ераван не е вън от играта. Нито пък Майев. Затова са ядосани. Харесват те, но са ти ядосани.

- Досетих се - отвърна Елин, - когато Хасар ме нарече „глупава крава“.

Елида с усилие се бе възпряла да не се нахвърли на принцесата. И ако съдеше по ръмженето на елфите, дори по това на Лоркан, свещени богове... те също бяха на ръба.

Елин обаче просто бе килнала глава към принцесата, усмихвайки се. Както се усмихваше и сега.

Борте махна небрежно с ръка.

- За Хасар всички са глупави крави. В добро обкръжение си. - Усмивката на Елин се разшири. - Но не идвам да говорим за това. Трябва да обсъдим нас двете.

- Любимата ми тема - изкиска се Елин.

Борте се ухили.

- Жива си. Оцеля. Всички очаквахме да умреш. - Тя показа нагледно, начертавайки линия с пръст през шията си, и Елида настръхна. - Сартак вероятно ще ме прати да предвождам някой от фланговете в битката, но това съм го правила. И то добре. - Тя се ухили още по-широко. - Искам да предвождам твоя фланг.

- Аз нямам фланг.

- С кого ще влезеш в боя?

- Още не съм разсъждавала върху това - вирна вежда Елин. - Все пак не очаквах да оцелея дотук.

- Е, когато го измислиш, очаквай да ме видиш в небето над теб. Не ми се занимава със скучна битка.

Само свирепа рукинка като нея беше в състояние да нарече войната срещу стохилядна армия „скучна“.

Ала преди Елин да отвърне, преди Елида да попита Борте дали руните са готови да се бият срещу уивърни, младата рукинка изхвърча от шатрата.

Елида погледна към Елин. Лицето на кралицата беше мрачно.

Елин кимна към входа на шатрата.

- Вали сняг.

- От дни наред вали.

Елин преглътна шумно.

- Това е северен сняг.

***

Бурята връхлетя лагера с такава ярост, че Несрин и Сартак наредиха на руните да се покрият за цяло денонощие.

Несрин имаше чувството, че прекосявайки границата на Терасен преди няколко дни, бяха навлезли официално в сърцето на същинската зима.

- Продължаваме на север - обясни Кашин, разположен пред огъня в просторната шатра на Хасар.

- Все едно имаме избор - тросна му се Хасар, отпивайки глътка греяно вино. - Щом сме стигнали дотук, ще е глупаво да не продължим до Оринт.

Несрин, седнала на някакъв нисък диван заедно със Сартак, още се двоумеше каква работа има на тези съвещания. Как бе възможно да стои в една шатра с кралски особи, рамо да рамо с наследника на хаганата.

Императрица. Думата сякаш надвисваше над главата й с всяка глътка въздух, с всяко движение.

- Народът ни и преди се е изправял пред подобни предизвикателства - изтъкна Сартак. - Ще посрещнем и тази трудност.

През последните седмици Сартак будуваше до малките часове на нощта, зачетен в докладите и военните дневници, посветени на хаганатски воини и главнокомандващи от предходните поколения. Носеха цял сандък от хаганата - именно с тази цел. Принцът вече беше чел повечето. Но не пречеше да опресни паметта си.

И тя беше съгласна с него, ако това увеличаваше шансовете им за победа над стохилядната вражеска армия.

- Изобщо няма да ги достигнем, ако бурята не утихне - каза Хасар и надникна смръщено към спуснатите крила на входа на шатрата си. - Върна ли се в Антика, повече няма да я напусна.

- Нима не обичаш приключенията, сестро? - усмихна се леко Кашин.

- Не и в замръзнал пъкъл като този - измърмори Хасар.

Несрин се подсмихна и Сартак преметна ръка през раменете й. Небрежно, безгрижно докосване.

- Продължаваме напред - каза принцът. - Чак до стените на Оринт. Заклехме се да го сторим, а ние не отстъпваме от обещанията си.

Несрин можеше да се влюби в него и единствено заради тези негови думи. Тя се притисна с безмълвна благодарност към топлото му тяло.

- Тогава да се молим - отвърна Кашин - тази буря да не ни забави толкова, че от Оринт да не остане нищо за спасяване.

102

Разчистили бяха една малка стая до тържествената зала за преклонението.

Мъждукащата светлина на шепата свещи танцуваше по древните камъни около масата, върху която го бяха разположили.

Лизандра стоеше до вратата, вперила взор в покритото с чаршаф тяло в дъното на стаята.

Рен беше коленичил пред него със сведена глава. Стоеше така от часове. Още откакто по залез се разчу, че Муртауг е загинал.

Посечен от валгски войници, докато се борел да потуши нашествието им през градските стени, когато обсадната кула ги достигнала.

Цяла свита опечалени войници бе пренесла тялото на Муртауг до каменната стая.

Лизандра чу вика на Рен дори от небето, докато с вещиците се прибираха към замъка, след като Морат за поредна вечер бе дал сигнал за край на нападението. Видя отвисоко как младият лорд хуква по парапета на крепостната стена към тялото, което войниците носеха по улиците на града.

Едион го настигна за броени секунди. Подкрепяше го, докато ридаеше неутешимо, и бе успял да го доведе до стаята въпреки новите рани по собственото си тяло.

А после беше останал до Рен по време на дългото му бдение, сложил ръка на рамото му.

Лизандра пристигна с Еванджелин. Подържа я в обятията си да поплаче и остана до входа, когато покрусеното момиче отиде да целуне студеното чело на Муртауг -едничката видима част от тялото му. Другата бе покрита с чаршаф заради зверствата на Валгите.

Тъкмо извеждаше повереницата си от стаята, когато Дароу и останалите господари се появиха.

Лизандра дори не го погледна - нито него, нито прииждащите лордове, недръзнали да постъпят като Муртауг. С героичната си смърт бе съумял да окуражи мъжете по крепостната стена. Беше им вдъхнал сили да повалят обсадната кула. Скъпоструваща победа.

Лизандра помогна на Еванджелин да се изкъпе, занесе й топла храна и я сложи в леглото, преди да се върне в стаята за преклонението.

Където Едион още стоеше до Рен, сложил ръка върху рамото на коленичилия лорд.

Ето защо Лизандра не помръдна от вратата. Нейното собствено бдение, траещо, докато силата й се възобновяваше, докато пресните й рани зарастваха сантиметър по сантиметър.

Едион прошушна нещо на Рен и свали ръка от рамото му. Навярно първите му думи от часове насам.

Той я погледна и примигна уморено. Съкрушено. Празно. Понесъл на плещите си бреме, от чиято тежест сърцето й се късаше.

Дори не крачеше с обичайната си горда походка на воин, а влачеше изнурено крака.

Тя го последва до коридора, надниквайки през рамо към Рен, все така коленичил със сведена глава.

Обграден от потресаваща тишина.

Лизандра повървя с Едион до трапезарията. Едва ли щеше да е останала много храна

по това време, но тя щеше да намери. За тях двамата. еше да излезе на лов, ако се наложеше.

Отвори уста да го каже на Едион.

Ала в тази минута по лицето му се търкулнаха сълзи, прорязвайки слоевете засъхнала кръв и кал.

Тя го спря в коридора.

Без да срещне погледа й, той избърса сълзите от едната си буза. После и от другата.

- Трябваше да съм на западната стена - каза с пресеклив глас.

Лизандра знаеше, че не може да го утеши с думи. Затова избърса новопоявилите се сълзи - сълзи, които би проронил само в този сумрачен коридор, след като всички други си бяха легнали.

Той отново отказа да срещне погледа й и тя обви лицето му с длани, вдигайки главата му.

За част от секундата, за цяла вечност приковаха очи един в друг.

Лизандра не можеше да понесе тъгата, отчаянието по лицето му. Не можеше да ги преживее.

Затова се надигна на пръсти и го целуна по устните.

Лека като перце целувка, обещание за живот под сянката на смъртта.

Като се отдръпна, лицето на Едион беше все така сломено.

Затова го целуна наново. И прошепна до устните му:

- Той беше добър човек. Храбър, доблестен мъж. Също като теб. - Целуна го трети път. - И когато тази война приключи, какъвто и да е краят й, аз ще бъда тук, до теб. В този живот... или в следващия, Едион.

Той затвори очи, сякаш вдишваше думите й. Гърдите му наистина се надигнаха, а широките му рамене потрепериха.

Сетне отвори очите си и в тях гореше чист тюркоазен пламък, подклаждан от скръб и гняв, и бунт срещу смъртта, която ги обкръжаваше.

Едион я хвана през кръста с една ръка, а другата зарови в косите й. Отметна главата й назад и впи устни в нейните.

Целувката му я прогори чак до вечно изменящите й се кости и тя го прегърна силно през врата.

Сама с него в тъмния, притихнал коридор, докато смъртта ги дебнеше на бойното поле отвън, Лизандра се отдаде на огнената целувка, на Едион, неспособна да сдържи стона си, когато езикът му докосна нейния.

Звукът сякаш отприщи всичко в него и той я завъртя, опирайки гърба й в стената. Тя се изви към него, отчаяна да докосне тялото му с всяка част от своето. Той изръмжа в устата й и ръката му върху хълбока й се плъзна надолу по бедрото й, повдигайки го около кръста му. А после се притисна към нея, точно към мястото, където го желаеше най-много.

Едион изтръгна устните си от нейните и се зае да изучава с тях шията й, челюстта й, ухото й. Тя прошепна името му, обхождайки с ръце широкия му гръб, чиито мускули се напрягаха и гърчеха под допира й.

Още. Още. Още.

Трябваше й още от този живот, от този огън, за да прогони всички сенки.

Още от него.

Лизандра плъзна ръце към гърдите му и вкопчи пръсти в предницата на жакета му, жадна за топлата кожа отдолу. Едион само гризна нежно ухото й, прокара зъби по долната й челюст и превзе устата й с още една алчна целувка, която я накара да простене наново.

Нечии стъпки отекнаха по коридора. Някой се покашля дискретно и Едион застина.

Явно бяха доста шумни...

Но Едион не помръдна, въпреки че Лизандра свали крака си от кръста му.

Стражът ги подмина, забил очи в пода.

Подмина ги бързо.

Едион не го изпусна от погледа си, докато не се скри зад ъгъла. Проследи го с очи на върховен хищник, открил най-накрая плячката си.

Не, не плячка. Не и с него.

Партньор. Вречен.

Щом стражът се отдалечи достатъчно, несъмнено хукнал да разправя на всеки срещнат какво е прекъснал, Едион пак се

приведе да я целуне, но Лизандра го спря с нежна ръка на устата.

- Утре - промълви тя.

Той изръмжа - макар и без нотка на раздразнение.

- Утре - повтори тя, целуна го по бузата и отстъпи от обятията му. - Преживей утрешния ден, бий се за живота си и ще... продължим.

Дишането му беше насечено, погледът му - напрегнат.

- От съжаление ли го направи? - попита я с прекършен, измъчен глас.

Тя погали загрубялата му от наболата брада буза и притисна устни към неговите. Позволи си да го вкуси отново.

- Направих го, защото ми опротивя всичко от цялата тази смърт. И имах нужда от теб.

Едион издаде нисък, изпълнен с болка звук и Лизандра го целуна за последно. Дори прокара език по затворените му устни. Той ги отвори за нея и в следващия миг двамата пак се оплетоха един в друг с ненаситни зъби и езици, и ръце... докосвайки, вкусвайки.

Ала Лизандра пак се изтръгна, също толкова задъхана като него.

- Утре, Едион - пророни.

***

- В арсенала ни са останали стрели за още три дни, може би четири, ако стрелците пестят запасите ни - разясняваше със скръстени ръце лорд Дароу, загледан в отчета.

Манон нямаше нищо против стареца - една част от нея дори се възхищаваше на железния му самоконтрол. Но военните съвещания всяка вечер започваха да й дотягат.

Главно защото с всеки следващ път новините ставаха все по-мрачни и по-мрачни.

На миналото съвещание бяха с един човек повече. Лорд Муртауг.

Днес само внукът му седеше на стола си с почервенели от плач очи. Като жив призрак.

- Как са хранителните запаси? - попита Едион от другата страна на масата.

Генералът принц също не беше в особено завидна форма. Всъщност това важеше за всички тях. Всяко лице в стаята носеше еднакво отчаяно, съкрушено изражение.

- Имаме храна за поне един месец - отговори Дароу. - Но това ще е без значение, ако няма кой да отбранява стените.

Капитан Ролф доближи масата.

- Припасите за огнените копия са на привършване. Ще е късмет, ако ни стигнат за утре.

- В такъв случай ще пестим и тях - обади се Манон. - Ще ги използваме само за по-висшите Валги, прехвърлили стената.

Ролф кимна. Още един мъж, на когото се възхищаваше напук на себе си - макар че напереното му поведение понякога я дразнеше.

С огромно усилие се възпираше да не надзърне към затворените врати на стаята. Където Астерин и Сорел щяха да я чакат на пост.

На тяхно място сега стояха Петра и Бронуен. Не като новите й Втора и Трета, а просто като представители на клановете си.

- Да кажем, че стрелите ни стигнат за четири дни - каза смръщено Ансел от Брайърклиф. - А огнените копия издържат три дни, и то при икономична употреба. Какво ни остава след това?

- Катапултите са използваеми - предложи среброкосата представителка на елфите.

- Но те са далекобойни оръдия - вметна принц Галан, който имаше очите на Едион и Елин. - Не са за близки сражения.

- Тогава ни остават мечовете - програчи Едион. - И куражът.

Манон обаче знаеше, че и второто е на привършване.

- Ние можем да отблъскваме Железни зъби - каза тя. - Но няма как в същото време да ви помагаме по стените.

Дни наред удържаха несекващ поток от вещици.

- И какво, дойде ли краят? - попита Ансел. - До четири-пет дни вдигаме ръце пред Морат, така ли?

- Ще се бием до последно - изръмжа Едион. - До последна кръв.

Дори лорд Дароу не възрази. С това съвещанието приключи и всички се разотидоха.

Нямаше друго за обсъждане. До няколко дни щяха да се превърнат в щедро угощение за гарваните.

103

Бурята възпря армията им напълно.

През първата сутрин бушува толкова свирепо, че Роуан не виждаше на няколко метра пред себе си. На руките им бе забранено да летят и изпращаха само най-калените разузнавачи напред - и то по земя.

Армията бездействаше на осемдесет километра отвъд границите на Терасен. Едва на седмица път от Оринт.

Ако Елин разполагаше с цялата си сила...

Но вече я нямаше, напомни си Роуан, седнал на ниския диван в шатрата им заедно със своята вречена, съпруга и кралица.

Силата й вече беше... Той можеше само да гадае. Навярно колкото от времето, прекарано от тях в Мъглив рид. Когато още я потискаше несъзнателно. Не толкова малко, колкото при пристигането й, но не и толкова много, колкото в деня, когато огради цял Доранел с огъня си.

Определено не беше достатъчно, за да надвие Ераван. И Майев.

Това обаче не го интересуваше. Не му пукаше дали притежава унищожителната сила на слънцето, или само тлеещ въглен.

Никога не го бе интересувало.

Един порив на вятъра разтърси шатрата им.

- Винаги ли е толкова страшно? - попита Фенрис, оглеждайки треперещите стени.

- Да - отвърнаха Елида и Елин вкупом и си размениха усмивки.

Тази върху лицето на Елин беше същинско чудо.

Но усмивката на Елида посърна, когато каза:

- Бурята може да продължи дни наред. Може да ни затрупа с цял метър сняг.

Лоркан, изправен до един от мангалите, изсумтя:

- Дори след като виелицата стихне, ще трябва да се борим с това. Войниците ще губят пръсти на краката и ръцете си от студа и влагата.

Усмивката на Елин изчезна напълно.

- Ще топя сняг колкото мога.

Докато не се докараше до ръба на изтощението. Но ако обединеше сили с тези на Роуан, неговата магия можеше и да съумее да разчисти път на войската. Да топли войниците.

- Въпреки това армията ни ще пристигне изтерзана пред стените на Оринт - потри умислено челюстта си Гавриел.

Колко пъти вече Роуан го бе забелязвал да гледа на север, към града, където сега воюваше синът му. Несъмнено се питаше дали Едион е още жив.

- Те са професионални бойци - каза сухо Фенрис. - Ще се справят.

- Обиколният маршрут само ще ги умори излишно - изтъкна Лоркан.

- По последни сведения - намеси се Роуан - Перант е обсаден от Морат. - Елида изтръпна. - Рисковано е да минаваме твърде близо. Възможно е да си навлечем сражение, което само ще забави пристигането ни в Оринт и ще отслаби армията ни.

- Проучих картите десетки пъти. - Гавриел надникна свъсено към разгърнатите върху работната маса карти. - Няма друг път към Оринт. Не и такъв, който не би ни отвел опасно близо до Перант.

- Може да имаме късмет - поде Фенрис - и бурята да е ударила целия Север. Да е замразила част от моратските сили.

Роуан се съмняваше да ги споходи подобен шанс. Нещо му подсказваше, че целият им късмет се беше изчерпал с оцеляването на жената до него.

Елин плъзна уморен, мрачен поглед към него. Той дори не можеше да си представи какво е чувството да се отдадеш докрай. Да отдадеш човешката си част, магията си. Знаеше, че първото от двете е причината за терзанието в очите й. Онова, което я правеше някак чужда в собственото й тяло.

Миналата нощ той бе отделил време да я запознае наново с определени части от това тяло. Както и с неговото. Дълго, дълго време. Докато изтерзаното изражение не напусна очите й, докато не се загърчи от удоволствие под него, пламтейки, когато проникваше в нея. Той не спря сълзите си, макар и да се превръщаха в пара още преди да покапят върху кожата й. Сълзи се стичаха и по нейното лице, докато го прегръщаше плътно, бляскави като сребро на светлината от огъня й.

Тази сутрин обаче, когато я събуди с целувки по челюстта и шията, угнетеният поглед се беше завърнал. И не напусна очите й.

Първо бе загубила белезите си. А сега и тялото на простосмъртен човек.

Достатъчно. Беше дала достатъчно. Но той знаеше, че възнамерява да даде още.

Една разузнавачка от рукините извика кралицата от входа на шатрата и Елин й даде безмълвна команда да влезе. Тя обаче само подаде глава с изцъклени очи. Качулката, веждите и миглите й бяха покрити със сняг.

- Ваше Величество! Ваши Величества! - коригира се, съзирайки Роуан. Той не си направи труда да й обяснява, че беше просто Негово Височество и завинаги щеше да си остане така. - Трябва да дойдете. - Разузнавачката дишаше толкова тежко, че дъхът й образуваше облаци в мразовития въздух, промъкващ се между крилата на шатрата. -Всички.

Отне им минути да нахлузят топлите си дрехи и оръжия, за да се подготвят за снега и студения вятър.

После тръгнаха след рукинката покрай затрупаните от сняг палатки. Дори дърветата не бяха успели да ги предпазят от навяванията.

Щом стигнаха до края на лагера, момичето им показа нещо сред ослепителната фъртуна.

- Погледнете!

Елин залитна до него. Роуан я хвана, за да не падне.

Но тя не падаше, а се накланяше напред - мъчеше се да побегне.

И той видя какво бе онова, което беше привлякло вниманието й. Кой изникна измежду дърветата.

С бялата си козина почти се сливаше със снега. И щеше да е напълно незабележим, ако не беше пламъкът, мъждукащ между величествените му рога.

Господаря на Севера.

А покрай копитата му, навсякъде около него... Малките хора.

С натежали от сняг мигли, Елин издаде тихичък звук, когато най-близкото същество сви пръсти в приканващ жест. Сякаш казваше: „Последвайте ни!“.

Всички останали се взираха смълчано в гордия, изящен елен, дошъл да ги приветства.

Да отведе кралицата на Терасен у дома.

Но когато вятърът зашепна, песента му не беше онази, която Роуан неизменно чуваше.

Не. Този път всички чуха гласа му.

Гибел застига Оринт, Наследнице на Бранън. Побързай!

Тръпка, която нямаше нищо общо със студа, пробяга по гръбнака на Роуан.

- Бурята - рече Елин и снегът като че погълна думата.

Побързай! Ние ще ти покажем пряк, таен път.

Елин застина. И отвърна на гласа, древен като околните дървета, стар като камъните, разпръснати сред тях:

- Вече ми помагате толкова пъти.

И ти даде много, Наследнице на Бранън! Ние тачим паметта му и знаем, че би сторил същото, ако можеше. Оуквалд никога не ще забрави нито Бранън, нито неговата наследница.

Елин се изправи и се озърна из гората, превзета от снежни вихрушки.

Дриада. Тази дума търсеше Роуан. Дриада. Горски дух.

- Каква е цената? - попита с по-уверен глас Елин.

- Наистина ли искаш да знаеш? - измърмори Фенрис.

Роуан му изръмжа.

Но Елин чакаше притихнала отговора на дриадата. Гласа на Оуквалд, на Малките хора и другите твари, които от незапомнени времена го бранеха.

По-добър свят - каза накрая дриадата. - Дори за нас.

***

Армията се впусна в трескави приготовления за незабавния поход на север.

Елин обаче завлече Роуан в шатрата им. При купчината книги, които Каол и Ирен бяха донесли от Южния континент.

И заобхожда с показалец заглавията, издирвайки едно определено.

- Какво вършиш? - попита я вреченият й.

Вместо да му отвърне, тя изхъмка, открила търсената книга. Запрелиства я, внимавайки да не разкъса вехтите страници.

- Може и да съм глупава крава - прошушна, като завъртя книгата към него, - но си имам своите козове.

Очите на Роуан затанцуваха. Включваш ме в новия си план, така ли, принцесо?

Елин се подсмихна. Не искам да се чувстваш пренебрегнат. Той килна глава.

- Тогава да побързаме.

Заслушана в шумотевицата на приготвящия се лагер отвъд шатрата, тя кимна. И започна.

104

Задъхан, със замръзваща пот и кръв по кожата си, Едион се облегна на порутената градска стена и загледа как врагът се оттегля към лагера си за нощта.

Жестока шега, безмилостно мъчение беше отбоят на Морат всеки ден по залез. Сякаш проявяваше цивилизованост, сякаш съществата, обсебили войниците долу, се нуждаеха от светлина.

Ала Едион знаеше защо Ераван им е заповядал да правят така. Да ги изтощават ден след ден, да прекършват лека-полека духа им, вместо да им позволят да паднат в яростна, славна битка.

Ераван не ламтеше единствено за триумф и завоевания; желаеше да коленичат пред него. Да го умоляват да сложи край на войната, да възседне трона им.

Едион стисна зъби и закуцука надолу по парапета, докато денят гаснеше бързо и температурите спадаха.

Пет дни.

Боеприпасите, които бяха очаквали да се изчерпат до три-четири дни, им бяха стигнали до днес. Дотук.

Напред по стената една мисенианка изпрати струя огън по Валгите, които още се мъчеха да се изкачат по вдигнатата обсадна стълба. Пламъкът с лекота покоси демоните.

Ролф стоеше до жената с огненото копие. Лицето му беше също толкова окървавено и потно, колкото това на Едион.

Ръка в черна броня се вкопчи в назъбения парапет по пътя на Едион, търсейки опора.

Без да поглежда, той замахна с древния си щит. Стреснат вик и заглъхващ писък бяха единственото необходимо потвърждение, че изостаналият войник е полетял към земята.

Ролф се усмихна мрачно, когато Едион спря до него с броня, натежала като цяла камара камъни. В небето крочанки и Железни зъби прелитаха бавно над крепостните стени с провиснали през метлите червени пелерини и вял, спорадичен бумтеж на уивърнски криле. Едион не откъсна очи от тях, докато не видя уивърна без ездачка, който чакаше всеки ден, всяка вечер.

Виждайки го на свой ред, Лизандра предприе рязък вираж и се заспуска към стената.

Толкова много жертви. Все повече и повече с всеки следващ ден. Погубените съдби тегнеха безпощадно върху плещите му. А се усещаше напълно безсилен.

- Стрелците са вън от играта - обяви Едион на Ролф вместо поздрав, докато Лизандра летеше към тях с облени в нейна и чужда кръв криле и гърди. - Стрелите им свършиха.

Ролф посочи с брадичка към мисенианката, която още обстрелваше враговете с огненото си копие.

Лизандра кацна, преобрази се веднага щом докосна пода и мълниеносно се пъхна под ръката на Едион. Поздравиха се само с нежна, припряна целувка. Едничкото нещо, заради което си струваше да дочаква всяка вечер.

Понякога, след като превържеха раните им и хапнеха, успяваше да получи и повече от целувка. Често дори не си правеха труда да се измият, преди да открият някоя уединена ниша. Тогава на света оставаха само тя, абсолютното й съвършенство и спотаените звуци, които издаваше, когато Едион плъзваше език по шията й и изследваше бавно с ръце всеки сантиметър от тялото й. Оставяше я тя да определя темпото, да му показва, да му казва докъде иска да стигне. Но не и до крайното единение, още не.

То беше нещото, заради което имаше смисъл да оцеляват всеки ден - безгласният обет помежду им.

Лизандра миришеше на валгска кръв, но Едион я целуна отново по слепоочието, преди да върне поглед към Ролф. Господаря на пиратите се усмихна горчиво.

И той съзнаваше, че това навярно бяха последните им дни. Часове.

Мисенианката пак насочи огненото си копие и от валгските войници останаха разтопени кости и дрипи, полетели надолу в мрака.

- И с тях е свършено - каза тихо Ролф.

На Едион му отне секунда да проумее, че не говори за последните вражески войници за вечерта.

Мисенианката сложи огненото копие на каменния под с тежък металически звук.

- Огнените копия бяха дотук - обяви Ролф.

***

Над Оринт се стелеше мрак, толкова гъст, че задушаваше дори огньовете на замъка.

Еванджелин стоеше с Дароу на парапета и наблюдаваше как войниците се прибират мудно от крепостните стени или от небето.

Забумтяха костени барабани.

Като сърдечен ритъм, сякаш вражеската армия на полето бе един гигантски, разбуждащ се звяр, готов да ги погълне наведнъж.

През повечето дни биеха от изгрев до залез, почти заглушавани от глъчката на боя. Но това, че проехтяваха наново със залеза... Стомахът й се преобърна.

- Утре - пророни лорд Слоан от мястото си до Дароу. - Или вдругиден. Всичко ще приключи.

Не с победа. Еванджелин го знаеше вече.

Дароу не отвърна, а лорд Слоан го потупа по рамото, преди да се прибере в замъка.

- Какво ще стане накрая? - Еванджелин се осмели да попита Дароу.

Старецът вторачи очи отвъд града, към бойното поле, потънало в кошмарен мрак.

- Можем или да се предадем - каза й с дрезгав глас - и Ераван да ни превърне в свои роби, или да се бием до смърт.

Прями, болезнено откровени думи. Но именно това й харесваше у него - че не захаросваше истината.

- Кой решава как ще постъпим?

Сивите му очи обходиха лицето й.

- Тази отговорност се пада на нас, терасенските господари.

Еванджелин кимна. Равнината започна да се осейва с лагерни огньове, чиито пламъци като че танцуваха в ритъма на бойните барабани.

- Ти какво би избрала? - попита я предпазливо Дароу.

Тя се замисли. За пръв път й задаваха толкова сериозен въпрос.

- Много ми се искаше да поживея в Каравер - сподели Еванджелин. Знаеше, че той не признава територията, но това не беше от значение сега. - Муртауг ми показа земята: реките и планините, горите и хълмовете. - В гърдите й запулсира болка. - Видях градината край къщата и много ми се искаше да я зърна напролет. - Гърлото й се стегна. - Много ми се искаше да живея там. Терасен да стане новият ми дом.

Дароу замълча и Еванджелин опря ръка в каменния парапет, отправяйки взор на запад, сякаш погледът й можеше да стигне чак до Алсбрук и малкото парче земя в неговата сянка. Чак до Каравер.

- Винаги така съм възприемала Терасен - продължи умислено тя. - Веднага щом Елин освободи Лизандра и ни предложи да се присъединим към двора й, Терасен се превърна в мой дом. Място, където... където хората, които някога ни нараняваха, нямат право да живеят. Където всеки, независимо от това кой е, откъде идва и каква позиция заема, може да съществува в мир. Където можем да си отглеждаме градина през пролетта и да плуваме в реката през лятото. Никога не съм имала подобно нещо. Истински дом. И много ми се щеше Каравер... Терасен да е новият ми дом. - Тя прехапа долната си устна. - Затова бих избрала да се бием докрай. За моя дом, макар и отскоро. Избирам да се бием.

Дароу не отговори нищо толкова дълго, че тя вдигна поглед към него.

За пръв път виждаше очите му толкова натъжени, като че бремето на всичките му години най-сетне се стоварваше върху тях.

След миг старецът каза:

- Ела с мен.

Влязоха в топлия замък и той я поведе по лъкатушещите коридори чак до тържествената зала, където тъкмо пренасяха скромната вечеря. Една от последните им.

Никой не отмести поглед от чинията си, докато Еванджелин и Дароу минаваха между дългите маси, претрупани с изтощени, ранени войници.

Дароу също не ги поглеждаше, запътил се към опашката с хора, чакащи храната си. Към Едион и Лизандра, които заемаха реда си прегърнати. Така, както трябваше да е от самото начало - двамата да бъдат заедно.

Усетил появата на Дароу, Едион се обърна към него. Генералът изглеждаше съсипан.

Значи беше приел мисълта - че утрешният ден или този след него щеше да е последният им. Лизандра й се усмихна леко и Еванджелин осъзна, че тя също си го мисли. И щеше да опита да я измъкне от замъка, преди да е настъпил краят.

Само че Еванджелин нямаше да го допусне.

Дароу извади меча от ножницата на хълбока си и го подаде на Едион.

В залата се възцари мълчание. Това беше мечът на Едион. Мечът на Оринт.

Древната костена глава на ефеса му лъщеше на меката светлина.

- Терасен е твоят дом.

Изпитото лице на Едион остана безучастно.

- Мой дом е, откакто стъпих в него за пръв път.

- Знам - каза Дароу, приковал очи в меча. - И си го бранил повече, отколкото може да се очаква дори от чистокръвен потомък. Отколкото може да се желае от когото и да било. Браниш го безропотно, безстрашно и служиш доблестно на кралството си. - Той пак тикна меча към него. - Прости на един горделив старец, който се мъчеше да стори същото.

Едион свали ръка от рамото на Лизандра и пое меча.

- Службата на това кралство е най-голямата чест в живота ми.

- Знам - повтори Дароу и надникна към Еванджелин, преди да вдигне поглед към Лизандра. - Един мъдър човек наскоро ми каза, че Терасен е не просто място, а идеал.

Дом за всички бездомни, за всички, копнеещи за късче земя, където да ги приветстват с отворени обятия. - Той кимна на Лизандра. - Официално припознавам Каравер и прилежащите му земи, както и теб за негова господарка.

Пръстите на Лизандра намериха тези на Еванджелин и ги стиснаха здраво.

- Заради непоклатимата ти храброст в лицето на врага пред портите ни, заради всичките ти усилия да отбраняваш града и кралството ни, Каравер ти принадлежи за вечни времена. - Очите му прескочиха между двама им с Едион. - Потомците ви ще го наследят, и техните потомци след това.

- Еванджелин е моя наследница - заяви през стегнато гърло Лизандра, отпускайки топла ръка върху рамото й.

Дароу се усмихна едва доловимо.

- Знам. Но бих искал да кажа още нещо, защото тази нощ може да се окаже последна за нас. - Той килна глава към Еванджелин. - Така и не създадох свое поколение, нито осинових деца. За мен ще е чест да нарека толкова мъдра и смела млада дама като теб своя наследница.

Спусна се пълна тишина. Еванджелин примигна веднъж - втори път.

Дароу поде отново сред смаяното мълчание:

- Искам да се изправя пред враговете си със знанието, че сърцето на земите ми, на това кралство ще продължи да бие в гърдите на Еванджелин. Както и че въпреки черните сенки, надвиснали над него, Терасен завинаги ще живее в някого, който разбира истинската му същност без уроци и обяснения. Който олицетворява най-добрите му качества. - Той махна към Лизандра. - Стига ти да си съгласна.

Дароу да я превърне в своя повереница и да й даде благородническа титла. Еванджелин стисна ръката на стареца. Той стисна нейната в отговор.

- Аз... - Лизандра примигна и сведе блеснал поглед към нея. - Струва ми се, че решението не е мое.

Еванджелин се усмихна на Дароу.

- Много бих се радвала.

***

Костените барабани биха цяла нощ.

Манон не знаеше какви нови ужасни неща ще ги връхлетят със зората.

Седнала до Абраксос в кулата на уивърните, съзерцаваше заедно с него безкрайното черно море.

Всичко щеше да приключи скоро. Отчаяната надежда на Елин Галантиус гаснеше.

Щеше ли някой да се измъкне жив, след като проникнеха през градските стени? И къде биха се скрили оцелелите? Плъзнеше ли сянката на Ераван в Терасен, дали изобщо можеше да бъде спряна?

Дориан - единствено Дориан можеше да го спре. Ако беше намерил ключовете. И ако беше оцелял.

Но можеше да е мъртъв. Да марширува към тях с черен нашийник около врата си.

Манон отпусна глава върху топлото, масивно тяло на Абраксос.

Нямаше да успее да отведе народа си у дома. В Пустошта.

Утре - в злите си, стари кости знаеше, че градът щеше да падне утре... Не им бяха останали никакви оръжия, освен мечовете и бойния дух. Ала и те нямаше да издържат дълго срещу непобедимата сила пред крепостните стени.

Абраксос протегна крило, за да я защити от вятъра.

- Много ми се искаше да видя Пустошта - промълви Манон. - Поне веднъж.

Абраксос изпуфтя и я побутна нежно с глава. Тя го погали по муцуната.

И напук на мрака, дебнещ от бойното поле, успя да си представи тучните зелени хълмове, спускащи се към бурното сиво море. Бляскавия град на брега му и небето, изпълнено с вещици на метли и уивърни. Чуваше смеха на младите вещици по улиците, а вятърът разнасяше отдавна забравената музика на народа й. Необятна, открита шир, обгърната в живописна зеленина.

- Много ми се искаше да я видя - пророни отново.

105

Над бойното поле валеше кръв.

Кръв и стрели, толкова многобройни, че когато уцелваха тялото й, крилете й, Лизандра вече почти не ги усещаше.

Морат пазеше припасите си за днешната битка.

Още със зората ги подложиха на толкова масиран обстрел, че полетът беше смъртоносно изпитание. Дори не искаше да знае колко крочанки бяха загинали въпреки смелите опити на отцепническия отряд Железни зъби да ги прикрива с телата на уивърните си.

Все пак повечето смогнаха да излетят - право към яростната атака на легиона на Железни зъби.

На земята Морат ги нападна с невиждано досега настървение. Като черно море, което се разбиваше в градските стени, преливайки над тях от време на време.

Обсадните стълби се извисяваха по-бързо, отколкото съумяваха да ги съборят, а когато слънцето надникна над хоризонта, към тях вече пълзяха и обсадни кули.

Лизандра връхлетя една вещица от Железни зъби - от Черноклюните, ако съдеше по кожената лента през челото й - и я изтръгна от седлото, преди да разкъса гърлото на уивърна й.

Един враг. Един-единствен от страховитото множество в небесата.

И тя се устреми надолу, набелязала нова мишена.

Сетне и друга. И друга. Но нямаше да е достатъчно.

И докато през изминалите седмици легионът на Железни зъби просто воюваше срещу тях в небето, днес ги тласкаше назад. Обратно към Оринт.

И нито Лизандра, нито крочанките и отцепничките от вражеския легион успяваха да ги отблъснат.

Загиваха толкова много вещици.

А под тях, по градските стени загиваха войници от множество кралства.

Това беше последната битка... последните часове на отчаяния им съюз.

***

Дъхът дращеше гърлото на Манон, остра болка пронизваше ръката, с която размахваше меча.

Отново и отново се прегрупираха и атакуваха легиона на Железни зъби.

Отново и отново смогваха да ги изтласкат назад. Обратно към Оринт. Към стените.

Крочанският фронт отслабваше. Дори вещиците от Железни зъби, които се биеха на тяхна страна, вече изнемогваха.

Как бе възможно след толкова сражения пак да се стигне дотук? Тринайсетте бяха жертвали живота си; Манон чувстваше гърдите си толкова празни, чуваше шумотевицата на боя като далечен тътен отвъд гробовната тишина в главата си. А ето докъде ги беше довело всичко.

Ако набезите на врага продължаха, Морат щеше да възтържествува до свечеряване. Ако не променяха плана си за отпор, нямаше да им остане нищичко до зори. А сломената й душа не можеше да се примири с подобен изход. И беснееше срещу него.

Трябваше да се оттеглят към крепостните стени. Да се прегрупират и да използват Оринт и планините зад него. Колкото повече се задържаха в открито небе, толкова по-смъртоносна ставаше битката.

Манон откопча рога от колана си и го наду два пъти.

Крочанки и Железни зъби се завъртяха към нея с опулени от смайване очи. Манон наново наду рога.

Отстъпление - виеше той. - Отстъпление към града.

***

Западната порта, към града се разтресе.

Гигантските железни плочи с изящни древни релефи вече бяха разкривени и оплискани с кръв.

Над града и планината проехтя грохотен трясък и Едион се осмели да откъсне поглед от Валга, с когото се биеше задъхано на парапета над портата, за да види резултата от последния удар на тарана.

Войници изпълваха пътеката към портата и градските улици отвъд нея. Поне колкото можеха да отделят от воюващите по крепостните стени.

Скоро. Съвсем скоро западната порта щеше да поддаде. След хиляди години най-накрая щеше да рухне.

Мечът на Оринт се плъзгаше в окървавената му ръка. Древният му щит също бе облян в черна кръв.

Хората вече търсеха убежище в замъка. Смелчаците, останали в града през цялото това време с отчаяната надежда, че може да оцелеят. Вече дори те бягаха с деца в обятията си към сетния бастион срещу моратските орди.

Но колко ли щяха да удържат и неговите стени? Часове навярно.

След сигнала за отбой на Манон крочанки и Железни зъби вече кацаха по стената край все още здравата южна порта. Едни се включваха в тамошната битка, други оставаха в небето да отблъскват вражеския отряд, тръгнал по петите им.

Западната порта пак се разтресе, хлътвайки навътре. Дървото, металът и веригите, с които я бяха укрепили, поддаваха опасно.

Едион долови врага, нападащ откъм незащитената му лява страна, и вдигна безумно натежалия си щит. Но един уивърн без ездачка пресече пътя на войника и го разкъса надве, запращайки останките му отвъд парапета.

Проблесна ярка светлина и Лизандра взе от земята дрехите, меча и щита на накакъв посечен воин от Тихите асасини.

- Кажи ми къде в града да пратя Манон и вещиците - рече задъхано.

По протежение на ръката й зееше кървава рана, но тя като че ли не я усещаше.

Едион понечи да свика у себе си онази хладнокръвна, пресметлива нагласа, която го бе водила през множество други битки на ръба на погрома.

Този път обаче погромът беше сигурен. Чакаше ги жестока, кървава касапница.

- Едион!

Името му прозвуча като трескава молба.

Един валгски войник ги атакува изневиделица и Едион го разпори от пъпа до носа само със замах на меча си. Лизандра дори не мигна от черната кръв, оплискала лицето й.

Западната порта хлътна още повече. Железният й обков скърцаше пронизително, изтръгвайки се от дървото.

Трябваше да върви - да слезе долу и да поведе битката пред портата.

Там щеше да даде последната жертва. Да посрещне края си, защитавайки мястото, което обичаше най-много на света. Поне това можеше да стори, след като толкова воини загинаха заради него, заради решенията му. Самият той да загине за Терасен.

Смърт, достойна за песен. Свършек, достоен да бъде разказван край лагерния огън.

Ако в новия мрачен свят на Ераван изобщо щяха да горят огньове.

Моратският легион на Железни зъби се сблъска с въстаналите си родственици. Изтощените крочанки накацаха по каменния парапет и се впуснаха да пият жадно вода, да преглеждат раните си една на друга. Птьтка въздух преди последния напън.

Валгските войници продължаваха да преливат като смъртоносна вълна над парапетите.

Ето защо Едион се приведе да целуне за сбогом жената, която можеше да му бъде съпруга, вречена.

- Обичам те!

Горчива тъга изпълни красивото й лице.

- И аз теб! - Тя махна към западната порта, към войниците, очакващи краха й. - До последна кръв?

Едион разпери щита си и завъртя Меча на Оринт в ръката си, раздвижвайки схванатите си пръсти.

- Ще те намеря пак - врече й се. - В идния живот.

Лизандра кимна.

- Във всеки живот от тук нататък.

Двамата се обърнаха заедно към стълбището, което щеше да ги отведе надолу към портата. Към широката прегръдка на смъртта.

Боен рог прониза въздуха, ехтежа на битката, света.

Едион застина.

Извърна се по посоката, от която бе долетял воят. Юг. Отвъд моратското гъмжило. Отвъд черното море, чак при планинските подножия, граничещи с Тералиската равнина.

Бойният рев на рога пак прокънтя.

- Това не е моратски рог - помълви Лизандра.

В този миг се появиха. Откъм планинските подножия. Редица воини в златисти брони - и пехотинци, и кавалерия. Задаваха се още и още, като безкрайна ивица, обточила очертанията на най-близкия хълм.

Над тях величествени птици с брони и ездачи изпълваха небето чак до хоризонта. Руки.

А докато отекваше и последният вой на бойния рог, пред всички тях с вдигнат меч, в чиято дръжка като малко слънце тлееше червен рубин...

Пред всички тях, яхнала Господаря на Севера, изникна Елин.

106

Господаря на Севера и Малките хора ги бяха превели през най-древните и потънали в забвение пътеки на Оуквалд, на Перантската планина. В стремглав, непоколебим поход, в постоянна надпревара с гибелта, армията бе изминала последните километри на север.

Почти не спираха за почивка. И оставиха целия ненужен багаж.

Рукинските разузнавачи не смееха да летят напред, за да не ги забележи Морат. За да не осуетят преимуществото, което им носеше изненадващата поява.

Шестдневен поход начело . на могъща армия, която тя предвождаше.

И ето че негостоприемният терен започна да се изравнява. Рекичките замръзваха, за да ги пропуснат до отсрещния бряг. Дърветата задържаха с короните си неспирния сняг.

Последната нощ не спряха за отмора. А когато зората пукна, Господаря на Севера коленичи пред Елин и й предложи гърба си.

Нямаха седло за него, а и не че имаше потребност от такова. Елин знаеше, че всеки ездач, когото той приемеше на гърба си, никога нямаше да се строполи на земята.

Някои от войниците падаха на колене, когато минаваше с гордия елен покрай тях. Дори Каол и Дориан сведоха глави в поклон.

Роуан, яхнал даргански кон с огнени очи, само кимна. Като че открай време очакваше да я види там, начело на армия, препускаща към Оринт.

Елин носеше бойната си корона и бронята, която бе събрала в Аниел. Фенрис и Лоркан се бяха погрижили за въоръжението й.

Ирен, Елида и лечителните щяха да останат най-отзад, докато не се окажеше безопасно руките да ги пренесат зад стените на Оринт. Дориан и Каол щяха да поведат планинците от Белия зъб в десния фланг, а хаганските наследници щяха да предвождат левия. Сартак и Несрин щяха да излетят с руките. Елин, Роуан, Фенрис, Лоркан и Гавриел щяха да останат начело на централната част на армията.

Като наближиха планинските подножия пред Оринт, след които щяха да стъпят на Тералиската равнина, откъдето щяха за пръв път да зърнат обсадения град, войската се разпръсна.

Страховита, пулсираща тишина обзе Елин.

Приказният бял град, сияел някога между реката, равнината и планините...

Сега тънеше в пушилка, хаос и ужас. Тюркоазените води на Флорин чернееха от валгска кръв.

Гигантските размери, кошмарният тътен на армията, струпана край каменните стени, в небето над тях...

Елин не бе предполагала, че Морат може да събере толкова многобройна войска. На нейния фон Оринт изглеждаше като малък, крехък скъпоценен камък.

- Почти са разбили западната порта - обяви Фенрис, видял разрухата с елфическото си зрение.

Хаганската армия се разгръщаше около тях по протежение на подножието. Подобно на гребена на вълна, готова да се разбие във врага. Но дори дарганските воини се колебаеха пред чудовищното множество между тях и града, а конете им тъпчеха нервно земята.

Роуан оглеждаше врага с мрачно, но все така неустрашимо лице.

Толкова много войници. И цял легион Железни зъби над тях.

- Крочанките се бият по крепостните стени - каза Гавриел.

Елин също виждаше червените им пелерини.

Манон Черноклюна не бе нарушила клетвата си.

И Елин нямаше да наруши своята.

Тя сведе поглед към ръката си, скрита под ръкавицата на бронята й. Към мястото, където някога бе имало белег.

Кълна се, че колкото и Далеч Да стигна, колкото и Да ми коства, поискаш ли помощта ми, ще дойда.

Нямаше време за речи. Да обединява войниците зад себе си. Бяха готови. Тя също.

- Надуй рога! - нареди на Лоркан и той се подчини.

Глашатаите на хаганската армия също вдигнаха рогове и воят им се превърна в единен, грохотен екот, който се разля стремително към Оринт.

Надуха роговете втори път.

Елин извади Голдрин от ножницата му на гърба си, взе щита си и разпери легендарния меч към небето. Частица от магията й прониза рубина в дръжката му и той лумна с червен пламък.

Дарганските воини посочиха врага със сулДовете си и вятърът забрули сноповете конска грива по краищата им.

Надолу по фронтовата линия принцеса Хасар и принц Кашин насочиха собствените си копия към вражеската армия. Дориан и Каол сториха същото с мечовете си.

Роуан извади своя с едната си ръка, а с другата хвана здраво брадвата. Лицето му беше все така каменно. Непреклонно.

Роговете нададоха трети, последен вой, който отекна по окървавеното поле.

Господаря на Севера се изправи на задни копита, повдигайки Голдрин още по-нависоко в небето, и Елин отприщи огнена светкавица през рубина му - сигнала, който армията зад нея очакваше.

За Терасен. Всичко за Терасен.

Господаря на Севера, пак стъпи на четири крака и препусна напред с горящ между величествените му рога безсмъртен пламък. Войската около и зад нея се стече надолу по хълма, набирайки скорост с всяка стъпка, устремена към задните редици на Морат.

Към Оринт.

Към дома.

***

Армията се спусна в яростен, самоотвержен бяг към врага.

Кралицата, яхнала елена, летеше храбро към черните легиони. Завъртя меча в ръката си - веднъж, два пъти, а с другата притисна щита към тялото си.

Безсмъртните воини от двете й страни също не се поколебаха нито за секунда, вперили кръвожадни погледи в демонските орди.

Хаганската кавалерия вече препускаше до нея, оформяйки фронтовата линия, задържайки я, докато наближаваха с тътнеща мощ задните редици на моратската армия.

Врагът вече се обръщаше към тях. Насочваше копията си към тях, прегрупираше стрелците си.

Първият сблъсък щеше да е болезнен. Мнозина щяха да загинат още преди него.

Ала фронтовата линия трябваше да се удържи. Не биваше да се прекършва.

От вражеските редици проехтя заповед:

- Стрелци!

Простенаха обтегнати тетиви, насочени към първите мишени.

- Залп!

Дебели железни стрели заприщиха слънцето, спускайки се към летящата кавалерия.

Но руките, златисти и кафяви, и черни като нощта, се втурнаха крило до крило надолу, надолу, надолу от висините. И когато стрелите полетяха към земята, могъщите птици ги засякоха, поемайки смъртоносните им удари вместо армията под тях.

Много паднаха мъртви от небето.

И дори кралицата, предвождаща войската, изрева от гняв и мъка, когато птиците и ездачите им се сгромолясаха на земята. Над нея, вдигнала щит към небесата, една ездачка нададе боен рев.

Фронтовата линия не биваше да се прекършва.

Вещици от Железни зъби обърнаха уивърните си към тях, към руките, насочили се към уязвимите задни редици на врага.

В града, върху крепостните стени на Оринт една белокоса кралица изкрещя:

- Изтласкайте ги! Изтласкайте ги!

Уморени от битки вещици излетяха в небето на метли и зверове, вдигайки мечовете си. И се устремиха към фронтовата линия на въздушния легион, обръщащ силите си към руките. За да го смажат между двата свои легиона.

Моратските войници на окървавената земя насочиха копия, пики, мечове, всевъзможни оръжия към атакуващата кавалерия.

Само че тя беше неудържима.

Щитове от вятър, огън и черна смърт се спуснаха пред нея - и покосиха предните редици на Морат.

Повалиха войниците, готови за битка. Оголвайки онези зад тях, които още чакаха сигнал да вдигнат оръжията си.

И моратската войска се отвори широко за златната армия, която я връхлетя като огромна приливна вълна.

107

Роуан вилнееше задъхано сред редиците валгски войници, огласяни от писъците на умиращите. Недалеч Елин и Господаря на Севера сразяваха безпощадно моратското множество. Враговете се рояха около тях, но нито кралицата, нито еленът отстъпваха.

Огънят на Елин, макар и слаб, не позволяваше на войниците в слепите й точки да им нанесат удар.

Дарганската кавалерия изтласкваше Морат назад, а над бойното поле воюваха руки и уивърни.

Зверове, пернати и люспести, се стоварваха на земята.

Ала Борте продължаваше да се бие над кралицата, бранейки я от Железни зъби, които веднага се устремиха към елена, изпъкващ като бял флаг сред черното море. Годеникът на Борте защитаваше единия им фланг, а Фалкан Енар, преобразен в рук -другия.

Яхнал неустрашимия си даргански кон, Роуан замахна с лявата си ръка и брадвата му запя. Една валгска глава се търкулна на земята, а той вече посичаше с меча си следващия враг.

Шансът не беше на тяхна страна въпреки старателното планиране преди битката. Но ако успееха да освободят града, да се прегрупират и да попълнят припасите си, преди Ераван и Майев да пристигнат, имаше надежда да победят.

Защото рано или късно Ераван и Майев щяха да се появят. И Елин несъмнено щеше да се възправи срещу тях. А Роуан нямаше да я остави сама.

Той надникна към кралицата. Беше си проправила път още по-напред и ги разделяха все повече и повече моратски войници. Роуан не биваше да се отдалечава от нея.

Някаква крочанка прелетя над тях и се заиздига нагоре, нагоре, нагоре - право към незащитения корем на един уивърн от легиона на Железни зъби.

Размахала меч, тя профуча светкавично по протежение на тялото му.

И след нея заваля кръв.

Звярът простена, разтваряйки криле в предсмъртна агония, и Роуан изпрати към него порив на вятъра си. Уивърнът се приземи в редиците на Морат с гръм, който подплаши дори неговия кон.

Когато потрепващите криле застинаха завинаги, когато Роуан укроти коня си и посече войниците, спуснали се към него, отново потърси Елин с очи.

Вречената му вече не беше наблизо.

Летеше напред като видение от злато и сребро. Толкова се беше отдалечила, че почти изчезваше от полезрението му. И Гавриел не се мяркаше наоколо.

Фенрис продължаваше да се бие от дясната му страна, а Лоркан - от лявата. Тъмен, смъртоносен вятър свистеше в ритъм с меча му.

Някога бяха просто роби на кралица, в чието име сееха смърт по света. Заедно надвиваха цели армии и опустошаваха цели градове.

През онези дни не го беше грижа дали ще си тръгне жив от някое далечно бойно поле. Дали кралствата рухваха или оцеляваха. Имаше заповеди и ги изпълняваше.

Но тук, днес... Елин не му беше дала заповед - не и друга, освен онази първата, която се бяха заклели да изпълняват до гроб: да бранят Терасен.

Така и правеха. Заедно, отново в един кадър.

Щяха да се борят за това кралство - за новия си двор. За новия си дом.

Прочете същата решимост и в очите на Фенрис, докато разсичаше един войник надве през корема. Съзря стремежа към същото бъдеще по яростното лице на Лоркан, който жънеше вражеските редици с магия и меч.

Бяха един кадър, но и нещо много повече. Братя - воините, сражаващи се до него, му бяха братя. Бяха останали до него през всички изпитания. И нямаше да го предадат и сега.

Мисълта му вдъхваше сили не по-малко от тази за вречената му, воюваща някъде напред. Трябваше да я настигне, да не я изпуска от очи. Всички трябваше да пазят гърба й. Оринт зависеше от това.

Вече не бяха роби. Вече не беснееха с прекършен дух.

Домът им. Това щеше да е домът им. Тук виждаше бъдещето им. Заедно.

Моратски войници падаха мъртви пред тях. Някои направо хукваха да се спасяват, зърнали кой се вихри с меч към тях.

Навярно затова ги беше събрала Майев. Но така и не бе успяла да впрегне общата им сила - истинското им могъщество. Бе избрала да ги контролира с окови и болка. Неспособна да проумее, да се замисли дори, че славата и богатствата не бяха всичко.

Но собствен дом и кралица, която ги възприемаше като горди елфи, а не като оръжия... За това вече си струваше да се борят. И никой враг не можеше да се изпречи на пътя им.

Докато Лоркан и Фенрис се биеха от двете му страни, Роуан стисна зъби и пришпори коня си към Елин през нестихващия гибелен хаос на сражението.

***

Елин беше дошла.

Измъкнала се беше от Майев и им се притичваше на помощ.

Едион не можеше да повярва. Дори гледайки армията, която водеше. Дори забелязвайки, че Каол и Дориан предвождат десния фланг, воюват смело с предните редици и планинците от Белия зъб, докато магията на краля покосява с ледени струи врага.

Каол Уестфол беше изпълнил мисията си. И някак бе убедил хагана да изпрати наглед по-голямата част от армията си.

Ала армията се придвижваше твърде бавно към Оринт, още се намираше отвъд Тералиската равнина.

А Морат не прекъсна нападението си над двете порти на града. Южната се държеше. Но западната започваше да поддава.

Лизандра, преобразена в уивърн, участваше в отчаяния последен набег на Манон Черноклюна и крочанките срещу легиона на Железни зъби, чиято цел беше да ги изтласкат към руките. Сега хамелеонката се сражаваше с тях, изгубена някъде сред небесното стълкновение.

Едион се втурна към западната порта с боен вик на уста и хората му го пропуснаха до портите и вражеската армия, вече видима през пропукващото се желязо. Рухнеха ли портите, всичко щеше да приключи.

Изтощените му нозе трепереха, ръцете му едва издържаха тежестта на меча и щита му, но той стъпи непоколебимо на земята. Независимо колко глътки въздух му оставаха.

Елин беше дошла. Това стигаше.

***

Магията на Дориан струеше в буен поток, поваляйки атакуващите вражески войници. Рамо до рамо с Каол, заобиколени от планинците от Белия зъб, прочистваха път през моратските редици с разперени мечове и дъх, прогарящ гърлата им.

За пръв път участваше в битка. И искаше да му е за последен. Безредието, шумът, кръвта, цвиленето на конете...

Но не се боеше. А Каол, който яздеше до него и избиваше войниците между тях, не се двоумеше нито за миг. Само колеше наред, сключил гневно зъби.

За Адарлан - за всичко, което му бяха причинили и в което можеше да се превърне.

Думите отекваха с всеки дъх, напускащ гърлото му. За АДарлан.

Морагската войска изпълваше като черно може пространството до очуканите стени на Оринт.

Дориан не си позволи да се замисля каква част от нея остава. Мислеше единствено за меча и щита в ръцете си - Дамарис вече беше облян в кръв - и за магията, с чиято помощ се биеше. Но нямаше да се преобразява. Още не. Не и докато оръжията и магията не започнеха да го предават. Никога не се беше бил в друг облик, но щеше да опита. В тялото на уивърн или рук например.

Някъде над него летеше Манон Черноклюна. Той не се осмеляваше да оглежда твърде дълго небето за проблясък на сребристобели коси или за мекото сияние на криле, покрити с паякова коприна.

Не зърна никоя от Тринайсетте. Нито разпозна някоя от крочанките, прелитащи над главите им.

Ето защо просто продължи да се бие рамо до рамо със своя брат по душа и оръжие.

Щеше да остави броенето за края на деня. Ако оцелееха. Ако стигнеха до крепостните стени.

Чак тогава щеше да преброи мъртвите.

***

На света съществуваха само обсаденият град на Елин, врагът пред портите му и древният меч в ръката й.

Обсадни кули пъплеха към стените - три се струпваха при южната порта, всичките пълни с войници.

Но още беше твърде далеч от тях. Дори с магията си не можеше да ги достигне.

Магия, която вече се изцеждаше бързо от вените й.

Нямаше го онзи бездънен кладенец от сила. Трябваше да я пести, да я използва разумно.

И да разчита главно на уменията, които бе придобила през последните години. Все пак се беше препитавала като асасин дълго преди да овладее силата си.

С лекота си припомняше онези умения. Толкова лесно проливаше кръв с Голдрин, биеше се с неколцина войници наведнъж, зарязвайки ги да издъхват в мъки.

Господаря на Севера вилнееше като същинска буря под нея. Бялата му козина вече беше оцветена в алено и черно.

А безсмъртният пламък между рогата му дори не трепваше.

От небесата валеше кръв. Вещици, уивърни и руки се сражаваха и падаха мъртви.

Борте продължаваше да я прикрива, атакувайки всяка вещица от Железни зъби, която се спуснеше от небето.

Минути се точеха като часове - или беше точно обратното. Слънцето стигна зенита си и започна да се спуска към хоризонта. Сенките им се удължаваха лека-полека.

Роуан и другите се бяха разпилели по бойното поле, но честите пориви на мразовит вятър й подсказваха, че вреченият й още воюва, още избива всеки враг по пътя си към нея.

Бавно наближаваха Оринт. Бавно стените се превръщаха от далечна цел във великанско присъствие.

Обсадните кули ги достигнаха и войниците се заизливаха невъзпрепятствано през назъбените парапети.

Но портите още се държаха.

Елин вдигна глава да даде заповед на Борте и Йеран да свалят обсадните кули. В същия миг шест уивърна от легиона на Железни зъби се сблъскаха с руките.

Борте, Фалкан и Йеран се разпиляха сред писъци на руки и уивърни. Зверовете се сгромолясаха на земята и се затъркаляха.

Маневра, предвидена да разчисти пътя на гигантския уивърн, който сега връхлиташе Елин от небето.

Страшилището отвори нокти да разкъса нея и Господаря на Севера и тя го посрещна с огнена стена.

Уивърнът свърна рязко, издигна се и пак се втурна към тях.

Господаря на Севера се надигна на задни копита, без да отстъпи от мястото си.

Ала Елин скочи от гърба му и го потупа по хълбока с плоското на меча си. Гърлото й бе толкова раздрано от викане, че дори не можа да изрече думата „Бя гай!“.

Еленът само сведе глава, докато уивърнът ги нападаше от небето.

Не й беше останала достатъчно магия, за да го изпепели.

Затова обгърна елена със защитно огнено кълбо и излезе от него с вдигнат щит и меч.

Приготви се за сблъсъка, оглеждайки внимателно бронята на уивърна в търсене на уязвимо място, където да го удари, ако успееше да се измъкне от кръвожадните му челюсти.

Когато отвори паст, дъхът му на мърша я обля като горещ вятър.

В следващата секунда главата му се търкулна на земята.

По-скоро се пръсна.

Разбита от грамадна шипеста опашка. Опашката на уивърн със смарагдови очи.

Елин приклекна, а уивърнът без ездачка се нахвърли на стъписаната вещица от Железни зъби, все още яхнала обезглавения си звяр.

Със свиреп замах на опашката си зеленоокият уивърн я прониза с шиповете по нея и запрати тялото й към отсрещния край на полето.

Проблесна ярка светлина и един призрачен леопард препусна към нея. Елин хукна с разперени ръце към него. Хищникът се надигна на задни лапи, за да го прегърне, и масивното му тяло едва не я повали на земята.

- Добра среща, приятелко - намери сили да изрече Елин, притиснала Лизандра към себе си.

Откъм града изрева рог - трескав призив за помощ.

Елин и Лизандра се извърнаха към Оринт. Към трите обсадни кули до стената покрай южната порта.

Смарагдови очи срещнаха тюркоазенозлатисти. Лизандра махна с опашка.

Елин се усмихна широко.

- Да вървим!

***

Трябваше да стигне до нея.

Делеше ги цяло бойно поле и Роуан посичаше всеки враг по пътя към Елин, следван от Фенрис и Лоркан.

Болката вече бучеше глухо в ушите му. Отдавна бе спрял да брои раните си. Напомняха му за себе си единствено заради парчето желязо, което бе останало в плътта му, след като изтръгна една стрела от рамото си.

Глупава, необмислена постъпка. Желязото не му позволяваше да се преобразява, да отлети към Елин. А беше обграден от толкова врагове, че не смееше да спре за достатъчно дълго, за да го извади от тялото си. Затова продължаваше да се бие заедно с кадъра си. Конете им препускаха смело, скъсявайки разстоянието, но Елин вече не се виждаше.

Господаря на Севера бягаше в галоп през бойното поле, устремен към Оуквалд.

Явно Елин го бе освободила.

Фенрис изкрещя с оплискано в черна кръв лице:

- Къде е тя?

Роуан плъзна поглед по равнината. Сърцето му думкаше бясно, но свещената връзка пламтеше силно в гърдите му.

Лоркан посочи напред. Към градските стени до южната порта.

Към призрачния леопард, разкъсващ цели орди моратски войници, докато воинът в златна броня с него обстрелваше врага с пламъци.

Към трите обсадни кули, изливащи същински ад през стените.

Кулите нямаха стени и Роуан виждаше съвсем ясно какво се случва вътре.

Елин и Лизандра се втурнаха нагоре по рампата, избивайки войниците по пътя си ниво след ниво. Пропуснеше ли някого едната, другата го убиваше. Нападнеха ли едната, другата й пазеше гърба.

Смогнаха да се доберат до малкия катапулт на върха на кулата.

Войниците там закрещяха панически и някои дори скочиха през парапета, когато Лизандра ги връхлетя с остри челюсти.

Елин се хвърли към платформата с колела, върху която бе разположен катапултът, и я забута.

Завъртя оръдието настрани от Оринт, от замъка. Както бе разказвала на Роуан, че беше сторил Сам Кортланд в Залива на Черепа. А Роуан се питаше дали сега младият асасин се усмихваше отнякъде, гледайки как приятелката му завърта катапулта.

Право към обсадната кула от лявата му страна.

Някаква червенокоса фигура се беше изкачила до най-горния етаж на втората кула. И вече въртеше нейния катапулт към третата, последна кула.

Ансел от Брайърклиф.

Мечът на Ансел проблесна и катапултьт изстреля заредения в него камък. В същия момент Елин замахна с Голдрин към катапулта пред себе си.

Двата камъка полетяха едновременно.

И се забиха в съседната обсадна кула.

Разнесе се стон на желязо и прашене на дърво.

Двете кули започнаха да се срутват. Дори Роуан не можа да проследи как се измъква от разрушението Ансел от Брайърклиф.

Елин обаче остана на върха на първата обсадна кула и с един скок се качи върху рамото на оръдието, вече извъртяно над бойното поле. Сетне извика нещо на Лизандра. Призрачният леопард скочи към нея, преобразявайки се в уивърн.

Крилатият звяр хвана рамото на катапулта с единия си ноктест крак, а с другия -Елин.

С могъщ размах Лизандра изтръгна оръдието от Стойката му на върха на кулата. И го запрати към последната обсадна кула.

Тя рухна върху ордата моратски войници, блъскащи южната порта.

Тримата елфически воини примигнаха смаяно.

- Ето я Елин - каза Фенрис.

***

Салки продължаваше да лети. Както и Кадара със Сартак на гърба си.

Само това знаеше Несрин, само това я интересуваше, докато сваляха уивърн след уивърн, след уивърн.

Оказваха се много по-смъртоносни в битка, отколкото бе очаквала. Въпреки ловкостта и безстрашието на руките, уивърните ги превъзхождаха значително по размери. И имаха отровни шипове по опашките. Както и бездушни ездачки, които не се колебаеха да изпратят зверовете си на сигурна смърт, само и само да повлекат някой рук със себе си.

Вече наближаваха. Хаганската армия пълзеше все по-близо и по-близо към обсадения Оринт, обгърнат в пламъци и разруха. Ако запазеха надмощието си, имаха шанс да премажат вражеската войска в стените, също както бяха унищожили моратския легион в Аниел.

Ала трябваше да побързат. Врагът се роеше пред двете градски порти, решен да ги срути. Поне южната удържаше на напора, а обсадните кули, атакували преди минути стените покрай нея, вече лежаха на парчета.

Но западната нямаше да остане затворена още дълго.

Салки се издигна от касапницата, за да си поеме дъх, и Несрин си позволи да погледне още колко рукини летяха в небето. Независимо от помощта на крочанките и отцепничките от Железни зъби, вражеският въздушен легион ги надвишаваше числено. Но поне рукините бяха отпочинали. Готови и настървени за битка.

Не броят оцелели рукини секна дъха й обаче.

Беше онова, което се задаваше зад тях.

Несрин се спусна към Сартак и Кадара, изтръгваща гърлото на един уивърн.

Принцът дишаше тежко, оплискан в синя и черна кръв. Несрин се изравни с него.

- Заповядай на всички да се отправят към стените на града! - извика му над бойната врява и воя на вятъра. - Към южната порта!

Сартак присви . очи под шлема си и Несрин му посочи зад тях.

Към втората черна армия, промъкваща се откъм гърбовете им. Откъм Перант, където несъмнено я бяха крили.

Остатъкът от моратските сили. Придружени от вещици с уивърни.

Това сражение се оказваше капан. Начин да ги примамят към равнината, да източат енергията им с тази битка.

Докато другите се прокрадваха зад тях, приклещвайки ги към стените на Оринт.

***

Западната порта най-накрая рухна.

Едион беше готов, когато таранът я проби със стон на желязо. В следващия момент моратските войници плъзнаха навсякъде.

Едион беше подредил хората си щит до щит в защитна формация.

Но това не стигаше. Гибелният легион не успя да възпре черния прилив откъм бойното поле, колкото и да го тласкаха назад, назад и назад по прохода към портата. Рен и войниците му по стените също се оказваха безсилни срещу вълната, преливаща над тях.

Трябваше да затворят някак портата. Все някак.

Едион едва смогваше да си поеме дъх, да се задържи на крака.

Проехтя предупредителен рог. Морат изпращаше втора армия. Цялата обгърната в мрак.

Валгски принцове - множество. Врагът ги бе пазил до последно.

Рен се провикна към него в хаоса:

- Разчистиха южната порта! Прибират възможно най-много от силите ни зад стените!

За да се прегрупират и организират преди сблъсъка с втората армия. Но докато западната порта зееше отворена и моратската паплач се изливаше през нея, нямаха шанс.

Трябваше да я затвори някак. С Гибелния легион промушваха и колеха войниците пред себе си, но те образуваха непробиваема стена.

Един уивърн се сгромоляса на полето пред портата и се затъркаля към тях по земята. Едион се приготви за сблъсъка на гигантското му тяло с останките от портата.

Само че поваленият звяр спря точно пред свода, смачквайки войниците с туловището си.

Заприщваше пътя на вражеската армия. Като жива барикада пред западната порта.

Съвсем умишлено, осъзна Едион, когато златокос воин скочи от седлото на уивърна, от което още висеше заклана вещица, чието гърло пръскаше синя кръв по тялото на звяра.

Воинът хукна към тях с меч в едната ръка и кинжал в другата. Устреми се към Едион и кехлибарените му очи го заоглеждаха от глава до пети.

Баща му.

108

Моратските войници се катереха със зъби и нокти, преодолявайки тялото на поваления уивърн, препречило пътя им. Запълваха входа, прохода.

Нечий златен щит ги задържаше. Но за кратко.

Помощта на Гавриел обаче позволи на войниците от Гибелния легион да пресушат докрай меховете си с вода и да съберат изпопадалите оръжия.

Едион опря запъхтяно ръка в стената на прохода откъм портата. Враговете се блъскаха яростно зад щита на Гавриел.

- Ранен ли си? - попита го баща му.

Първите му думи към него.

Едион успя да вдигне ръка.

- Намерил си Елин - каза вместо отговор.

Лицето на Гавриел омекна.

- Да. И тя затвори Портата на Уирда.

Едион си отдъхна. Поне на това можеше да се зарадва.

- Ераван?

- Не.

Не го интересуваше защо копелето още беше живо. Какво се беше объркало.

Отблъсна се от стената и залитна. Баща му го хвана за лакътя.

- Трябва ти почивка.

Едион изтръгна ръка от хватката на баща си.

- Кажи го на загиналите войници.

- И ти ще загинеш - каза баща му с по-остър глас, отколкото го бе чувал да използва някога. - Поседни поне за минута.

Едион впи гневен поглед в него. Гавриел му отвърна със същия.

Настоятелен, непоклатим. Лицето на Пумата.

Едион просто килна глава.

Златният щит на Гавриел започваше да поддава под свирепия напор на Валгите, прииждащи от другата му страна.

- Трябва да затворим портата - каза Едион, посочвайки двете й отворени със сила, но иначе здрави крила, долепени до стените. Пътят им към тях беше заприщен от гъмжилото моратски войници, напиращи да минат през щита на Гавриел. - Иначе ще превземат града, преди войската ни да се прегрупира.

Дори да съумееха да приберат войниците си зад стените, нямаше да постигнат нищо, ако западната порта зееше отворена.

Баща му проследи погледа му. Надникна към войниците, мъчещи се да повалят щита му. Притокът им бе намалял благодарение на уивърна, който така предвидливо бе свалил точно на входа.

- Тогава да я затворим - усмихна се мрачно на Едион. - Заедно...

Последната дума прозвуча като въпрос. Плах и някак тъжен. Заедно. Като баща и син. Като двама воини... рамо до рамо. Гавриел - баща му. Беше дошъл.

И като се взираше в кехлибарените му очи, Едион знаеше, че не идва заради Елин, нито заради Терасен.

- Заедно - програчи той на свой ред.

Не само срещу това изпитание. В тази битка. Но и във всичко, което ги чакаше след нея, ако оцелееха. Заедно.

Едион можеше да се закълне, че нещо като щастие и гордост изпълни очите на Гавриел. Щастие, гордост и горест - тежки, стари чувства.

Едион се върна при Гибелния легион и даде знак на войника до себе си да направи място за Гавриел в сгъстената им формация. Трябваше само да притиснат здраво врага и можеха да затворят портата. Собствената им армия щеше да влезе през южната и щяха да намерят начин да се прегрупират, преди втората армия да достигне града. Западната порта обаче трябваше да бъде разчистена и затворена. Завинаги.

Баща и син щяха да се справят заедно. Да надвият врага.

Но когато баща му не застана до него, Едион се обърна.

Гавриел бе тръгнал право към входа. Златният му щит изтласкваше войниците назад, назад, назад. Буташе непробиваемата им стена, поддавайки по малко с всяка изминала секунда. Надолу по прохода. И през свода.

Не.

Гавриел му се усмихна.

- Затвори портата, Едион - каза баща му.

И излезе отвъд свода. Златният му щит вече не можеше да го предпази.

Не.

Думата се надигна в гърлото на Едион.

Ала воините от Гибелния легион вече препускаха към крилата на портата. И се заеха да ги затварят бавно.

Едион отвори уста да изреве. Спрете, спрете, спрете!

Гавриел вдигна меча и кинжала си, проблясващи в златисто под гаснещата светлина на деня. Портата се затвори зад него. И баща му се озова сам отвън.

Едион замръзна.

За пръв път му се случваше да се вцепени, да се вкамени неподвижен. Но нямаше сили да помогне на войниците, които вече трупаха дървета, вериги и метал пред западната порта.

Гавриел можеше да остане при тях. Да удържи врага достатъчно дълго, че да затворят портата, но все пак да остане от вътрешната й страна...

Едион побягна.

Ала твърде късно. Стъпките му бяха твърде мудни, тялото му - твърде едро и тромаво, докато си проправяше път през войниците. Към стълбището, водещо до стените.

Златиста светлина проблесна на бойното поле.

И угасна.

Едион опита да ускори крачка, докато огнен вопъл прогаряше гърлото му. Запрескача трескаво повалените войници по пътя си - и простосмъртни, и Валги.

Като се качи на стената, хукна към ръба й.

Не! Думата пулсираше с ритъма на сърцето му.

Той колеше всички Валги по пътя си, всеки, който прехвърлеше обсадната стълба.

Стълбата. Можеше да слезе по нея до бойното поле, при баща си...

Замахна толкова настървено с меча към валгския войник пред себе си, че главата на мъжа изхвърча от раменете му.

Накрая се провеси над парапета и погледна към пространството пред портата.

Таранът се бе пръснал на трески.

Около него лежаха купища валгски трупове. Пред портата. Около уивърна.

Бяха толкова много, че заприщваха напълно западния вход към града. Сякаш някой бе зашил широка рана.

Колко време бе стоял вдървен, неподвижен? Безполезен, докато баща му бе вършил това?

Първо златистата коса привлече вниманието му.

Пред купчината мъртви Валги, струпани един върху друг. Пред затворената порта. Пред града, който бе спасил.

Ужасяваща, напрегната скованост обзе тялото му.

Ушите му спряха да чуват шумотевицата на боя. Очите му спряха да виждат сраженията наоколо, над него.

Спряха да виждат всичко друго, освен падналия воин, вперил незрящ поглед в притъмняващото небе.

Татуираното му гърло бе разкъсано. Още стискаше меча в ръката си.

Гавриел.

Баща му.

***

Моратската армия се оттегли от обезопасената западна врата. Оттегли се към обятията на подкрепленията си. Остатъка от моратското войнство.

Куцукайки заради дълбоката рана в крака си, с рамо, изтръпнало заради железния връх от стрела, заседнал в плътта му, Роуан прониза с меча си лицето на някакъв бягащ войник. А когато плисна черна кръв, той вече тичаше към западната порта.

Където се бе възцарило неочаквано затишие.

Отправи се натам, забелязвайки, че Елин се придвижва към далечната южна порта заедно с Ансел, след като бяха срутили обсадната кула в близост до нея. По-голямата част от армията им се спускаше натам, за да влезе зад крепостните стени, преди да затворят портата.

Имаха най-много час, преди Морат отново да ги връхлети - преди да се принудят да затворят и южната порта, изоставяйки всички закъснели да бъдат смазани от врага.

Никой не можеше да мине през западната. Не и покрай поваления уивърн, купищата валгски трупове и защитата от вътрешната й страна.

Роуан бе зърнал изблика на златиста светлина преди няколко минути. И си запроправя път натам, проклинайки парчето желязо в рамото си, заради което не можеше да се преобрази в птица. Фенрис и Лоркан се заеха да изтребват Валгите, нападащи войниците, които бягаха към южната порта, а в небето руките пренасяха лечителните заедно с Елида и Ирен към обзетия от паника град.

Трябваше да намери Елин. Да задвижи плановете им, преди да е станало твърде късно.

Можеше да се досети кой предвожда остатъка от вражеската армия. И нямаше да й позволи да се изправи сама срещу тях.

Но мисията пред него... знаеше какво го очаква. И въпреки това отиде.

Роуан откри Гавриел пред западната порта, обграден от купчини мъртви тела.

Като същинска стена между портата и огромната вражеска войска.

Светлината гаснеше с всяка изминала секунда. Изостаналите моратски войници и вещици вече отстъпваха към прииждащите подкрепления.

Хаганската армия избиваше възможно най-много от тях по пътя си към южната порта.

Трябваше да влязат зад стените на града. Час по-скоро.

Издигайки наново обсадни стълби, съборени едва преди минути или часове, войниците на хагана се изкачваха по стените. Някои носеха ранени събратя на гърбовете си.

Макар че от магията му бе останал едва слаб повей, Роуан стисна зъби срещу болката в крака и рамото си и извлачи моратския войник, проснат върху Гавриел.

Векове на съществуване, години на воюване и пътешествия из целия свят, а накрая от него бе останало само това безжизнено тяло... като захвърлена празна черупка.

Коленете на Роуан едва не се подкосиха. Войската им прехвърляше крепостните стени в овладяно, но стремително бягство към временното убежище на града.

Трябваше да продължат. Така щеше да пожелае и Гавриел. Заради това бе жертвал живота си.

Но Роуан сведе глава.

- Дано си намерил покой, братко! И дано я откриеш отново в Отвъдното.

Той се наведе с гърлен стон заради болката в бедрото си и вдигна Гавриел през здравото си рамо. После се заизкачва нагоре по една от стълбите.

Нагоре по обсадната стълба, прикрепена до западната порта. Нагоре, чак до парапета на крепостната стена. Всяка стъпка бе по-трудна от предходната. Всяка стъпка беше спомен за приятеля му, за кралствата, които бяха посетили заедно, за враговете, срещу които бяха воювали, за притихналите моменти, които никой нямаше да възпее.

Но щяха да възпеят подвига на Пумата, загинал геройски пред западната порта на Оринт, отбранявайки града и сина си. Ако оцелееха днес, ако някак съумееха да спасят живота им, бардовете щяха да го възпеят.

Въпреки шумния поток от хагански войници и даргански конници, стичащи се към града, когато Роуан понесе Гавриел по стената, наоколо се спусна тишина.

Той намери сили само да кимне с благодарност и облекчение на ранените и окървавени Енда и Селен, спрели да отдъхнат при група свои братовчеди до останките от катапултите. Те бяха негова кръв, сродници - но воинът, който носеше през рамо, също беше част от семейството му. Дори да не го бе съзнавал.

Непоносимата, кошмарна тежест върху рамото му нарастваше с всяка стъпка към Едион, изправен в дъното на стълбището с Меча на Оринт в ръка.

- Можеше да остане вътре - пророни Едион, когато Роуан положи Гавриел върху най-долните стъпала. - Можеше да остане...

Роуан погледна загиналия си приятел. Най-близкия си приятел. Влизал с него в толкова битки и опасности. Заслужил този нов дом не по-малко от всички тях.

Той затвори изцъклените му, невиждащи очи.

- Чакай ме в Отвъдното.

Златистата коса на Едион бе провиснала от пот и кръв - същата черна кръв бе засъхнала и по древния му меч. По стълбището на крепостната стена слизаха безчет войници, но той просто се взираше в баща си. Окървавен камък сред реката на войната.

Накрая Едион пое по улиците. Сълзите и гневът щяха да дойдат по-късно. Роуан тръгна след него.

- Трябва да се подготвим за втората част на битката - каза дрезгаво Едион. - Иначе няма да преживеем нощта.

Енда и Селен вече пренасяха с магията си паднали отломки до западната порта. Парчетата камък трепереха във въздуха, но поне се движеха. На Роуан не му бе останала дори толкова сила.

Той се обърна и се запъти нагоре по стълбището към парапета, без да надзърта зад себе си - към войниците, които вече отнасяха Гавриел към вътрешността на града. На сигурно място.

Нямаше го вече. Най-близкия му приятел, неговия събрат го нямаше вече.

- Ваше Височество! - Задъхан, окървавен рукин стоеше върху крепостната стена. И сочеше към хоризонта. - По-голямата й част е забулена в мрак, но вече можем да предположим числеността на идващата армия. - Роуан се приготви за удара. - Най-малко двайсет хиляди. - Гърлото на рукина подскочи. - Сред редиците им има много Валги. И шест каранкуи.

Не просто каранкуи. А шестте валгски принцеси, обладали телата им.

Роуан принуди тялото си да се преобрази. То отказа.

Той стисна зъби, свали бронята от рамото си и докосна раната. Беше зараснала. С парчето желязо в плътта му. Затова не можеше да се преобрази, да отлети към Елин. Където и да беше тя.

Трябваше да стигне до нея. Да извика Фенрис и Лоркан и да я намерят заедно. Преди да е станало твърде късно.

Но докато нощта се спускаше неумолимо, докато той доближаваше острието на ножа към зарасналата рана на рамото си, Роуан знаеше, че навярно вече е твърде късно.

Въпреки че боговете вече ги нямаше, той започна да се моли. Докато забиваше върха на ножа в плътта си, се молеше да открие Елин навреме.

Оцелели бяха в толкова изпитания, бяха се преборили дори с древните предсказания. Роуан бръкна още по-надълбоко с острието, издирвайки желязното парче в плътта си.

Нямаше време за губене.

109

Каол чувстваше гърба си напрегнат и по гръбнака му се стрелкаше остра болка. Или защото съпругата му лекуваше ранени в замъка, или заради дългите часове на сражения.

Но не мислеше за това, докато с Дориан влизаха в Оринт през южната порта, просто двама ездачи сред армията, препускаща към града, за да се приготви за битката с новата вражеска войска.

Скоро щеше да се спусне нощ. А Морат нямаше да чака до зори. Подсказваше му го мракът, който се носеше над черните орди като кошмарен облак.

Какво летеше и лазеше в този мрак, какво ги дебнеше оттам...

Дориан почти се бе превил върху седлото, с щит, закопчан през гърба, и Дамарис в ножницата на хълбока му.

- Изглеждаш точно така, както аз се чувствам - скалъпи Каол.

Дориан плъзна сапфирени очи към него и искрица шеговитост озари измъчените им дълбини.

- Знам, че кралят не бива да се прегърбва - отвърна той, потривайки наслоеното си с кръв и мръсотия лице. - Но просто не ме е грижа.

Каол се усмихна горчиво.

- Наистина си имаме по-големи грижи.

Далеч по-големи.

Препуснаха към замъка и тъкмо преваляха хълма, който щеше да ги отведе до портите му, когато откъм бойното поле проехтя рог.

Предупреждение.

От билото на хълма видяха всичко ясно. Какво караше войниците да бягат към крепостните стени с подновен панически устрем.

Моратската армия набираше скорост.

Сякаш водачите й бяха осъзнали, че плячката им е останала с последни сили, и не искаха да й дават време да ги възстанови.

Каол надникна към Дориан и двамата заедно дръпнаха юздите на конете си обратно към стените на града. Хаганските войници наоколо ги последваха, спускайки се по хълмовете, които досега бяха изкачвали.

Обратно към парапетите. Към ада, който пак щеше да се отприщи там.

***

Облегната на един мъртъв уивърн, Елин пресуши мяха си с вода.

До нея Ансел от Брайърклиф пъхтеше тежко през стиснати зъби, докато магията на някаква лечителка затваряше дълбоката рана на ръката й.

Толкова дълбока, че Ансел не можеше да държи оръжие. Затова бяха спрели тъкмо когато приливът на вражеската армия преминаваше в отлив от стените на Оринт.

Главата на Елин се въртеше, от магията й оставаха сетни издихания и чувстваше крайниците си като от олово. Врявата на битката още бучеше в ушите й.

Тъй като бяха окъпани в кал и кръв, никой не разпознаваше двете кралици, паднали на колене толкова близо до южната порта. Войниците ги подминаваха на бегом,мъчейки се да влязат зад стените на града, преди армията зад тях да ги е настигнала.

Само за минута. Имаше потребност да си почине само за минута. После щяха да продължат към южната порта. Към Оринт.

Към дома й.

Ансел изруга и се олюля и лечителната стрелна ръка да я подпре.

Лоша работа. Много лоша.

Елин знаеше кой и какво напредваше към тях.

Лизандра отдавна се бе върнала в небето при крочанките и вещиците от Железни зъби, които се биеха на тяхна страна. Елин обаче нямаше представа къде са Роуан и кадърът му. Беше ги изгубила преди часове или дни, или цяла вечност...

Но Роуан беше невредим - свещената връзка й казваше поне това. Нямаше смъртоносни рани. А благодарение на кръвната клетва усещаше, че Фенрис и Лоркан също бяха живи.

За другите си приятели нямаше как да знае. Пък и не искаше, още не.

Лечителката приключи с Ансел и като се извърна към нея, Елин вдигна ръка.

- Иди да помогнеш на някого, който се нуждае от помощ - програчи.

Без да се поколебае, лечителката хукна към най-близките писъци.

- Трябва да влезем в града - прошепна Ансел, опряла глава в бронята на уивърна зад себе си. - Преди да затворят портата.

- Да, трябва - съгласи се Елин и свика цялата си налична сила в изтощените си нозе, за да се изправи.

За да прецени на какво разстояние от тях се намираше последният, поразяващ вражески легион.

План. Бе имала план за тази ситуация. Като всички останали.

Но времето не беше на нейна страна. Може би бе унищожила късмета си заедно с боговете.

Елин преглътна през суха уста и се изправи на крака с пъшкане. Светът се люшна пред очите й, но тя успя да запази равновесие. Да хване поводите на коня, минаващ покрай тях, и да нареди на дарганската му ездачка да спре.

Да вземе със себе си червенокосата кралица, изпаднала в полусвяст на земята.

Ансел почти не възрази, когато Елин я качи на седлото зад жената воин.

Елин остана при посечения уивърн, изпращайки с взор приятелката си, докато не се скри отвъд южната порта. Зад стените на Оринт.

После бавно се обърна към надигащата се вълна от мрак.

Тя ги беше обрекла на гибел.

Зад нея южната порта се затвори със стон.

Сблъсъкът на дърво и метал отекна в костите й.

Войниците, останали на бойното поле, закрещяха панич ески, но веднага получиха заповеди. Да се подредят в боен строй. Да се приготвят за битка.

Елин можеше да се справи. Да преустрои плана.

Въпреки това огледа небето за белоопашат ястреб.

Не го видя.

Хубаво. Хубаво, каза си.

Затвори очи за миг. Сложи ръка на гърдите си. Сякаш това можеше да й даде сили, да я подготви за кошмарите сред прииждащата тъмнина.

Наоколо се носеха виковете на прегрупиращите се войници, писъците на ранените и умиращите, бумтежът на големи криле.

Ала Елин се задържа на мястото си още миг, едва на броени крачки от портата към града си. Към своя дом. Не откъсна длан от гърдите си, чувствайки препускащото си сърце, прахоляка по всички пътища, които бе пропътувала през последните десет години, за да се завърне тук.

За този момент. За тази цел.

Прошепна си за последен път историята.

Своята история.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

***

Ирен спря лекуването за няколко минути. Силата й извираше ярко, неугасваща въпреки часовете тежка работа.

Но трябваше да прекъсне за малко, за да види какво се случва. Слухът, че войниците им, почти извоювали победа, бягаха обратно към града, я накара да хукне към парапета на крепостната стена, следвана от Елида, която цял ден й помагаше неотлъчно.

Като се заизкачваха по стълбището към парапета, Елида изтръпна видимо, но не се оплака. Очите й шареха из трескавата тълпа, издирвайки някого, нещо. Погледът й се спря на един старец, водещ момиченце с прелестна червеникавозлатиста коса. Вестоносци дотърчаваха до него и бързо се стрелваха в различни посоки.

Водач - високопоставен човек, осъзна Ирен малко след Елида, която вече куцукаше към него.

Старецът се обърна към тях и подскочи, съзирайки Елида.

Но Ирен забрави етикета, щом погледът й попадна върху бойното поле.

Върху армията - Друга армия, напредваща към тях, почти обгърната в мрак. С шест каранкуи в предната редица.

Хаганските войници се бяха събрали покрай стените - както от вътрешната им страна, така и от външната. Южната порта беше затворена.

Но не бяха достатъчно да се изправят срещу невоювалата, отпочинала армия. Срещу страшилищата, чиито очертания мяркаше сред редиците. Валгски принцеси - водеха валгски принцеси.

Каол. Къде беше Каол...

Елида и старецът вече разговаряха.

- Не можем да надвием толкова многочислена армия - казваше младата господарка с глас, какъвто Ирен за пръв път чуваше.

Заповеднически, хладнокръвен. Елида посочи към бойното поле. Към мрака -свещени богове, мрака, който го обгръщаше.

През тялото на Ирен плъзна студена тръпка.

- Знаете ли какво е това? - попита с плашещо тих глас Елида. - Защото аз знам.

Старецът само преглътна.

Ирен също се досети. Осъзна какво се криеше в мрака. Кой. Ераван.

Слънцето излиня напълно зад хоризонта, оцветявайки в синкави нюанси кървавите снегове.

Зад тях проблесна ярка светлина и детето се завъртя с облекчен стон към ослепително красивата, обляна в кръв жена, която се появи от нищото. Тя загърна с пелерина голото си тяло, макар че дори не трепереше от студа.

Хамелеонка. Тя отвори широко обятия и прегърна момиченцето.

Лизандра. Така я бе нарекъл Каол. Дама от двора на Елин. Отдавна загубената племенница на Фалкан Енар.

Лизандра се извърна към стареца.

- Едион и Роуан дадоха заповед, Дароу. Всеки способен трябва да се евакуира незабавно.

Старецът - Дароу - просто продължи да се взира в бойното поле. Останал без думи, докато страховитата армия пъплеше все по-близо и по-близо.

И две фигури започваха да се различават начело.

Крачеха неумолимо към стените на града, потопени в мрак.

Ераван. Златокосият млад мъж. Дори сляпа щеше да го разпознае.

Съпровождаше го тъмнокоса жена със светла кожа и роба, развявана от призрачен вятър.

- Майев - промълви Лизандра.

В този миг хората наоколо запищяха. От ужас и отчаяние.

Майев и Ераван идваха. Лично щяха да предвождат разгрома над Оринт.

Двамата вървяха към портите на града и тъмнината зад тях се сгъстяваше все повече, а армията се разливаше по бойното поле. Из черните мъгли тракаха кошмарни щипци. На същества, поглъщащи живот и радост.

О, богове!

- Лорд Дароу - намеси се Елида с рязък, повелителен тон. - Има ли изход от града? Заден проход през планината, по който да изпратим децата и възрастните хора?

Дароу откъсна очи от наближаващите валгски крал и кралица.

Преливаха от безнадеждност и отчаяние. И той отвърна с пресеклив глас:

- Не и такъв, по който биха се измъкнали навреме.

- Кажи ми къде е! - нареди му Лизандра. - Нека поне опитат. - Тя сграбчи ръката на момичето. - За да се помъчи Еванджелин да избяга.

Поражение. Очакваната триумфална победа се превръщаше в абсолютно поражение. В касапница.

Ръководена от Майев и Ераван, които вече се намираха на стотина метра от стените на града.

Само древен камък и желязо ги деляха от Оринт.

Дароу се поколеба. Шок. Старецът видимо бе изпаднал в шок.

Но Еванджелин посочи с пръст. Към портите, към Майев и Ераван.

- Вижте!

Сред притъмняващите сини отблясъци на спускащата се нощ, сред снега, който тъкмо започваше да се сипе от небето, точно пред затворената южна порта стоеше Елин Галантиус.

Стоеше сама пред Ераван и Майев.

Разпуснатата й коса се вееше на вятъра като златисто знаме, като последен лъч светлина от гаснещия ден.

Наоколо се разстла тишина. Дори смутните писъци секнаха, когато всички извърнаха очи към портата.

Елин не отстъпи назад. Не побягна от валгския крал и кралица, които спряха доволно пред самотната фигура, дръзнала да се възправи срещу тях.

От гърлото на Лизандра се изтръгна сподавен вопъл.

- Тя... Елин вече няма магия. - Гласът й трепереше. - Нито капка не й е останала.

Но Елин вдигна меча си.

И острието му лумна в огън.

Един пламък срещу обградилия ги мрак.

Един пламък, озаряващ нощта.

Елин разпери щита си и той също се възпламени.

Загоря ярко, безстрашно. Като преродено древно видение.

Вестта проехтя по цялата крепостна стена, из града. Кралицата се беше завърнала. Кралицата се беше завърнала да брани портата.

110

Името й беше Елин Ашривер Белия трън Галантиус.

И не се боеше от нищо.

Майев и Ераван спряха. Спря и армията зад тях, като чук, готов да нанесе последния удар на Оринт.

Магията във вените на Елин беше колкото тлеещо въгленче. Ала те не го знаеха.

Треперещите й ръце заплашваха да изпуснат оръжията й, ала тя ги държеше здраво. С всички сили.

Нито стъпка повече.

Нямаше да им позволи да сторят нито стъпка повече към Оринт.

Майев се усмихна.

- Колко дълъг път си изминала, Елин.

Елин просто насочи Голдрин към тях. И срещна златистия поглед на Ераван.

Очите му пламнаха, съзирайки меча. Помнеше го.

Елин оголи зъби. Накара огъня около меча да лумне още по-силно.

Майев се обърна към валгския крал.

- Е, започваме ли?

Но Ераван вдигна поглед към Елин. И се поколеба.

Не й оставаше много време. Съвсем скоро щяха да разберат, че силата, от която се боеше кралят, вече я нямаше.

Но тя не беше дошла пред южната порта, за да ги разгроми.

А само да спечели време за бягство на всичките си любими хора зад стените. За да оцелеят, да се бият и утре.

Беше се завърнала у дома.

Това й стигаше.

Думите отекваха с всяка глътка въздух. Изостряха зрението й, вливаха стомана в гръбнака й. Огнена корона се появи над главата й и безсмъртните пламъци се заусукваха.

Нямаше как да надвие и двамата.

Но и нямаше да им се даде лесно. Щеше да направи всичко възможно да вземе някой от тях със себе си. Или поне да ги забави дотолкова, че приятелите й да осъществят плана си, да намерят начин да ги възпрат или разгромят. Макар че и двата варианта изглеждаха непостижими. Безизходни.

Затова и бе останала тук.

Да им даде поне късче надежда. Волята да продължат боя.

Дори само това да успееше да постигне срещу Ераван и Майев, щеше да влезе в Отвъдното с гордо вдигната глава. Щеше да срещне без срам всички, които бе обичала с огненото си сърце.

Тя се поклони подигравателно на Ераван и заяви с цялата нахаканост, която смогна да свика у себе си:

- Срещали сме се няколко пъти, но никога в истинския ни облик. - Елин му намигна. Въпреки че коленете й трепереха, успя да му намигне. - Колкото и да си чаровен в този вид, Ераван, май ми липсва Перингтън. Съвсем мъничко.

Ноздрите на Майев се разшириха от гняв.

Ераван обаче присви иронично очи.

- Според теб съдбата ли ни е отредила да се срещнем в Рифтхолд, без да се разпознаем един друг?

Небрежни, лековати думи от отвратителна, покварена твар. Елин сви рамене.

- Дали съдба... или късмет? - Тя махна към бойното поле, към срутения си град. - Това е далеч по-внушителна сцена за последния ни сблъсък, не смяташ ли? По-достойна за нас.

- Достатъчно! - изсъска Майев.

Елин вирна вежда.

- През последната година от живота си се готвя за този момент. Всъщност през последните десет, като се замисля. - Тя изцъка с език. - Затова искам да му се насладя. Да си поприказвам с най-големия си враг.

Ераван се засмя и звукът сякаш остърга костите й.

- А на мен ми се струва, че целиш да ни забавиш, Елин Галантиус.

Тя пак махна към стените на града зад себе си.

- Защо да го правя? Ключовете вече ги няма. Боговете също. - Тя ги удостои с усмивка. - Предполагам, че знаеш?!

Нотката на шеговитост напусна лицето на Ераван.

- Знам.

Смърт - мъчителна смърт дебнеше в гласа му.

Елин пак сви рамене.

- Всъщност ти направих услуга.

- Не й позволявай да говори! - процеди през зъби Майев. - Да приключваме!

Елин се засмя.

- Човек би си помисли, че те е страх, Майев. Да не би наистина да искам да ви забавя. - Тя отново се обърна към Ераван. - Боговете възнамеряваха да те завлекат със себе си. Да те разкъсат на парчета. - По устните й се изписа половинчата усмивка. - Аз ги помолих да ти го спестят. За да можем двамата с теб да си спретнем този грандиозен дуел.

- Как си оцеляла? - попита я Майев.

- Научих се да споделям - измърка Елин. - Чак сега.

- Лъжи - изплю Майев.

- Всъщност имам един въпрос към вас - заяви Елин на двамата господари на мрака, от които я деляха само танцуващите снежинки. - Вие ще споделяте ли властта? Все пак и двамата вече сте обречени да останете завинаги в нашия свят. - Тя посочи Майев с огнения си щит. - Доколкото чух, си била решена да го изпратиш у дома. И си събрала цяла армия от лечителки в Доранел, за да го унищожиш при първа възможност.

Ераван примигна бавно.

Елин се подсмихна.

- Какво ще ги правиш всичките тези лечителки сега, Майев? Обсъди ли този въпрос с Ераван?

Около пръстите на Майев се заусуква мрак.

- Изтърпях достатъчно празни приказки.

- Аз не - отсече Ераван с пламтящи златисти очи.

- Добре - каза Елин. - Бях нейна пленница. Месеци наред. Няма да повярваш колко неща научих през това време. За съпруга й, твоя брат. За библиотеката в двореца, откъдето Майев е разбрала как да прескача от свят в свят. Ще споделиш ли с него тези познания, Майев, или това не влиза в уговорката ви?

Съмнение. Съмнение започваше да тъмнее в очите на Ераван.

Елин продължи в същия дух:

- Едно ще ти кажа: не те иска тук. Иска да те махне. Интересно ми е какво ти каза, когато твоят Ключ на Уирда изчезна? Нека позная: кралят на Адарлан се е промъкнал в Морат, убил е момичето, което си взел за своя робиня и жив портал, и е срутил крепостта ти, а Майев пристигнала точно навреме да опита да го спре, макар и неуспешно? А знаеше ли, че е съзаклятничила с него дни наред? Само и само да ти измъкне ключа?

- Това е лъжа! - озъби се Майев.

- Така ли? Да повторя ли някои от репликите, които сте си разменили с лорд Ераван на четири очи? Които кралят на Адарлан ми предаде?

Усмивката на Ераван се разшири.

- Винаги си обичала да драматизираш. Дали пък не лъжеш, както твърди сестра ми?

- Може би да, а може би не. Само дето истината за предателството на новата ти съюзница е много по-интересна от всяка лъжа, която би родила моята глава.

- Да ти разкрием ли още една истина тогава? - подхвърли Майев. - Искаш ли да узнаеш кой уби родителите ти? Кой уби лейди Мериън?

Елин застина.

Майев махна с ръка към Ераван.

- Не беше той. Не беше дори кралят на Адарлан. Не, той изпрати нисш валгски принц да свърши тази работа. Дори не благоволи да отиде лично. Не повярва, че подобно начинание изисква висша намеса.

Елин вторачи очи в кралицата. Във валгския крал.

После вдигна вежда.

- Това опит да разклатите решимостта ми ли беше? На по хиляди години сте, а не ви хрумна нищо по-хитроумно?! - Тя пак се засмя и посочи Ераван с Голдрин. Можеше да се закълне, че кралят трепна от огненото острие. - Съжалявам те. Как можа да се обвържеш с толкова дотеглива личност? - Елин изцъка с език. - А когато Майев те предаде, ще ми стане още по-жал за теб.

- Виждаш ли как приказва? - изсъска Майев. - Винаги в това й е била силата: да отвлича вниманието ти и да дърдори, докато...

- Да, да. Но както вече казах: играта е ваша. Няма какво да ви спре.

- С изключение на теб - вметна Ераван.

Елин долепи щита до гърдите си.

- Поласкана съм, че мислиш така. - Тя вирна вежди. - Макар че онези двеста лечителки, които сме събрали в града, вероятно ще се засегнат, че ги забравяш. Все пак с очите си видях как прогонват валгските ти демони от човешките им приемници.

Ераван замръзна. Едва забележимо.

- А може би и това е лъжа? - рече умислено Елин. - Но май е рисковано да влезеш неподготвен в града. Моя град. Да провериш кой те чака там. Дочух, че това лято доста си се постарал в опита си да убиеш една моя приятелка. Наследница на Силба. На твое място щях да положа повечко усилия. За сведение тя сега е тук. Идва отдалеч да те види и да ти върне услугата. - Елин подсили пламъка си и Ераван наново се поколеба. -Майев знае. Знае, че лечителните са в града ми и те чакат. И с радост ще гледа как ти се нахвърлят. Питай я къде е совата й, лечителната, която държи в плен. За да я брани от теб.

- Не слушай измислиците й! - изплю Майев.

- Дори сключи сделка с тях: да пощади живота им в замяна на това да я отърват от теб. - Елин махна с Голдрин към Оринт. - Влизайки в града ми, попадаш в капана й. Заедно с всичките си валгски другарчета. Накрая ще остане само Майев, Господарка на всичко.

Сенките на Майев се надигнаха като вълна.

- Слушах те достатъчно, Елин Галантиус.

Елин знаеше, че Майев би атакувала и без помощта на Ераван, ако се наложеше. Валгският крал погледна Майев и като че ли осъзна същото.

Черната коса на Майев се развяваше около нея.

- Къде е кралят на Адарлан? Иска ни се да поговорим и с него.

Кралицата излъчваше прогаряща, пъклена ярост.

Елин сви рамене.

- Сражава се някъде. И едва ли се сеща за вас. - Тя килна глава. - Поздравления, Майев! Храбър опит да отклониш разговора. - Сетне се обърна към Ераван: -Лечителките те чакат в града. Сам ще се увериш, че казвам истината. Но тогава вече ще е твърде късно.

Съмнение. Неподправено съмнение се прокрадваше в очите на Ераван. Мъничка пролука. Открехната врата.

Сега оставаше Ирен и другите лечителки да се възползват от нея.

Нарочно не ги беше питала, не бе обсъдила плана си с тях. Защото не желаеше да въвлича никой друг.

Но имаше доверие на Ирен и приятелките й. Вярваше, че ще довършат започнатото от нея. След като тя си отидеше. Имаше им доверие.

Майев пристъпи напред.

- Дано си се позабавлявала през последните минути от живота си. - Тя оголи твърде белите си зъби и хладнокръвната й изтънченост се изпари. Дори Ераван примигна смаяно. И пак се поколеба. Сякаш се питаше дали Елин не е казала истината. - Дано си доволна от глупашките си празнословия.

- Винаги - поклони се насмешливо Елин. - Но ще съм по-доволна, когато те изтрия от лицето на земята. - Тя въздъхна към небето. - Свещени богове, какво зрелище се очертава!

Майев протегна ръка пред себе си. В шепата й се виеше мрак.

- Боя се, че не останаха богове. И вече няма кой от тях да ти помогне, Елин Галантиус. Елин се усмихна и Гоодрин пламна още по-ярко.

- Аз самата съм богиня.

Сетне отприщи силата си срещу тях.

***

Роуан извади парчето желязо от рамото си тъкмо когато Майев и Ераван пристигнаха.

Когато Елин ги посрещна пред стените на Оринт.

Магията прегаряше във вените му, но той притисна с длан кървящата си рана и хукна към южната порта, насочвайки цялата си воля към зарастването й.

Плътта започва да се затваря с болезнено щипане - твърде бавно.

Ала не можеше да излети с разкъсано крило, каквото щеше да има, ако се преобразеше сега. Ето защо препусна към южната порта през града, който щеше да бъде негов дом.

Трябваше да стигне до нея.

Нечий предупредителен вик откъм парапета на крепостната стена го накара да вдигне инстинктивно щита си. В същия миг първата обсадна стълба се блъсна в камъка.

И от нея се заизнизваха моратски войници право към мечовете на воините от хаганската армия и Гибелния легион. Но бяха твърде много.

Железни зъби се сблъскаха с крочанки в небето. Вражеските уивърни носеха по няколко моратски войници на гърбовете си и ги пускаха по парапетите, по улиците на града.

Хората крещяха. Навътре в града хората крещяха. Бягаха. Оставаха му броени пресечки до южната порта - до Елин.

Но... писъците на ужас и болка не стихваха. Семейства. Деца.

Домът му. Това щеше да е домът му. Вече можеше да го нарече свой дом, щом Елин беше с него. Затова трябваше да го защити.

Той извади меча и брадвата си.

Отвъд стените избухна огън, който окъпа града в златисто. Ала на Елин едва ли й оставаше повече от въгленче магия. В схватка с Ераван и Майев вече трябваше да е мъртва. А ето че пламъкът й още лумтеше. Свещената им връзка бе все така силна.

Улови нещо бяло с крайчеца на окото си и като се обърна, видя Фенрис, оплискан с кръв и озъбен срещу войниците, изливащи се през стената. Един замах с мощната му лапа беше достатъчен да разсече най-близкия войник на парчета.

След миг и Лоркан се появи с порив на черния си вятър.

Двамата елфи спряха за секунда и го погледнаха въпросително. Отлично знаеха къде е Елин. Какъв беше планът.

Отвъд стените отново изригна огън.

Но писъците на невинните хора в града... Тя никога нямаше да му прости, ако ги изоставеше.

Затова Роуан приготви оръжията си и се извърна към уплашените викове.

- Положили сме клетва пред кралицата ни и този двор! - изръмжа, преценявайки с поглед войниците, прииждащи през стената. - Няма да я нарушим.

***

Въпреки че трите големи сили на кралството воюваха пред портите на града, унищожението продължаваше.

Моратските легиони ги връхлитаха с пълна мощ и изтощената хаганска армия се обърна да ги посрещне отново. Да посрещне новите страшилища - зверове, които нападаха с кръвожадни челюсти и смразяващ вой, илкени, кръжащи в небето над тях. Валгските принцеси още не се виждаха. Но Елида знаеше, че са някъде там. Морат водеше изчадията от най-дълбоките си тъмници за тази последна битка.

А на полето, точно пред южната порта, се сблъскваха огън и мрак, по-черен от нощта.

Елида не знаеше накъде да гледа: към сражението между армиите или към това, което Елин сама бе подела срещу Майев и Ераван.

Ирен стоеше до нея. Лорд Дароу, Лизандра и Еванджелин наблюдаваха случващото се до тях.

Пак проблесна светлина и й отговори вълна от мрак.

Елин вилнееше като огнена вихрушка между Майев и Ераван, бърза и безпощадна.

Не й беше останала никаква сила. Преди Портата на Уирда да й я отнеме цялата, навярно имаше шанс да надвие поне единия от тях. Но с тези нищожни остатъци от магията й, и то след цял ден на бойното поле...

Майев и Ераван обаче не подозираха.

Не съзнаваха, че Елин само отклонява ударите им, вместо да атакува. Нито че дългият боен танц не беше просто показно на уменията й, а начин да спечели време на хората в града.

Долу, в мрака отвъд стените, войниците умираха, и умираха. А обсадните стълби изливаха моратски демони в Оринт.

Елин още бранеше портата от Ераван и Майев. Не ги допускаше и стъпка по-близо до града. Последната саможертва на Елин Галантиус в името на Терасен.

Щом враговете й проумееха, че не й е останала никаква магия, всичко щеше да приключи. Забавлението им, театралното мерене на сили и умения щеше да изчезне.

Но къде бяха другите? Къде бяха Роуан, Лоркан и Дориан? Фенрис и Гавриел? Нима не знаеха какво се разиграва пред градската порта?

Лизандра дишаше на пресекулки. Нищо - хамелеонката не можеше да стори нищо. Ако понечеше да помогне на Елин, Ераван и Майев можеше да осъзнаят, че кралицата ги е заблуждавала.

В ухото на Елида не шепнеше ласкав глас. Вече не. Онзи тих, мъдър шепот повече никога нямаше да я напътства.

Виж! - вечно я бе съветвала Анийт. - Виж!

Елида погледна към бойното поле, към града, към кралицата, бореща се срещу двамата валгски владетели.

Елин не правеше нищо безпричинно. Стоеше пред портата, за да им спечели време. Да изтощи Ераван и Майев поне малко. Но сама не можеше да ги надвие.

Един-единствен човек бе способен на това.

Очите й намериха Ирен, която наблюдаваше Елин с пребледняло лице.

Кралицата никога нямаше да поиска такава жертва от лечителката.

Ала нямаше да препречи пътя, в случай че Ирен решеше да тръгне по него.

Доловила погледа й, Ирен откъсна вниманието си от битката.

- Какво?

Елида надникна към Лизандра. После към градските стени, по които просветваха лед и пламък.

И разбра какво трябваше да предприемат.

111

Несрин не бе очаквала да види илкени. Нито бе подозирала колко страховита сила можеха да се окажат дори няколко десетки от тях.

Ловки и свирепи, изчадията кръжаха над предните редици от многочислената моратска армия. Черни като нощта и нетърпеливи да срещнат руките в битка.

Сартак нареди на стрелците да ги обсипят с огнени стрели. Пламъкът на първата обгори пръстите й, когато си набеляза мишена сред хаоса на сражението и стреля.

Стрелата полетя в нощта и улучи илкена, който се канеше да разкъса един даргански кон. Писъкът на чудовището достигна дори нейните уши. Дарганският ездач го прободе със сулда си и пъкленото цвилене секна. Навременен, смел удар.

Несрин посягаше към втора стрела, когато дарганският ездач загина.

Илкенът не беше умрял - преструваше се. Агонизиращият рев на красивия кон прониза нощта, когато извитите нокти на изчадието разкъсаха първо неговите гърди, а после и тези на ездача.

Несрин взе с разтреперани пръсти кремъка, за да запали накиснатото в катран парче плат, увито около главата на стрелата.

Илкените атакуваха и даргански ездачи, и рукини по цялото бойно поле.

А в отсрещния край на равнината, сякаш в очакване на сюблимния момент, в който да помете оцелелите войници, дебнеше друга, непозната тъмнина.

Валгските принцеси. В новите им тела на каранкуи. Последната изненада на Ераван.

Несрин се прицели и стреля, а сетне се огледа за Сартак. Принцът предвождаше отряд рукини към вражеските редици с Борте, Фалкан и Йеран по фланговете.

Отчаян, последен набег.

От който нямаше голям шанс да се завърнат живи.

***

Дъхът засядаше в гърлото на Ирен, бурният ритъм на сърцето й отекваше в цялото й тяло, но поне страхът не я бе вцепенил. Засега.

Лизандра, преобразена в рук, кацна върху крепостната стена и изчака Ирен и Елида да слязат от гърба й. Точно при Каол и Дориан, които се бореха отчаяно с наплива от Валги.

Ала това беше най-малката им грижа. Защото илкените убиваха наред, приближавайки все повече и повече стените на града.

Силба да им е на помощ!

Каол я зърна пръв. И очите му се изцъклиха от чист ужас.

- Връщай се в Двореца.

Ирен нямаше такова намерение. Дориан се обърна към нея и тя му каза:

- Нужен сте ни, Ваше Величество.

Каол закуцука гневно към нея.

- Връщай се в Двореца.

Ирен не го удостои с внимание и този път. Дориан също, зает да пронизва с меча си най-близкия Валг. Като бутна мъртвия демон през стената, се спусна към Ирен.

- Какво има?

Елида посочи към южната порта. Към пламъка сред свирепия мрак.

Оплисканото с кръв лице на Дориан пребледня.

- Тя няма повече магия.

- Знаем - потвърди Елида през стиснати устни. - Затова и си ни необходим.

Каол явно се досети за плана им преди краля си. Защото се завъртя към съпругата си, отпускайки от двете страни на тялото си меча и щита си.

- Не можеш.

Елида им разясни припряно и сбито безразсъдната си идея. Идеята на господарката на Перант.

Ирен се опитваше да не трепери. Чак сега започваше да проумява какво се канеха да направят.

Елида просто се качи върху гърба на хамелеонката и махна на краля да я последва. Дориан, естествено, не се поколеба.

Каол обаче пусна меча и щита си върху окървавените камъни и стисна лицето на Ирен с длани.

- Не можеш - повтори с пресекващ глас. - Не можеш.

Тя сложи ръце върху неговите и долепи чело до това на Каол.

- Ти си моята радост.

Съпругът й, най-скъпият й приятел затвори очи. Беше пропит с миризмата на валгска кръв и метал, но някъде изпод нея... под нея се долавяше неговият аромат. Уханието на дома.

Когато отвори бронзовите си очи, те грееха ярко. От живот, истински живот. От доверие, разбиране и гордост.

- Върви да спасиш света, Ирен - прошепна й и я целуна по челото.

Тя остави целувката му да попие в кожата й - това щеше да е защитният й магически символ, знакът на любовта, която щеше да отнесе със себе си до ада и отвъд него.

Каол се извърна към Дориан и Елида, яхнали хамелеонката, и обичта в изражението му отстъпи място на огнена решимост.

- Пазете я! - каза само.

Навярно единствената заповед, която някога щеше да даде на краля си. На техния крал.

Затова го обичаше. И знаеше, че детето в утробата й няма нито за миг да се усъмни в любовта му.

Дориан сведе глава.

- На всяка цена. - Кралят й подаде ръка да се качи на гърба на Лизандра. - Нека да им покажем как се прави!

***

Гърдите на Манон горяха с всяка глътка въздух, но Абраксос летеше неустрашимо през мелето.

Твърде много. Враговете бяха твърде много.

А новите страшилища, които Морат им изпращаше, илкените...

Писъци и кръв изпълваха небето. Крочанки и Железни зъби, и руки - това наистина бяха руки - се бореха за живота си.

Дори мъничкото надежда за победа, която Елин Галантиус им бе спечелила, вече се изплъзваше.

Манон и Абраксос разбиха предните редици на елезни зъби, спускайки се да поразяват илкени и пехотинци. Ветросеч тежеше като олово в ръката й. Вече не знаеше дали по лицето й се стича пот, или кръв.

Кралицата на Терасен се бе завърнала, и то с цяла армия, а се оказваше, че дори това нямаше да е достатъчно.

***

Лоркан знаеше, че Майев е дошла. Усещаше близостта й в костите си като тъмна, злокобна песен, носеща се из света. Валгска песен.

С Белия трън и Фенрис се сражаваха върху крепостната стена. Едион също се биеше наблизо и колеше войник след войник с ярост, извираща от дълбоката му, съкрушителна скръб.

Гавриел беше мъртъв. Загинал бе, за да даде на сина си и другите войници при западната порта шанс да я затворят отново.

Лоркан потисна болката в гърдите си. Пумата вече го нямаше. Кой от тях щеше да е следващият?

Отвъд стената проблесна светлина. Мракът я погълна. Твърде бързо, твърде лесно.

Елин беше загубила ума си. Не мислеше трезво, щом си въобразяваше, че може да се опълчи не само на Майев, но и на Ераван.

Роуан спря насред боя. И един валгски войник щеше да го повали, ако Лоркан не бе хвърлил кинжала си, забивайки го право в лицето на демона.

Роуан само кимна на Лоркан и Фенрис, а после се преобрази в ястреб и излетя от стената.

Лоркан погледна към Фенрис. Воинът стоеше като вкаменен, вероятно усетил промяната отвъд стените. Моментът настъпваше.

- Заедно ще сложим край на това - изръмжа той, преобрази се в бял вълк и скочи от парапета към улиците на града отдолу.

После препусна към портата.

Лоркан надникна към двореца, откъдето знаеше, че Елида го гледа.

Сбогува се безмълвно с нея, изпращайки по вятъра остатъка от сърцето си на жената, спасила го по всеки възможен начин.

След това и той се устреми към портата - към злата кралица, заплашваща всичко, за което бе започнал да копнее, да храни надежда. Надежда. Защото беше открил нещо истински добро в света. Открил бе някого.

И беше готов да умре, за да го защити.

***

Елин цял живот бе упражнявала този танц.

Не само движенията на меча и щита си. Но и нахаканата усмивка, която държеше на лицето си, докато посрещаше всяка вълна от мрак, докато осъзнаваше отново и отново, и отново кои бяха партньорите й в танца.

Стореха ли стъпка към нея, тя ги посрещаше с пламъци. Не разкриваше собственото си колебание, не смееше дори да се замисли дали усещаха, че огънят й се състоеше главно от цвят и светлина.

При всички случаи го избягваха. Пазеха се от него.

Чакаха я да атакува с цялата си сила, да нанесе убийствения удар.

Но ключовете ги нямаше. Нямаше я и Носителката на огъня.

Никаква полза не можеха да извлекат от нея. Вземеха ли я за пленница, можеха единствено да я изтезават.

Това бяха двете й възможности. Смърт или пленничество.

Ала без ключовете Ераван нямаше как да създава още от Камъка на Уирда, да води Валгите си, за да се вселяват в чужди тела.

Елин понечи да наръга Ераван с Голдрин, вдигнала меча си срещу Майев. В същото време ги обгради от двете страни с огъня си, принуждавайки ги да се доближат един до друг.

Ераван отблъсна огнената вълна, но Майев не помръдна. Дори когато Елин отскочи назад задъхано.

Медният вкус на кръвта обгръщаше устата й. Предвестник на неизбежното прегаряне.

Майев погледа как пламъците на Елин разтапят снега със съскане, разкривайки изсъхналата трева на Тералис отдолу. Равнината, приличаща на вълнисто зелено море през топлите месеци, сега представляваше кална шир, окъпана в кръв.

- За богиня - подхвана валгската кралица за пръв път от началото на танца им преди минути или часове, или цяла вечност - не изглеждаш особено склонна да ни поразиш.

- Символите са могъщо нещо - отвърна задъхано Елин, въртейки с усмивка Голдрин в ръката си. Пламъците по острието му свистяха във въздуха. - Ако ви разгромя твърде бързо, ще съсипя ефекта. - Тя призова цялата си останала напереност и намигна на Ераван. - Виждаш ли, иска да те изтощя. Да ти взема силите, за да могат лечителките в двореца да те довършат по-лесно.

-Достатъчно!

Майев атакува с цялата си мощ и Елин вдигна щита си, отклонявайки смъртоносната вълна с пламъците.

Но едва... Ударът отекна в костите й, в кръвта й.

Въпреки това не си позволи дори да трепне, а замахна с огнен камшик към Майев, която отскочи ловко назад.

- Само почакай. Съвсем скоро капанът й ще щракне.

- Тя е лъжкиня и глупачка - изплю Майев. - Цели да ни разедини, защото знае, че заедно можем да я надвием.

Тъмната сила пак се събираше около валгската кралица.

Ераван просто продължи да се взира в Елин със златисти, горящи очи. Накрая се усмихна.

- Да, ти...

Валгският крал замлъкна. Златните му очи се вдигнаха над Елин. Над портата и стената зад нея. Към нещо високо в небето.

Елин не посмя да надзърне натам. Да откъсне вниманието си от него за толкова време. Да се надява.

Но златните очи на Ераван лъснаха. Лъснаха от гняв и дори от мъничко страх.

Той завъртя глава към Майев.

- В онзи дворец наистина има лечителки.

- Естествено, че има - озъби му се тя.

Ераван обаче застина.

- Има вещи лечителки. Могъщи.

- Директно от Tope Сесме - кимна тържествено Елин. - Както вече ти казах.

Ераван продължи да наблюдава Майев. И подозрението отново просветна в очите му.

Той надникна към Елин. Към огъня и меча й. Тя сведе глава.

- Ако тя казва истината, ти си долна твар - изсъска Ераван на Майев.

И преди Елин да събере поне въгленче от магията си за следващата си атака, тъмна, жилеста фигура се спусна от мрака зад Ераван и го грабна в ноктите си. Илкен.

Елин не пиля от силите си в опити да ги свали - знаеше, че илкените са неподатливи на магия. А и Майев оставаше пред нея, следейки с взор как звярът отнася Ераван в небето. Над града.

Срещу двама валгски владетели Елин вече трябваше да е мъртва. А срещу кралицата, изправена пред нея, пак беше въпрос на време... Но ако Ирен и приятелите й съумееха да вземат надмощие над Ераван...

- Е, пак останахме само аз и ти - отбеляза Майев, извивайки устни в онази усмивка на паяк, на ужасяващите твари, готови да нападнат Оринт. Елин отново вдигна Голдрин.

- Точно така исках да бъде - каза искрено.

- Но аз знам тайната ти, Огнена наследницо - рече с напевен глас Майев, преди да й се нахвърли.

112

От върха на най-високата кула на двореца в Оринт, от широкия балкон, издигащ се над света, лечителката изпрати поредната вълна от силата си.

Бялото сияние запали нощта и освети ярко древните камъни на кулата, превръщайки я в маяк.

Предизвикателство към валгския крал, сражаващ се срещу Елин Галантиус на далечната земя.

Ето ме - пееше в нощта силата й. - Тук съм.

Ераван отговори.

Вятърът довя гнева, страха и омразата му още преди илкенът да го пренесе с жилестите си крайници. Той се усмихна на младата лечителка с обгърнати в чиста светлина ръце, като че вече предвкусваше кръвта й. Предвкусваше унищожението на онова, с което го бе призовала, погубването на дарбата й.

Появата му накара хората в двореца под тях да се разбягат с писъци.

Той не беше въплъщение на смъртта, а нещо много по-страшно. Нещо почти толкова древно и почти толкова могъщо.

Илкенът прелетя над кулата и го пусна върху каменния под на балкона. Ераван се приземи с котешка ловкост и се изправи гордо.

С усмивка на лице.

***

- Не очаквах да го направиш - каза Майев. Тъмната й сила се виеше около нея, а Елин вече дишаше тежко. В кръста й се беше появила остра болка, която сега се стрелкаше нагоре по гръбнака й и надолу по краката. - Да постъпиш толкова глупаво и да върнеш ключовете в портата. Какво стана с величавото бъдеще, което ми показа някога, Елин? Как седиш на трона в Оринт и народът скандира благоговейно името ти? Скучно ли щеше да ти е да те боготворят?

Елин събираше сили с всяка глътка въздух, а Голдрин още гореше в ръката й.

Нека си говори - нека злорадства и бръщолеви. Всяка секунда, която й оставяше да се възстанови, да си възвърне поне капчица от силите, беше добре дошла.

Ераван клъвна стръвта, позволявайки на съмненията, които му бе насадила, да хванат корен в съзнанието му. Елин знаеше, че е само въпрос на време да усети силата на Ирен. Единствено се молеше Ирен Тауърс да е готова за него.

- Още от самото начало се надявах двете с теб да сме почти равни - продължи Майев. - Поне ти, за разлика от Ераван, да разбираш истинската същност на силата. На притежанието й. Разочарована съм, че май дълбоко в себе си си искала да бъдеш най-обикновена.

Щитът започваше да й тежи непоносимо. Не смееше да надникне зад себе си към Ераван. Да види какво прави. Почувствала бе изблика от магията на Ирен, дори се бе осмелила да се надява, че е сигнал, примамка. И действително беше успяла да примами Ераван. А това стигаше.

Мракът около Майев се загърчи.

- Обещаната кралица вече не съществува - изцъка с език тя. - Сега си просто асасин с корона. И с обикновена магия.

Два камшика от свирепа сила се устремиха към двете страни на Елин.

Тя отклони ударите с щита си и с Голдрин сред ярките пламъци.

Щитът се отметна назад, но Голдрин продължи да гори все така непоколебимо.

Вече усещаше познатата безкрайна болка. Сенките, готови да я погълнат.

Приближаваха се. Изяждаха малко по малко магията й.

Майев надзърна към огнения меч.

- Хитро от твоя страна да влееш в меча от собствената си дарба. Несъмнено си го сторила, преди да я отдадеш цялата на Портата на Уирда.

- Застраховка, в случай че не се върнех - обясни задъхано Елин. - Оръжие, способно да убива Валги.

- Ще видим.

Майев атакува отново. И отново.

Принуждавайки Елин да отстъпи крачка назад. И още една.

Назад към невидимата линия, която бе начертала между тях и южната порта.

Майев пристъпваше напред, а тъмните й коси и робата й се развяваха от вятъра.

- Лишаваш ме от две неща, Елин Галантиус. Ключовете, които търсех. - Нов камшик от тъмна мощ изпращя към Елин. Този път огънят й едва го отклони. - И от зрелищния дуел, който ми бе обещала.

Сякаш отворила капака на сандъка със силата си, Майев избълва към нея плътни струи мрак.

Елин замахна с пламтящото острие на Голдрин. Но не беше достатъчно. Тя залитна назад и една от тъмните струи близна крака й.

Този път не смогна да сдържи писъка, надигнал се в гърлото й. Строполи се на земята и щитът издрънча върху замръзналата кал.

Благодарение на обучението си поне не си позволи да изпусне Голдрин.

Но в главата й започна да се заражда напрежение - нетърпимо и слузесто.

- Събуди се!

Светът се измени. Огнена светлина замести снега. Дебело парче желязо - ледената земя.

Напрежението в главата й се замята и Елин се приведе над коленете си, борейки се да го потисне. Истина - битката, снегът и кръвта бяха истина.

- Събуди се, Елин - прошепна Майев.

Елин примигна. И се озова в железния ковчег. Майев я гледаше през отворения капак. С усмивка на устни.

- Пристигнахме - каза елфическата кралица.

Не елфическа. Валгска. Майев беше Валг...

- Сънуваше - додаде Майев, прокарвайки пръст по маската, покрила лицето й. - Беше се загубила в странни сънища, Елин.

Не. Не, беше истина. Успя да вдигне глава достатъчно, че да погледне тялото си. Мършавото си тяло в широка, безформена рокля. Осеяно с белези.

Още ги имаше. Не бяха заличени. Не бяха заменени с нова кожа.

- Мога да ти помогна - каза Майев, отмятайки косата й с нежни, любящи милувки. -Кажи ми къде са Ключовете на Уирда, положи кръвната клетва, и веригите, маската, желязната кутия... всичко ще изчезне.

Още не бяха започнали. Не бяха започнали да я разкъсват парче по парче.

Всичко друго беше сън. Протяжен кошмар. Ключовете си оставаха разпилени,

Ключалката - неизкована.

Просто сън по време на дългото плаване. Докъдето и да ги беше довело то.

- Какво решаваш, племенничке? Ще се спасиш ли? Ще ми се вречеш ли в служба?

Не се предавай!

Елин примигна.

- Май ще ти е по-лесно да си останеш тук, а? - подхвана вглъбено Майев, опирайки лакти в ръба на ковчега. - Така няма да ти се налага да взимаш трудни решения. Да прехвърляш от бремето и дълговете си на други. - Тя се поусмихна. - Май това те гложди най-сериозно. Стремежът към свобоДа.

Свобода - тя бе изживяла истинската свобода. Нали?

- От това се боиш най-много; не от мен, нито от Ераван, нито от ключовете. А че копнежът да се освободиш от тежестта на короната, на властта ще те погълне. Ще вгорчава съзнанието ти, докато накрая няма да можеш да се познаеш вече. - Усмивката й се разшири. - Аз искам да те спася от това. С мен ще си по-свободна, отколкото можеш да си представиш, Елин. Кълна се.

Клетва.

Беше положила клетва. Пред Терасен. Пред Нехемия. Пред Роуан.

Елин затвори очи, скривайки от погледа си кралицата, маската, оковите, желязната кутия.

Защото не бяха истински.

Всичко това не беше истинско.

Нали?

- Знам, че си уморена - не спираше да я придумва ласкаво Майев. - Дала си толкова много, а се оказва недостатъчно. Никога няма да им е достатъчно, не разбираш ли?

Така беше. Каквото и да беше направила, каквото и да направеше занапред, нямаше да е достатъчно. Дори да спасеше Терасен, цяла Ерилея, пак трябваше да дава още и още, и още. Даже идеята я смазваше с тежестта си.

- Каирн - каза Майев.

Небрежни стъпки застъргаха по каменния под.

Цялото й тяло затрепери неволно, неконтролируемо. Познаваше тази походка, познаваше...

Противното ухилено лице на Каирн изплува до това на Майев. Два чифта очи я заоглеждаха.

- Как да започнем, Ваше Величество?

Вече й беше задавал този въпрос. Толкова пъти бяха изпълнявали същия този танц.

Горчива жлъчка се надигна в гърлото й. Не можеше да спре да трепери. Знаеше какво ще й причини, как ще започне. Никога нямаше да забрави болката, винаги щеше да носи сянката й със себе си.

Каирн плъзна ръка по ръба на ковчега.

- Май успях да попречупя нещо в теб, а?

Кръщавам те Елентия, Духът, който не може Да бъДе пречупен.

Елин докосна дланта си с покритите си в желязо пръсти. Онзи белег, който завинаги щеше да остане там, дори да не го виждаше...

Нехемия - Нехемия бе пожертвала всичко в името на Ейлве. Но даже тя...

Даже тя бе изпитала бремето на решенията си. Пожелала беше да се освободи от товара.

Това не я правеше слаба. Ни най-малко.

Каирн плъзна поглед по окованото й тяло, преценявайки откъде да започне. Дори се задъха от нетърпение.

Ръцете й се свиха в юмруци. Желязото изстена.

Духът, който не може Да бъДе пречупен.

Не се преДавай!

Щеше да понесе всичко отново, ако се наложеше. Всеки мъчителен час, всяко изтезание.

Щеше да я боли, и щеше да пищи, но беше готова да го преживее наново. Да го надвие наново.

Аробин не съумя да пречупи духа й. Нито Ендовиер.

Нямаше да го позволи и на това нищожество.

Тялото й спря да трепери, успокои се. В очакване.

Майев примигна насреща й. Само веднъж.

Елин си пое дъх - остра, хладна глътка въздух.

Не искаше всичко да приключи. Нищо не биваше да приключва още.

Каирн се разпиля във въздуха. Веригите по тялото й го последваха.

Елин седна в ковчега. Майев направи крачка назад.

Елин огледа старателно сътворената илюзия. Каменната стая с познатите мангали и кука, висяща от тавана. Каменния олтар. Отворената врата и грохота на реката отвъд нея.

Накара се да прогледне истински. Да се изправи срещу мястото, пропито с толкова болка и отчаяние. Жигосало душата й с вечен белег, но нямаше да му позволи да управлява живота й...

Нейната история не беше мрачна.

И това не беше част от нея. Щеше да скъта мястото надълбоко в себе си и нямаше да му разреши да напише цялата й история. Не и нейната история.

- Как? - попита Майев.

Елин знаеше, че в истинския свят около тях се вихреше война. Но реши да поостане още малко в каменната стая.

Излезе от железния ковчег пред смаяния поглед на Майев.

- Трябваше да се досетиш - каза Елин, докато миниатюрните въгленчета, останали от магията й, се разпалваха ярко. - Точно ти, която се боиш от пленничеството и си сторила толкова много, за да го избегнеш. Трябваше да се досетиш, че няма как да ме задържиш дълго тук; че ще намеря начин да се измъкна.

- Как? - попита пак Майев. - Как не се пречупи?

- Защото не ме е страх - каза Елин. - Теб те е водил страхът от Ераван и братята му и именно той те е прекършил. Ако изобщо някога е имало нещо за прекършване.

Майев изсъска и Елин се засмя.

- После си започнала да се страхуваш от Бранън. А сетне и от мен. И виж докъде стигна. - Тя посочи стаята около тях, света отвъд нея. - Само това ти остана от Доранел. Тази илюзия.

Силата на Майев прокънтя из стаята.

Елин й се озъби:

- Нарани вречения ми. Нарани жената, която си го заблудила да приеме за своя вречена. Уби я и го пречупи.

Майев се усмихна едва доловимо.

- Да, и то на драго сърце.

Елин отвърна на усмивката й на свой ред.

- Забрави ли какво ти казах на онзи плаж в Ейлве?

Когато Майев отново мигна недоумяващо, Елин се хвърли в атака.

Запали огнен щит пред себе си и я притисна с него към стената. После изстреля копие от син пламък към валгската кралица.

Майев се предпази със стена от тъмна сила, но Елин не прекъсна настъплението си -продължи да я атакува наново и наново. Думите, които бе изръмжала на Майев в Ейлве, отекваха помежду им: Ще те убия!

И щеше да го направи. Заради всичко, което Майев бе причинила на нея, на Роуан и Лирия, на Фенрис и Конал и на още мнозина, да, щеше да я изтрие от лицето на земята.

Само си помисли за Голдрин, и огненият меч се появи в ръката й.

Щеше да се бори с нея до сетен дъх, ако трябваше.

Майев отблъскваше всеки неин замах, докато двете беснееха в пламъци из цялата каменна стая.

Олтарът се пропука. Изчезна.

Разтопено желязо от куката на тавана закапа, съскайки по каменния под.

Елин разруши с магията си мястото, където Фенрис бе седял, окован с невидими вериги.

И продължи да запраща всяко въгленче от силата си по Майев, макар и по челото й вече да избиваше пот.

Железният ковчег се нагорещи, нажежи се до червено. Само тук, в тази илюзия можеше да му се случи такова нещо.

Майев пак бе решила да я хване в капан.

Ала този път кралицата нямаше да си тръгне.

Елин се завъртя, изтласквайки я назад. Към нажежения ковчег.

И стъпка по стъпка я забута все по-близо до него.

Майев вдигна стена от мрак пред себе си, за да се предпази от огнените стрели, които Елин запращаше към нея, и се осмели да надникне през рамо към нагорещената си участ.

Мъртвешка бледност се разля по лицето й.

Елин се изсмя дрезгаво и насочи Голдрин към нея, свиквайки силата си за последен удар.

Но в същата секунда мярна нещо с крайчеца на дясното си око.

Елида.

Елида стоеше в стаята с обзето от ужас лице. Тя разпери предупредително ръка.

- Внимавай...

Майев замахна с черен камшик към господарката на Перант. Не...

Елин скочи с огнен щит към Елида, за да я защити от смъртоносния удар.

И моментално осъзна грешката си. Осъзна я в момента, в който ръцете й минаха през тялото на приятелката й и тя изчезна.

Илюзия. Беше се уловила на поредната илюзия, излагайки се на опасност...

Тя се завъртя обратно към Майев, готова да атакува с пламък, но твърде късно.

Ръце от сенки я стиснаха за гърлото. Непоклатими, вечни ръце.

Елин се изви, забори се за поне глътчица въздух, но ръцете стискаха, и стискаха...

Стаята се изпари. Камъните под краката й се превърнаха в кал и сняг, а грохотът на реката - в познатата глъчка на сражението. Едва за част от секундата илюзията я изплю обратно в реалността. Топлият въздух отстъпи място на мразовит вятър, животът - на сигурна смърт.

Елин обви ръцете си в пламъци и задращи без дъх по сенките, усукали се около шията й.

Майев стоеше пред нея с развяна от вятъра роба.

- Ето какво ще се случи, Елин Галантиус.

Камшици от сенки се изстреляха към нея, заплющяха кръвожадно и Елин не можа да ги отблъсне нито с пламъците си, нито с волята си. Увиха се задушаващо около тялото й и не й оставиха дъх дори да изпищи.

Огънят й гаснеше.

- Ще положиш кръвната клетва пред мен. А после двете заедно ще оправим бъркотията, която си създала. Вие с краля на Адарлан ще поправите стореното. Въпреки че вече не си Носителката на огъня, ще ти намеря приложение.

Вятър, целунат от сняг, повя покрай нея. Не!

Зад гърба й проблесна светлина и Майев застина.

Сенките се затегнаха още повече около тялото й и Елин пак се изви от болка. Беззвучен писък опита да се изтръгне от гърлото й.

- Вероятно се чудиш защо си мисля, че би се съгласила на подобно нещо. Как мога да те принудя. - Кралицата се засмя гърлено. - Ако не ми се подчиниш, ще погубя всичко, което обичаш най-много на света. Най-скъпото. А като приключа, ще коленичиш пред мен.

Не, не...

Гъст, пулсиращ мрак плъзна от Майев и зрението на Елин се замъгли.

Но вълна от мразовит вятър отблъсна чернилката.

Поне колкото да си поеме въздух. Да вдигне глава и да види татуираната ръка, протегната към нея, за да я изправи на крака. Роуан.

Зад него се появиха още две фигури. Лоркан. И Фенрис във вълчи облик.

Кадърът, който не спря, за да й помогне онзи ден в Мъглив рид, сега й се притичваше на помощ.

Роуан още протягаше уверена ръка към нея, без да отлепя очи от Майев. Вреченият й изръмжа през оголени зъби.

Но пръв атакува Фенрис. Той от дълго време чакаше този момент, тази възможност. Озъби се яростно с щръкнала козина и скочи към Майев. Право към бледата й шия. Елин се загърчи, а Роуан изкрещя предупредително, но беше твърде късно. Заслепен от жаждата си за мъст, от гнева си белият вълк се нахвърли на Майев. Камшик от мрак изплющя към него.

Фенрис изскимтя от болка и звукът отекна в костите на Елин, преди вълкът да се стовари тромаво на земята. От дълбоката рана по лицето му шурна кръв.

Всичко се разигра мълниеносно.

Силите на Роуан и Лоркан се надигнаха, готови за атака. Фенрис се изправи немощно. Нов камшик от сенки се изстреля към него. И го шибна през лицето. Като че Майев знаеше къде точно да го удари.

Фенрис пак падна и кръвта му оплиска снега. Проблесна ярка светлина и той си върна елфическия облик. Жестоките рано по лицето му...

Не. Не...

Елин събра въздух в дробовете си, колкото да процеди сипкаво:

-Бягай!

Предупреждението й накара Роуан най-сетне да обърне поглед към нея.

И тогава Майев атакува отново.

Сякаш бе пазила силата си - сякаш ги бе чакала.

Вълна от мрак обгърна вречения й. Заедно с Лоркан и Фенрис.

Магията им лумна, озарявайки тъмнината като светкавица зад облак. Но не им стигаше да се изтръгнат от хватката на Майев. Лед и вятър заблъскаха мрака й със свирепи, отривисти пориви.

Магията на Майев се засилваше.

Ледът и вятърът секнаха. Мракът като че задуши магията им. Като че я погълна. И приятелите й закрещяха.

Роуан закрещя.

113

Ераван я доближи задъхан.

- Лечителко - процеди, излъчвайки нечистата си сила като черна аура.

Тя отстъпи назад към парапета на балкона. Валгският крал я последва като хищник, най-накрая спипал дълго преследвана плячка.

- Знаеш ли откога те издирвам? - Вятърът брулеше златистата му коса. - Подозираш ли дори на какво си способна?

Тя се поколеба, опирайки гръб в парапета, който я делеше от ужасяващата пропаст.

- Как мислиш, че се сдобихме с ключовете? - По устните му се появи изпълнена с омраза усмивка. - Съществувате и в моя свят. Но там не сте лечителки, а екзекуторки. Унищожителни. Способни да лекувате, но и да вредите. Да разнищвате тъканта на живота. На световете. - Ераван се ухили широко. - Затова ви покорихме. Използвахме ви да разкъсате материята на Портата на Уирда. Да ни дадете три парчета от нея. Майев така и не разбра. И никога няма да разбере. - Насеченият му дъх натежаваше все повече от садистичната наслада с всяка изречена дума, с всяка стъпка към нея. - Бяха нужни всички лечителки от моя свят, за да откъснат ключовете от портата. Но ти, с твоята дарба... ти можеш да го направиш и сама. А сега ключовете пак са в портата... - Той отново се усмихна. - Майев си въобразява, че идвам да те убия. Малката ти огнена кралица също. Дори не подозират, че исках да те открия. Преди Майев. Преди да те е погубила. А сега стоиш пред мен... Да знаеш колко ще се забавляваме двамата с теб, Ирен Тауърс.

Той стори поредна стъпка към нея. После спря.

Застина. Понечи да помръдне, но не успя.

Тогава погледна към каменния под на балкона. Към кървавия символ, в чиито очертания бе влязъл, без да разбере, прекалено съсредоточен в плячката си.

Знак на Уирда. Капан.

Младата лечителка му се усмихна и бялата светлина около ръцете й примигна, а очите й от златисти станаха сапфирени.

- Аз не съм Ирен.

***

Ераван извърна глава към небето, където Лизандра в облика на рук се спускаше откъм другата страна на кулата с Ирен в ноктестите си крака.

Силата му се надигна, но Ирен вече сияеше по-ярко от далечната зора.

Лизандра отвори нокти и пусна предпазливо Ирен на балкона, а тя се устреми към Ераван, излъчвайки светлина.

Дориан си върна собствения облик. От неговото тяло също струеше лечебна светлина, а със силата си ограждаше Знака на Уирда, впримчил Ераван. Вратата на кулата се отвори със замах и Елида изхвърча на балкона в същия момент, в който Лизандра се приземи с тихите си леопардови лапи върху каменния под.

Валгският крал не знаеше накъде да гледа. Докато Дориан не го удари с лечебната си светлина, карайки го да загуби равновесие. Лизандра веднага му се нахвърли и го прикова към студения камък. А Елида го прониза в корема с Дамарис, забивайки върха му в една от пролуките на каменния под.

Ераван изкрещя. Ала този звук не можеше да се мери с онзи, който издаде, когато Ирен го достигна и залепи длани като огнени звезди върху гърдите му.

Светът забави темпото си, изкриви се.

Но Ирен не се боеше.

Не се боеше от ослепителната бяла светлина, която избухна от нея, вливайки се в Ераван.

Той се изви с писък, но древният меч го беше закотвил непоклатимо към камъните.

Тъмната сила на валгския крал закипя, издигна се като вълна, готова да погълне света.

Ирен не й позволи да докосне нито нея, нито приятелите й. Надежда.

Каол твърдеше, че тя носи надежда. В утробата й също растеше надежда.

За по-добро бъдеще. За свободен свят.

Надеждата бе водила две жени от отсрещните краища на континента преди десет години. Надеждата бе накарала майката на Ирен да вземе ножа и да убие войника, който се канел да изгори дъщеря й жива. Надеждата бе накарала Мериън Локан да спечели на една млада наследница време да се измъкне, жертвайки собствения си живот.

Две жени, които никога не се бяха познавали, които светьт бе приемал за обикновени. Две жени, Жозефин и Мериън, избрали надеждата в лицето на мрака.

Две жени, довели ги до този момент. До този шанс за бъдеще.

В тяхно име Ирен нямаше да се бои. В името на детето в утробата си нямаше да се бои.

В името на света, който с Каол щяха да изградят за рожбата си, Ирен нямаше да се бои.

Да, боговете ги нямаше вече, Силба я нямаше, но Ирен можеше да се закълне, че усеща как топлите й, нежни ръце я направляват. Как притискат гърдите на Ераван, докато валгският крал се мяташе, мъчейки се да я разкъса със силата на хиляда тъмни слънца.

Нейната сила обаче ги разби всички.

Нахлу безмилостно в него, в гърчещия се червей във вътрешността му.

Паразит. Инфекция, хранеща се с живота, с енергията, с радостта.

Някак отдалече тя съзнаваше, че цялата искри, свети по-ярко от пладнешкото слънце. Както и че валгският крал под нея не представлява нищо повече от гнездо усукани една в друга змии, които се опитваха да я ухапят, да отровят светлината й.

Нямаш власт наД мен, каза му Ирен. На тялото, приютило паразита на всички паразити.

Ще те разкъсам на парчета - изсъска той. - И ще започна с детето в...

Ирен разпали силата си само с една мисъл.

Ераван изкрещя.

Силата на сътворението и унищожението. Това таеше в себе си.

Създателка на живот. Сътворителка на светове.

Тя продължи да го изгаря късче по късче. Зае се първо с крайниците му, придвижвайки се навътре.

А когато магията й започна да се изцежда, Ирен протегна ръка.

Не усети болка, когато някой разряза дланта й. И едва почувства натиска на мазолестата ръка, която се сключи с нейната.

Ала когато суровата магия на Дориан Хавилиард се изля в нея, Ирен ахна.

И се превърна в звездна светлина, в топлина, сила и радост.

***

Силата на Ирен беше силата на живота. На чистия, неомърсен живот.

Едва не събори Дориан на колене, когато се срещна с неговата. Когато той й я предаде доброволно, безвъзмездно, докато Ераван лежеше под тях. Прикован с меч към каменния под.

Демонският крал изрева.

Удовлетворение. Болката му трябваше да достави удовлетворение на Дориан. Защото беше предвестник на края му.

В името на Адарлан, на Сорша, на Гавин и Елена. За всички тях Дориан изля силата си в Ирен.

Ераван се замята и магията му се надигна, блъсвайки се в непробиваема стена от светлина.

Но Дориан нареди:

- Името му!

Ирен, съсредоточена в мисията си, дори не надзърна към него.

Ераван обаче срещна погледа му, стенейки от болка.

Омразата в очите на демонския крал можеше да погълне целия свят.

- Името на баща ми - настоя безцеремонно Дориан. - Отнел си му го.

Чак сега осъзнаваше колко отчаяно се нуждаеше да го разбере.

Жалък, безгръбначен мъж - процеди безгласно Ераван. - Също като теб...

- Кажи ми името му! Върни му го!

Ераван се закикоти през писъците си. Не.

- Върни го!

Този път Ирен го изгледа недоумяващо. Магията й секна за миг.

Ераван скочи и силата му избухна.

Дориан я изтласка и се хвърли към демонския крал. Към Дамарис.

Крясъкът на Ераван заплаши да срути двореца, когато Дориан заби острието още по-надълбоко. И го завъртя. Пусна общата им сила по него.

- Кажи ми името му - просъска задъхано през зъби.

Ирен, вкопчила се в другата му ръка, го предупреди тихо. Дориан почти не я чу.

Ераван просто се изсмя отново и се закашля, когато силата им продължи да го изгаря отвътре.

- Има ли значение? - попита приглушено Ирен.

Да. Дориан не знаеше защо, но имаше.

Баща му може и да беше заличен от Отвъдното, от всяко измерение, но заслужаваше да му върне името.

Като вид отплата. Макар и само за да му даде поне мъничко покой.

Силата на Ераван пак се надигна към тях. Дориан и Ирен я потиснаха.

Сега. Трябваше да го довършат сега.

- Кажи ми името му! - изръмжа Дориан.

Ераван му се усмихна. Не.

- Дориан - предупреди го пак Ирен.

По лицето й се стичаше пот. Нямаше да издържи още дълго. А да рискува нейния живот...

Дориан изпрати силата им по острието. Дръжката на Дамарис засия.

- Кажи ми...

Твоето е.

Ераван изцъкли очи, когато думите се изнизаха от него.

Дамарис ги беше извлякъл от съзнанието му. Но Дориан нямаше време да се диви на силата на меча.

Името на баща му...

Дориан.

Взех името му - изплю Ераван, гърчейки се, докато Дамарис изтръгваше думите от него. - Заличих го. Но той си го спомни веДнъж. Само веДнъж. Когато те съзря за първи път.

От непоносимата истина по лицето на Дориан се затъркаляха сълзи.

Навярно баща му несъзнателно бе скрил името си в собствения си син като последен бунт срещу Ераван. Беше го дал на него като таен знак, че мъжът в обсебеното от демон тяло още се бореше. Никога не бе спрял да се бори.

Дориан. Името на баща му.

Дориан пусна дръжката на Дамарис.

Ирен се задъхваше. Веднага - трябваше да приключат веднага.

Въпреки валгския крал пред него нещо в гърдите на Дориан се отпусна. Най-сетне зарасна.

И докато топлината на магиите им изпаряваше сълзите по лицето му, Дориан каза на Ераван:

- Аз разруших крепостта ти. - Усмихна му се стръвно. - А сега ще унищожим и теб. После кимна на Ирен.

Очите на Ераван лумнаха като живи въглени. А Ирен пак освободи силата им.

***

Ераван беше безпомощен срещу суровата магия, преливаща се с тази на Ирен, със силата, сътворяваща светове.

Целият град и равнината наоколо грейнаха от ослепителна светлина. Толкова ярка, че Елида и Лизандра закриха очите си. Даже Дориан затвори своите.

Но Ирен видя всичко. Видя какво се криеше в Ераван.

Изроденото, противно същество вътре. Древно и пропито с омраза, мъртвешки бледо. Бледо, защото цяла вечност бе съществувало в пълен мрак, без нито веднъж да зърне слънчева светлина.

Без да види нейната светлина, която сега обгръщаше луннобялата му, вехта плът.

Ераван се гърчеше в конвулсии, превиваше се върху пода, приклещен на това странно място в него самия.

Жалък си, каза просто Ирен.

В златистите му очи пламна огън на ярост и ненавист.

Но тя само му се усмихна, извиквайки красивия облик на майка си. За да му го покаже.

Прииска й се да знаеше как бе изглеждала майката на Елида, за да му покаже и Мериън Локан.

Двете жени, които беше убил със собствената си ръка или с чужда, и то без дори да се замисли.

Две майки, чиято любов към дъщерите им и надежда за по-добър свят можеше да надвие дори силата на Ераван. Дори Ключовете на Уирда.

И докато лицето на майка й още сияеше пред него, докато му показваше грешката, която дори не подозираше, че е допуснал, Ирен сви ръка в юмрук.

Ераван изпищя.

Тя стисна юмрука си още по-здраво и някак далечно усети как истинската й ръка прави същото. Усети как ноктите й се впиват в плътта.

Не се вслуша в молбите на Ераван. В заплахите му.

Просто стисна юмрук. И продължи да го стиска.

Докато от валгския крал не остана само тъмен пламък в шепата й.

Тя я стисна за последен път и тъмният пламък угасна.

Сетне сякаш полетя надолу обратно към тялото си. И действително падаше - ръката й се изплъзна от тази на Дориан и тя залитна назад към козинестото тяло на Лизандра.

Дориан се спусна да улови отново ръката й, за да не прекъсва потока на магиите им, но вече нямаше нужда.

Нямаше нужда нито от неговата сила, нито от тази на Ирен.

Ераван лежеше безжизнен на каменния под, забол изцъклени, незрящи златисти очи в нощното небе.

Кожата му постепенно посивя и започна да се спаружва, да гние.

Сякаш животът му се разлагаше отвътре.

- Изгори го - рече дрезгаво Ирен с ръка на корема.

Отвърна й радостна искра от силата на Дориан.

Той не се поколеба. И пламъците му светкавично погълнаха разлагащото се тяло пред тях.

Но огънят се оказа непотребен.

Защото още преди да изпепели дрехите му, Ераван се разпадна. Превърна се в купчина суха плът и крехки кости.

Дориан обаче изгори и тях.

Всички на балкона наблюдаваха мълчаливо как валгският крал изтлява в пепел.

Накрая зимният вятър повя покрай кулата и я отнесе надалеч.

114

Беше мъртва.

Елин беше мъртва.

Безжизненото й тяло бе приковано към портите на Оринт, косата й - остригана до скалпа.

Роуан коленичи пред портите, докато армиите на Морат се стичаха покрай него. Това не беше истина. Не можеше да е истина. Но слънцето топлеше лицето й и натрапчивата миризма на смъртта изпълваше ноздрите му.

Той стисна зъби и напрегна съзнанието си да го изведе от това пъклено място. От този кошмар наяве.

Ала не се разбуди.

Малка, нежна ръка докосна рамото му.

- Сам си го навлече - каза мелодичен женски глас.

Познаваше този глас. Никога нямаше да го забрави.

Лирия.

Тя стоеше зад него, вперила поглед в Елин. Облечена беше в тъмната броня на армията на Майев, сплела кестенявата си коса в плитка, разкривайки финото си, прелестно лице.

- Май и на нея го навлече - добави някак вглъбено вречената му... неистинската му вречена.

Мъртва. Лирия беше мъртва, а Елин трябваше да оцелее...

- И избираш нея пред мен? - попита Лирия с плувнали в сълзи кафяви очи. - Кога стана такъв?

Роуан не намираше думи да й обясни, да се извини.

Елин беше мъртва.

А той не можеше да диша. И не искаше.

***

Конал му се хилеше презрително.

- Ти си виновен за всичко, което ме сполетя.

Коленичил на верандата в Доранел, в дворец, който се бе надявал повече никога да не съзре, Фенрис се мъчеше да потисне жлъчката, надигаща се към гърлото му.

- Съжалявам.

- Съжаляваш, но би ли променил нещо? Аз ли бях необходимата жертва, за да постигнеш онова, което желаеше?

Фенрис поклати глава, ала тя внезапно се оказа вълча - пак се озоваваше в тялото, което някога бе обичал силно, с което някога се бе гордял. Във вълчия си облик -неспособен на реч.

- Отне ми всичко - продължаваше братът му близнак. - Всичко. А изобщо скърби ли 'по мен? Натъжи ли те смъртта ми?

Имаше потребност да му каже - да му сподели толкова много, да му разкрие чувствата си. Ала вълчият му език не владееше речта на човеците и елфите. Нямаше глас.

- Заради теб умрях - пророни Конал. - Заради теб страдах. И никога няма да го забравя.

Моля те! Думите прогаряха езика му. Моля те...

***

Не можеше да го понесе.

Не можеше да гледа как Роуан крещи на колене.

Как Фенрис ридае, вдигнал лице към притъмнялото небе.

А Лоркан - Лоркан мълчеше, забол празен поглед в нищото, докато в съзнанието му се разиграваше незнаен кошмар.

Майев изхъмка под носа си.

- Виждаш ли на какво съм способна? Колко са безпомощни срещу мен?

Роуан изрева и сухожилията по шията му се обтегнаха. Бореше се с всички сили срещу Майев.

Елин не можеше да го понесе. Да гледа как се мъчат.

Това не беше илюзия, нито сън. Болката им беше истинска.

Майев най-накрая разкриваше валгските си сили. Същата адска дарба като на валгските принцове. Същата, на която тя самата бе станала жертва. И бе надвила с огън.

Но не й беше останал огън, за да помогне и на тях. Нито въгленче.

- Вече действително нямаш какво да ми предложиш в замяна - каза Майев. - Освен себе си.

Беше готова на всичко. На всичко, само и само да сложи край на това...

***

- Ти си нищо.

Елида стоеше пред него, а високите кули на град, който Лоркан никога не бе виждал, който трябваше да е новият му дом, сякаш го зовяха от хоризонта. Вятърът брулеше тъмната й коса, студен като светлината в очите й.

- Просто поредното копеле - додаде тя. - Да не си въобразяваше, че бих се омърсила с теб?

- Мисля, че си моя вречена - програчи той.

Елида се изкикоти.

- Вречена? Как реши, че ти се полага подобно нещо след всичките ти злосторства?

Не можеше да е истина - не беше истина. Но студеното й лице, отчуждеността...

Сам беше виновен за тях. Заслужаваше ги.

***

Майев огледа тримата елфи, някогашни нейни роби, потънали в тъмната й мощ, раздираща съзнанията им, спомените им. И се изсмя.

- Жалко за Гавриел. Той поне загина достойно.

Гавриел...

Майев се обърна към нея.

- О, май не си знаела. - Тя изцъка с език. - Пумата вече няма да реве. Плати с живота си, за да защити малкото си.

Гавриел беше мъртъв. Усети истината в думите на Майев. Позволи им да пробият дупка в сърцето й.

- Него очевидно не си могла да спасиш - допълни валгската кралица. - Но можеш да спасиш тях.

Този път Фенрис изрева. Роуан вече мълчеше и зелените му очи изглеждаха празни. Каквото и да виждаше, явно го беше докарало отвъд писъците и риданията.

Болка. Неописуема, невъобразима болка. Каквато тя самата бе понесла - навярно и по-тежка.

Въпреки това...

Елин не даде на Майев време да реагира. Не й даде време дори да извърне глава. Просто грабна Голдрин от земята до себе си и го запрати по кралицата.

Майев се завъртя тъкмо навреме и острието му прелетя на броени сантиметри от нея, забивайки се със съскане в снега. Още гореше.

Но на Елин и толкова й стигаше.

Без да чака нито миг, изстреля пламъците си като копия.

Не към Майев.

А към Роуан, Фенрис и Лоркан. Удариха ги мощно в раменете.

Прогориха ги. Дамгосаха ги.

***

Елин беше мъртва. Мъртва, и той я беше предал.

- Ти си недостоен елф - каза Лирия, оглеждайки портата, от която висеше тялото на Елин. - Заслужаваш съдбата си. Заслужаваш я, след като позволи да ми се случи такова нещо.

Елин беше мъртва.

Роуан не искаше да живее в този свят. Нито секунда повече.

Елин беше мъртва. И той...

Изненадваща болка връхлетя рамото му. Запали го.

Сякаш някой го жигосваше. С нажежен ръжен.

С пламък.

Той погледна мястото, но не забеляза рана.

Лирия продължаваше:

- Носиш само страдание на онези, които обичаш.

Думите й звучаха далечно. Като че прегарящата болка ги заглушаваше.

Огнената агония отново го прободе като призрачна рана, като спомен...

Не спомен. Не спомен, а спасително въже, спуснато в мрака. В илюзия. Котва.

С каквато той някога я беше изтръгнал от плена на онзи валгски принц.

Елин.

Той сви ръце в юмруци до тялото си. Елин, която бе страдала като него. Която знаеше какво е мирен живот, но въпреки това избра него, точно такъв, какъвто беше... заради споделените им мъки. Илюзии - това бяха илюзии.

Роуан стисна зъби. Усети нещото, увито около съзнанието му. Нещото, което го държеше в плен.

И изръмжа дълбоко.

Майев му беше причинявала същото страдание и преди. Нахлувала бе в ума му. Беше му отнемала насилствено най-ценното в живота му. Елин.

Но той нямаше да й го позволи отново.

***

Лоркан изрева от болка, когато нагорещеният ръжен прониза сетивата му, подигравателните думи на Елида, представата му за Перант, дома, който толкова желаеше, а вероятно никога нямаше да зърне.

Светьт затрептя пред очите му. Превърна се в сняг и мрак, и бойно поле.

И Майев. Застанала пред тях с гневно, бледо лице.

Силата й го връхлетя като настървена пантера...

Този път Елида лежеше в огромно, пищно легло, протегнала съсухрена ръка към него. Ръка на старица, осеяна с белези, чиито тьнички сини вени се преплитаха като реките на Доранел.

А лицето й... Тъмните й очи бяха мътни, кожата й - сбръчкана. Оредялата й коса беше снежнобяла.

- Не можеш да избягаш от тази истина - рече със старчески грак. - Тя е като меч, надвиснал над главите ни.

Смъртният й одър. Тя лежеше на смъртния си одър. А ръката, с която той докосна нейната, оставаше все така млада. Лоркан оставаше млад.

Горчива жлъчка обгръщаше гърлото му.

- Моля те!

Той сложи ръка на гърдите си, сякаш така можеше да попречи на сърцето си да се пропука още повече.

Отвърна му слаба, пулсираща болка.

Плиткият дъх на Елида дращеше ушите му. Нямаше сили да я гледа, не можеше...

Притисна ръка още по-плътно към гърдите си. Към болката в тях.

Животът беше болка. Болка и радост. Радост заради болката.

Прочете го по лицето на Елида. По всяка бръчка. По всеки побелял косъм по главата й. Живот, изживян с него. И болка от раздялата, защото бе изживян прекрасно.

Мракът започна да се разсейва. Лоркан долепи ръка към парещата рана в рамото си.

Елида се покашля сухо и сърцето му се сви, но той прие измъчения звук в него. Прие всичко, което щеше да им поднесе бъдещето.

И нищо не го плашеше.

***

Конал умираше отново и отново. Пак и пак.

Лежеше на пода на верандата и кръвта му се стичаше към обгърнатата от мъгли река отдолу.

Но това трябваше да е неговата участ.

Ако той се хвърлеше от ръба на верандата в бързеите на буйната река, дали някой щеше да забележи липсата му? Ако скочеше заедно с брат си, сграбчил го в обятията си, щеше ли реката да му предложи милостив край?

Не че го заслужаваше. Заслужаваше бавна, мъчителна смърт.

Наказанието му, справедливата отплата за престъплението срещу собствения му брат. За това, че бе допуснал брат му да живее в неговата сянка, без дори да опита да сподели светлината с него.

Огнена болка, жестока и сурова, прогори рамото му. Сякаш някой го бе пъхнал в пещ. Заслужаваше такава агония. Затова я приветства в сърцето си.

С надеждата да го унищожи.

***

Болка. Същото онова нещо, което най-много се боеше да не им причини, от което се бореше да ги опази.

Мирисът на обгорената им плът опари ноздрите й и Майев се изсмя гърлено.

- Това щит ли беше, Елин? Или се пробва да ги избавиш от мъките?

Роуан беше коленичил до нея и ръката му, отпусната точно върху ръба на захвърлената му брадва, потрепна от ужаса, който изживяваше в кошмара си.

Острието разряза дланта му и уханието на заснежени борове се сля с медния мирис на кръв.

- Дълго можем да продължаваме така - каза Майев. - Докато Оринт не затъне в опустошение.

Погледът на Роуан оставаше все така празен, докато кръвта му шуртеше по снега. Пръстите му се свиха. Съвсем леко.

Приканващ жест, незабележим за Майев. За всеки друг - освен за Елин. Защото телата на двамата говореха на таен език още от мига, в който се срещнаха на онази прашна уличка във Варес.

Малък жест на неподчинение. Каквото някога бе показал на Майев пред трона й в Доранел.

Фенрис простена отново и Майев обърна очи към него.

Елин плъзна ръка по брадвата на Роуан и болката зашепна в тялото й.

Вреченият й потрепери, борейки се срещу съзнанието, наново похитило неговото.

- Каква загуба! - подхвана Майев, връщайки взор към тях. - Първокласни елфи да се откажат от службата си за мен, полагайки кръвна клетва пред кралица, останала с няколко капки сила.

Елин стисна ръката на Роуан.

Помежду им се отвори врата. Врата, водеща към него, към нея.

Пръстите му се сключиха около нейните.

Елин се изсмя.

- На мен може и да не ми е останала сила - каза тя, - но вреченият ми има предостатъчно.

Готов да атакува от другата страна на тъмния проход помежду им, Роуан издърпа Елин на крака и силите им, душите им се сляха.

Магията му я връхлетя, древна и неудържима. Лед и вятър се превърнаха в изпепеляващ огън.

Сърцето й запя, зарева, когато силата му се вля в нея. Вреченият й я държеше здраво за ръка. Решен да не я пусне никога.

По устните му се появи усмивка - свирепа, дива, дяволска. Около главата му пламна огнена корона, същата като нейната.

Двамата погледнаха към Майев.

Валгската кралица изсъска и тъмната й сила пак започна да се събира.

- Силата на Роуан Белия трън не е толкова могъща, колкото твоята беше едно време.

- Може и така да е - обади се Лоркан зад гърбовете им с бистри, освободени очи, - но заедно сме по-силни.

Той надникна към Елин и вдигна ръка към огненочервеното изгорено петно върху гърдите си.

- А освен с нашата магия - каза Елин, рисувайки символ в снега с кръвта на двама им с Роуан, - разполагаме и с друга.

В краката им лумна светлина и силата на Майев се надигна - ала твърде късно.

Порталът се отвори. Точно както обещаваха Знаците на Уирда в книгите, които Каол и Ирен бяха донесли от Южния континент.

И се отвори точно към мястото, което Елин бе избрала, което бе видяла, прелитайки през световете отвъд Портата на Уирда. Което двамата с Роуан бяха посетили преди няколко дни, за да се уверят с очите си в съществуването му.

Горската полянка, затрупана с плътен сняг, сребрееше под лунната светлина. Заобиколена беше с причудливи стари дървета - по-стари дори от тези в Оуквалд. Дървета, виреещи само северно от Терасен, във вътрешността на континента.

Но не те накараха Майев да застине, а множеството от хора, чиито брони и оръжия проблясваха под дебелите им рунтави кожуси. Сред тях ръмжаха вълци, големи колкото коне. Вълци с ездачи върху гърбовете си.

По цялото бойно поле се отваряше портал след портал. Точно където Роуан и кадърът му ги бяха нарисували с кръвта си по време на битката. Готови да се отворят от заклинанието. И пред всеки портал чакаше по един многолюден отряд. Цяла армия.

- Подочух, че ти се идвало по тези места - каза Елин на Майев, докато силата на Роуан се лееше като симфония в кръвта й. - Заедно с принцесите в тела на каранкуи. - Тя се усмихна. - Затова ми хрумна да доведа и малко от моите приятели.

Първата фигура отвъд портала ги наближи, яхнала великански сребрист вълк. Заострените уши на елфата се виждаха дори под качулката на кожуха върху масивната й броня.

- Елфите, живели някога в Терасен, не са били напълно изтребени - пое Елин. Устните на Лоркан започнаха да се разтягат в бавна усмивка. - Намерили нов дом. При Вълчото племе. - Сред ездачите на вълци наистина имаше и човеци. Както разказваха митовете. - А знаеше ли, че макар много от елфите да са дошли тук с Бранън, имало цял клан, пристигнал от Южния континент? В бягство от теб, доколкото разбирам. Всъщност колкото и да ми е неприятно да ти го кажа, всичките не са ти особени почитатели.

Все повече и повече елфи и човеци от Вълчото племе пристъпваха към портала с извадени оръжия. Зад тях войската им се простираше чак до хоризонта.

Майев стори крачка назад. Само една.

- Но знаеш ли кого мразят дори повече от теб? - Елин посочи с Голдрин към бойното поле. - Онези паяци. Несрин Фалик ми разказа как предците им се борили срещу тях на Южния континент. Как, бягайки от теб, когато си опитала да оковеш лечителките им, попаднали на малките ти приятелки. Като пристигнали в Терасен, не забравили. Част от истината се изгубила, размила се с времето, ала не забравили. Предавали тази омраза на потомците си. Обучавали ги.

Елфите и вълците им отвъд портала обърнаха погледи към принцесите в тела на каранкуи, които вече излизаха на бойното поле.

- Казах им, че за теб ще се погрижа лично - продължи Елин и Роуан се засмя, - но паяците... О, паяците са за тях. Май от доста време чакат да им отмъстят. На вещиците от Железни зъби също. Подочух, че през последните десет години ълтоногите не са били твръде мили с онези, принудени да живеят в животинския си облик.

Елин изпрати лъч светлина. Друг сигнал не им беше потребен.

За народ, поискал едно-единствено нещо в замяна, когато Елин ги помоли да се включат в последната битка: да се върнат в Оринт. Да се върнат след десетилетно спотайване в горите.

Пламъкът й затанцува по бойното поле. И изгубените терасенски елфи заедно с легендарното Вълчо племе, което ги бе приело и бранило, се втурнаха през отворените портали. Връхлитайки нищо неподозиращите моратски редици.

Майев бе пребледняла като мъртвец. И пребледня още повече, когато просветна магия и паяците започнаха да падат убити, със секнати от астерионски мечове писъци на изумление.

Ръката на Роуан стисна нейната и Елин вдигна очи към вречения си. Но той бе вперил поглед във Фенрис. Все още обвит в тъмната сила на Майев.

Още лежеше върху снега, ронейки мълчаливи, нестихващи сълзи по окървавеното си лице.

Елин потърси онези нишки от сърцето и душата си през грохотната сила на Роуан.

ПоглеДни ме! Безмълвната й команда отекна по връзката й с кръвната клетва на Фенрис.

Погледни ме!

- Сигурно сега си въобразявате, че можете да ме унищожите по зрелищен начин -каза Майев на двама им с Роуан, докато тъмната й сила се надигаше като вълна. - Все пак на вас съм навредила най-много.

ПоглеДни ме!

Фенрис извърна изнурено лице към нея и очите му я погледнаха незрящо. Но се избистряха лека-полека.

Елин мигна четири пъти. Тук съм, с теб съм.

Той не й отговори.

- Проумявате ли какво е валгска кралица? - попита ги Майев с триумфално изражение, въпреки че отдавна изчезналите елфи и Вълчото племе атакуваха войската й. - Аз съм безкрайна и вечна като морето. Ераван и братята му ме издирваха заради силата ми. - Магията й я обгръщаше като черна аура. - Харесва ти да се наричаш Богоубийца, нали, Елин Галантиус? Но боговете бяха просто горделиви същества, заключени в този свят. Непонятни за човешкото ти съзнание твари. - Тя разпери ръце. -Аз съм бог.

Елин отново мигна на Фенрис, докато силата на Роуан се събираше във вените й, готвейки се за първия им и последен

удар, докато тази на Лоркан се надигаше до тях. Но Елин продължи да мига на Фенрис, взирайки се в полупразните му очи.

Тук съм, с теб съм.

***

Тук съм, с теб съм.

Една кралица му го казваше. На тайния им, безмълвен език. Думи, които си бяха повтаряли един на друг през онези непоносими часове на изтезания.

Не беше сам.

Не беше сам тогава, не остави и нея сама.

Верандата в Доранел и окървавеният сняг пред Оринт се сляха в една картина и потрепнаха пред очите му.

Тук съм, с теб съм.

Майев стоеше пред Елин и Роуан, обвита в огнена мощ. Пред Лоркан, чиято тъмна дарба го обгръщаше като сянка. Елфи - толкова много елфи и вълци, някои яхнали зверовете, се изсипваха на бойното поле през дупки в небето.

Значи планът беше сработил. Налудничавият им план, отреден за мига, когато всичко отидеше по дяволите, когато не им останеше нищо друго.

Силата на Майев обаче продължаваше да се надига.

Елин още го гледаше, теглеше го с очи. Издърпваше го от обляната в кръв веранда. Към тяло, треперещо от болка. И лице, което пареше, пулсираше.

Тук съм, с теб съм.

Фенрис й отвърна на техния език. Мигна само веднъж.

Да.

А когато тя помръдна очите си отново, той разбра сигнала й.

***

Елин погледна Роуан. Той вече й се усмихваше. Съзнавайки каква можеше да е съдбата им.

- Заедно - пророни тя.

Той погали с палец нейния. В знак на любов, за сбогом.

Сетне двамата избухнаха.

Пламък, нажежен до бяло и толкова ослепителен, рукна с тътен към Майев.

Но тъмната кралица го очакваше. Две вълни от мрак се извисиха към небето и се спуснаха като водопади към тях.

Спря ги щит от черен вятър. Отблъсна ги.

Елин и Роуан атакуваха наново - светкавично като змия. Сгрели и копия от пламък накараха Майев да отстъпи назад. С крачка, а после и втора.

Лоркан я нападна от едната страна, принуждавайки я да отстъпи още.

- Бих казала - подхвана задъхано Елин, мъчейки се да надвика възхитителния грохот на магията, течаща в нея, нестихващата песен на двама им с Роуан, - че не си навредила най-много на нас.

Лоркан редуваше ударите си - ту я нападаше с огън, ту с черна като нощта смърт.

Майев свъси тъмни вежди.

Елин запрати насреща й огнена стена, която я отблъсна още крачка назад.

- Той обаче има сметки за разчистване с теб.

Майев изцъкли очи и понечи да се обърне. Но не беше достатъчно бърза.

Фенрис изчезна от мястото, където бе коленичил, и изникна точно зад нея.

Гоодрин лумна в ярки пламъци, когато го заби в гърба й.

Право в тъмното й сърце.

115

Тъмната кръв на Майев плисна по снега. Тя се свлече на колене и задращи с пръсти по огненото острие, щръкнало през гърдите й.

Фенрис я заобиколи, оставяйки меча забит в гърба й, и се изправи до Елин.

Елин доближи кралицата. Около двама им с Роуан се въртяха живи въглени.

Майев оголи зъби и изсъска, мъчейки се напразно да извади острието от гърдите си.

- Махни го!

Елин просто обърна очи към Лоркан.

- Искаш ли да й кажеш нещо?

Той се усмихна мрачно, наблюдавайки как елфите и Вълчото племе се вихрят срещу паяците.

- Да живее кралицата!

Елфическата кралица на Запада.

Майев изръмжа. Но не с гърло на елф, нито на човек. А на Валг. Чист, неприкрит Валг.

- Я, кой реши, че е време да зареже преструвките?! - отбеляза Елин.

- Ще отида доброволно там, където си избрала да ме прокудиш - изсъска Майев. -Само извади меча!

- Независимо къде? - попита Елин и пусна ръката на Роуан.

Раздялата с магията му, със силата му я удари така, сякаш се гмурваше в леденостудено езеро.

Но и нейната й стигаше.

Не магия, не и толкова велика като преди, а сила, по-могъща, по-дълбока от нея. Огнено сърце - така я бе наричала майка й.

Не заради дарбата й. Никога заради дарбата й.

Майев изсъска отново, дращейки с пръсти острието, щръкнало от гърдите й.

Елин обгърна ръката си в пламъци и я подаде на валгската кралица.

- Избягала си тук от съпруг, когото не си обичала. От свят, който не си обичала.

Майев застина, оглеждайки ръката на Елин. Новите мазоли по нея. И потрепна -потрепна от болка заради острието, пронизало сърцето й, без да я убие.

- Да - промълви накрая.

- Но обичаш този свят. Обичаш Ерилея.

Тъмните очи на Майев се плъзнаха от Елин към Роуан и Лоркан.

- Да. Доколкото съм способна на обич.

Елин задържа ръката си протегната към нея. Не отдръпна предложението си.

- И ако реша да те прокудя, ще отидеш, където и да те изпратим? И повече никога няма да тормозиш нито нас, нито когото и да било друг?

- Да - озъби се Майев, поглеждайки с болезнена гримаса неунищожимия меч, пробол сърцето й.

После сведе задъхано глава и пое протегнатата ръка на Елин.

Елин пристъпи към нея. И нахлузи нещо на единия пръст на Майев.

Накрая прошепна в ухото й:

- Тогава върви в ада!

Майев се дръпна назад, ала твърде късно.

Твърде късно, защото златният пръстен - пръстенът на Силба, на Атрил - вече сияеше върху бледата й ръка.

Елин отстъпи назад към Роуан, а Майев запищя.

Запищя, вдигнала лице към тъмното небе, към звездите.

Майев не искаше пръстена за защита срещу Валгите. Не, тя самата беше Валг. Искаше го, за да не го притежава никой друг.

Елида го бе дала на Елин не за да погуби с него валгската кралица, а за да я пази. А Майев никога нямаше да познае тази велика сила: приятелството.

Именно това бе попречило на кралицата да се превърне в огледало. Това бе спасило Елин и кралството й.

Майев се загърми, а Голдрин продължаваше да гори със светлина, същата като тази на ръката й.

Пръстенът правеше носителя си недосегаем от Валгите. На тях пък действаше като отрова.

Майев изкрещя толкова пронизително, че светът се разтърси.

Всички наоколо просто стояха сред сипещия се сняг и я гледаха със студени лица.

Ставаха свидетели на смъртта й в името на онези, които бе унищожила.

Майев се замята в мъчителни конвулсии, раздирайки плътта си. Бледата й кожа започна да се бели като стара боя.

Да разкрива малко по малко съществото под измамния облик, който сама си бе създала.

Елин просто надзърна към Роуан, към Лоркан и Фенрис с притаен въпрос в очите.

Роуан и Лоркан кимнаха. Фенрис мигна веднъж. Жестоко раненото му лице още кървеше.

Елин пак доближи пищящата кралица, съществото под кожата й. Мина зад нея и изтръгна Голдрин от тялото й.

Майев, се свлече върху калния сняг, но пръстенът не спираше да я разкъсва отвътре.

Елин вдигна Голдрин над главата си и кралицата впи тъмни, ненавистни очи в нея. Елин само й се усмихна.

- Ще се преструваме, че последните ми думи към теб са били достойни за песен.

Тя замахна с огнения меч.

Устата на Майев още беше отворена в беззвучен писък, когато главата й се търкулна върху снега.

Плисна черна кръв, но Елин не спря дотук. Замахна отново с Голдрин и прониза черепа на Майев. Забивайки го в земята отдолу.

- Изгори я - програчи Лоркан.

Топлата, силна ръка на Роуан отново намери нейната.

Като вдигна очи към него, по лицето му блещукаха сълзи.

Не заради мъртвата валгска кралица пред тях. Не и заради подвига на Елин. Нейният принц, съпруг и вречен бе отправил поглед на юг. Към бойното поле.

Дори когато силите им се сляха и Елин превърна Майев в пепел, Роуан не откъсна очи от бойното поле.

Където редица след редица, след редица валгски войници се строполяваха на колене в разгара на битката с елфи, вълци и даргански ездачи.

Където руките кръжаха смаяно във въздуха, докато илкените падаха от небесата, сякаш улучени от смъртоносни стрели.

В далечината отекнаха няколко оглушителни писъка - сетне стихнаха.

Цяла армия рухна насред сражението.

Вълната на затишието се разливаше от вътрешността на армията към периферията й. Докато цялата моратска войска не легна неподвижно на земята. Докато вещиците от Железни зъби, воюващи в небето, не осъзнаха какво се случва и не се устремиха на юг, бягайки от рукините и вещиците, които се спуснаха след тях.

Докато тъмната сянка около повалената армия не се разсея във въздуха.

Тогава Елин разбра със сигурност, че Ераван вече го няма.

Разбра кой бе успял да го надвие най-накрая.

Тя извади меча си от купчината пепел, в която се беше превърнала Майев. Вдигна го нависоко в нощното небе, към звездите, и изпълни света с победоносния си вик. С името, което войниците на бойното поле и в града заповтаряха, докато не прокънтя в цял Оринт. Докато не достигна сияйните звезди на Господаря на Севера, от чиято пътеводна светлина към дома вече не се нуждаеше.

Ирен.

Ирен.

Ирен.

116

Каол се събуди от топли, нежни ръце, милващи го по челото, по челюстта.

Познаваше този допир. Щеше да го разпознае, дори да беше сляп.

Последно си спомняше как се сражава на парапета на крепостната стена. В следващия миг светът изчезна. Сякаш избликът на сила от тялото на Ирен бе отслабил не само гръбнака, но и съзнанието му.

- Не знам дали да ти се разкрещя, или да заплача - простена той, като отвори очи и видя Ирен коленичила пред него.

Погледът му обходи за миг всичко наоколо: лежеше по гръб върху най-долните стъпала на някакво стълбище. Голям свод, отворен към мразовитата нощ, разкриваше ясно, звездно небе. Без нито един уивърн.

Чуваха се викове. Ликуващи, триумфални викове.

Но нито един костен барабан. Нито ръмжене и зверски ревове.

А Ирен галеше лицето му с усмивка. И сълзи в очите.

- Крещи ми колкото си искаш - каза му и няколко от сълзите й се отрониха.

Каол обаче можеше единствено да се взира в нея, проумявайки какво се е случило. Защо силата й е бликнала така.

Какво бе постигнала неповторимата жена пред него.

Всички скандираха нейното име. И войниците, и жителите на Оринт.

Каол се радваше, че е седнал.

Макар и изобщо да не го изненадваше, че Ирен е постигнала невъзможното.

Той плъзна ръце през кръста й и зарови лице в шията й.

- Значи всичко приключи - пророни до кожата й, неспособен да овладее разтрепераното си тяло, смесицата от облекчение, радост и остатъчен, призрачен страх.

Тя само прокара пръсти през косата му и надолу по гърба му. Каол почувства усмивката й.

- Да, приключи.

Но жената в обятията му, детето в утробата й...

Ераван може и да го нямаше вече заедно със заплахата и армията му. И с Майев.

Ала животът, осъзна Каол - животът току-що започваше.

***

Несрин не можеше да повярва. Врагът просто се беше... сринал. Дори принцесите в тела на каранкуи.

Звучеше също толкова налудничаво, колкото това, че елфи и вълци просто бяха изскочили от дупки в материята на света. Отдавна изгубена армия, която мълниеносно атакува Морат. Сякаш воините знаеха точно къде и как да нападнат врага. Сякаш някой ги бе съживил от древните северни митове.

Несрин кацна върху окъпаните в кръв градски стени и загледа как рукини и вещици преследват легиона на Железни зъби към хоризонта. И тя щеше да лети с тях, ако не бяха кървавите следи от нокти около едното око на Салки.

Като слезе от гърба му, едва събра сили да извика лечителка.

Да разседлае рука си, говорейки му успокоително. Дълбоките резки от ноктите на илкена го обливаха в кръв. Не се виждаше отрова, но...

- Ранена ли си?

Сартак. Принцът я оглеждаше от глава до пети с широко отворени очи и оплискано в кръв лице. Зад него Кадара дишаше тежко, кацнала върху парапета. Перата й бяха също толкова окървавени, колкото ездачът й.

Сартак я стисна за раменете.

- Ранена ли си?

За пръв път разчиташе подобна паника в изражението му.

Несрин просто посочи застиналия враг, неспособна да изрече каквито и да било думи.

Докато наоколо ехтеше една дума, отново и отново. Ирен.

По стената към двата рука се спуснаха лечителки и Несрин си позволи да прегърне Сартак през кръста. Да долепи лице до покритите му от броня гърди.

- Несрин.

Името й прозвуча едновременно като въпрос и заповед. Но тя продължи да се притиска към него. Бяха стигнали толкова, толкова близо до пълното поражение.

Ирен. Ирен. Ирен, крещяха войниците и жителите на града.

Сартак прокара ръка по сплъстената й коса.

- Досещаш се какво означава победата, нали?

Тя вдигна глава и свъси вежди. Зад тях Салки стоеше търпеливо, докато някаква лечителка затваряше раните около окото му с магията си.

- Една спокойна нощ, надявам се - отвърна тя.

Той се засмя и я целуна по слепоочието.

- Означава - прошепна до кожата й, - че се прибираме у дома. Че идваш у дома с мен.

Въпреки съвсем скорошния край на битката, въпреки всички мъртви и ранени наоколо Несрин се усмихна. У дома. Да, щеше да се прибере с него в Южния континент. При всички, които ги чакаха там.

***

Елин, Роуан, Лоркан и Фенрис останаха на полето пред градската порта, докато не се увериха, че сразената армия няма да се надигне. Докато хаганските войници не плъзнаха сред вражеските, побутвайки ги с крака и оръжия. Без отговор.

Ала не обезглавяваха падналите воини. Не довършваха работата си докрай.

Защото лечителните можеха да спасят онези с черни пръстени и нашийници.

Това обаче щеше да почака до утре.

Луната вече достигаше зенита си, когато безмълвно стигнаха до заключението, че армията на Ераван повече никога няма да се надигне. Когато руките, крочанките и отцепилите се вещици от Железни зъби се скриха зад нощния хоризонт, преследвайки последните оцелели от вражеския въздушен легион.

Елин се обърна към южната порта на Оринт.

Сякаш в отговор, тя се открехна със стон да я приветства.

Като две широко отворени ръце.

Елин погледна към Роуан. Огнените им корони продължаваха да горят все така ярко. Тя го хвана за ръка.

С препускащо сърце, чийто трепетен ритъм отекваше във всичките й кости, Елин пристъпи към портата. Към Оринт. Към дома си.

Лоркан и Фенрис тръгнаха след тях. Раните по лицето на Фенрис още кървяха, но той не позволи на Елин и Роуан да ги излекуват. Каза им, че искал да ги запази, за да му напомнят. Те не посмяха да попитат какво. Беше твърде рано.

Като наближиха свода, Елин вирна високо брадичка и изпъна рамене.

Войниците ги посрещнаха с шпалир.

Не хагански войници, а мъже и жени в терасенски брони. Сред тях се виждаха и цивилни - с изпълнени от страхопочитание и радост лица.

Елин надзърна към прага на портата. Към древните, познати камъни, покрити със засъхнала кръв.

И ги обгърна с покривало от слаб пламък. Последните остатъци от магията й.

Когато огънят угасна, камъните вече бяха чисти. Нови. Както целият град щеше да се възроди, да се извиси, да се окъпе в разкош. Отново да се превърне в сърцето на просветлението.

Докато прекосяваха прага, Роуан стисна пръстите й, но тя не го погледна.

Защото не можеше да откъсне очи от широките, непринудени усмивки на народа си, който заликува, най-сетне приветствайки кралицата си в Оринт.

117

Едион се би, докато вражеският войник пред него не се свлече на колене, привидно мъртъв.

Но мъжът с черен пръстен на ръката не беше мъртъв.

Само демонът в него.

А когато войници от безброй нации заликуваха, когато плъзна мълвата, че лечителна от Tope Сесме е надвила Ераван, Едион просто слезе от крепостната стена.

Намери го само по мириса. Дори след смъртта мирисът му оставаше като пътека, по която Едион тръгна през разрушените улици и тълпите от празнуващи, ридаещи хора.

Самотна свещ гореше в празната стая на стражевата сграда, където бяха положили тялото му върху дълга работна маса.

Едион коленичи пред баща си.

Нямаше представа колко време е стоял така със сведена глава. Но свещта почти прегаряше, когато вратата се отвори със скърцане и в стаята нахлу познат мирис.

Без да пророни и дума, тя го доближи с тихи стъпки. После се преобрази и коленичи до него.

Лизандра просто се облегна на него, докато Едион не преметна ръка през раменете й, притискайки я към себе си.

Останаха коленичили заедно и той знаеше, че нейната скръб е също толкова искрена, колкото неговата, че скърби не само за Гавриел, но и заради неговата мъка.

Заради годините, които нямаше да изживеят заедно с баща му. Годините, които бе осъзнал, че иска да има с него. Заради историите, които искаше да чуе, заради елфа, когото искаше да опознае. Ала нямаше да може.

Дали Гавриел го знаеше? Или бе загинал с мисълта, че синът му не желае да има нищо общо с него?

Не можеше да понесе тази вероятност. Бремето й щеше да става все по-нетърпимо.

Когато свещта догоря, Лизандра стана и го вдигна със себе си.

Грандиозно погребение, обеща му приглушено Едион. С всички почести, всички тържествени кралски регалии, оцелели след битката. Щеше да погребе баща си в кралското гробище сред легендарните герои на Терасен. Където щяха да положат и него за вечния му сън. До баща му.

Поне това можеше да стори за него. Да се увери, че знае истината в Отвъдното.

Излязоха на улицата и Лизандра спря да избърше сълзите му. Да го целуна по бузите, после и по устата. Нежно, любящо.

Едион я прегърна и я притисна плътно към себе си под звездите и лунната светлина.

Нямаше представа колко дълго са стояли така насред улицата. Но накрая някой се покашля дискретно и двамата се откъснаха един от друг, за да надникнат към източника на звука.

Беше млад мъж, на не повече от трийсет.

Взираше се в Лизандра.

Не приличаше на вестоносец, нито на войник, макар и да бе облечен в дрехите на рукините. Излъчваше самообладание, целеустременост и кротка сила. Високият мъж преглътна.

- Вие ли... вие ли сте лейди Лизандра?

Лизандра килна глава.

- Да.

Мъжът пристъпи към нея и Едион едва се сдържа да не я избута зад себе си. Да не извади меча си, опирайки го в гърлото на непознатия, чиито сиви очи се отвориха още по-широко - и заблестяха от сълзи.

Но той се усмихна радушно.

- Казвам се Фалкан Енар - обяви с ръка на гърдите.

Лизандра го гледаше все така предпазливо, объркано.

Усмивката на Фалкан не трепна.

- Издирвам те от дълго, дълго време.

После й разказа цялата си история с обляно в сълзи лице.

Чичо й. Това беше чичо й.

Баща й беше доста по-възрастен от него, но откакто Фалкан научил за нея, започнал да я търси под дърво и камък. Десет години издирвал изоставеното дете на покойния си брат, посещавайки Рифтхолд при всяка възможност. Без да осъзнава, че и тя може да е наследила дарба като неговата - че може да няма лицето на брат му.

Но Несрин Фалик го намерила. По-скоро се намерили един друг. И заедно стигнали до истината - щастлива случайност в големия свят.

Искал да й остави в наследство състоянието, което бил натрупал като търговец.

- Всичко е твое - каза Фалкан. - Повече никога нищо няма да ти липсва.

Разплакана, Лизандра го прегърна силно с искрено щастие, изписало се на лицето й.

Едион ги наблюдаваше мълчаливо със сломено сърце. Но се радваше за нея - за лъча светлина, който бе открила.

Лизандра се откъсна от Фалкан. Все така усмихната, по-прелестна от нощното небе над тях. Тя преплете пръсти с тези на Едион и ги стисна силно, отговаряйки на чичо си:

- Вече имам всичко, от което се нуждая.

***

Часове по-късно, седнал на балкона, където Ераван бе намерил смъртта си, Дориан още не можеше да повярва какво се е случило.

Взираше се в тъмното петно върху каменния под, от което стърчеше Дамарис. Едничката следа от валгския крал.

Името на баща му беше неговото собствено. Усещаше тежестта му, но не като нещо неприятно.

Той стисна окървавените си пръсти. От магията му имаше само жалки остатъци, а вкусът на кръв още обгръщаше езика му. Белези на предстоящото прегаряне. Никога преди не го бяха спохождали. Но май трябваше да свиква с тях.

Дориан се изправи на разтреперани крака и изтръгна Дамарис от камъните. Острието му беше станало черно като оникс. Плъзвайки пръсти по жлеба му, установи, че чернилката няма да падне.

Трябваше да слезе от тази кула. Да открие Каол. И другите. Да помогне на ранените. И на войниците в несвяст на полето долу. Онези, които не бяха обсебени от демони, вече бяха избягали, подгонени от причудливите елфи и гигантските вълци с човешки ездачи.

Трябваше да се махне оттук. Да напусне това място.

Ала не можеше да откъсне поглед от тъмното петно. Единствената следа.

Десет години на мъки, терзания и страх, а това петно беше единствената диря от тях.

Той завъртя меча в ръката си. Струваше му се по-тежък отпреди. Мечът на истината.

А каква се оказваше истината в крайна сметка?

Ераван беше избил и поробил толкова много съдби, само и само за да види отново братята си. Да, бе целял да завладее света им, да го накаже, но и да намери братята си. Не ги беше забравил хилядолетия по-късно. И не спираше да мисли за тях.

Дали Дориан би направил същото за Каол? За Холин? Дали би унищожил цял свят, за да ги открие?

Черното стрие на Дамарис не отразяваше светлината. Не проблясваше.

Въпреки това той сграбчи златната му дръжка и каза:

- Аз съм човек.

Златото се стопли в ръката му.

Той се вторачи в острието. Мечът на Гавин. Реликва от времена, когато Адарлан бе съществувал като земя на мир и изобилие.

И пак щеше да бъде.

- Аз съм човек - повтори той към звездите, изгряващи над града.

Мечът не отговори втори път. Сякаш знаеше, че не е необходимо.

Разнесе се бумтеж на големи криле и Абраксос кацна на балкона. С белокоса ездачка на гърба си.

Дориан загледа смаяно как Манон Черноклюна слиза от уивърна. Тя плъзна златисти очи по него, после ги стрелна към тъмното петно върху каменния под.

Накрая ги върна към неговите. Бяха предпазливи, уморени - но грееха.

- Здравей, малки принце! - промълви тя.

По устните му разцъфна усмивка.

- Здравей, малка вещице!

Той огледа небето за Тринайсетте, за Астерин Черноклюна, която трябваше да вие победоносно към звездите.

Манон каза тихо:

- Няма да ги откриеш. Нито в това небе, нито в друго.

Като осмисли думите й, сърцето му натежа. И загубата на дванайсетте необуздани, величави живота издълба още една дупка в него. Дупка, която нямаше да се запълни, която щеше да почита до гроб. Той прекоси мълчаливо балкона.

Манон не се отдръпна, когато я прегърна.

- Съжалявам - прошепна в косите й.

Ръцете й се плъзнаха плахо, бавно по гърба му. И го прегърнаха.

- Липсват ми - пророни с разтреперан глас тя.

Дориан я притисна по-здраво към себе си и й позволи да остане в обятията му колкото време имаше нужда, докато Абраксос се взираше в опожареното парче земя от равнината, в лобното място на вречената си, която никога нямаше да се завърне.

А градът под тях ликуваше.

***

Елин изкачваше с Роуан стръмните улици на Оринт.

Народът й ги обточваше със свещи в ръце. Като река от светлина, от огън, водеща към дома.

Право към портите на двореца.

Където ги чакаха лорд Дароу и Еванджелин. Момиченцето сияеше от радост.

Дароу, застанал на пътя им, ги гледаше с каменно лице. Непоклатимо като скалната снага на Еленови рога, издигаща се зад града.

Роуан изръмжа тихо и Фенрис, вървящ на крачка зад тях, повтори звука.

Но Елин пусна ръката на вречения си и огнените им корони угаснаха, докато извървяваше последните няколко стъпки до сводестия вход на двореца. До Дароу.

По озарената в златисто улица се възцари тишина.

Старият лорд нямаше да я допусне. Щеше я изхвърли пред очите на целия свят. Като последен, унизителен плесник през лицето.

Но Еванджелин подръпна ръкава на Дароу - като че го подканваше.

Жестът успя да подтикне стареца да проговори:

- С младата ми повереница разбрахме, че си се изправила срещу Ераван и Майев с почти изчерпана магия.

- Така беше. И никога няма да си я възвърна.

Дароу поклати глава.

- Защо?

Не питаше за изтощението на магията й. Питаше защо се бе опълчила на най-големите си врагове с нищожни искрици сила във вените си.

- Терасен е мой дом - каза Елин.

Това беше единственият отговор, който й подсказваше сърцето.

Дароу се усмихна леко.

- Така е. - Лордът сведе глава. Сетне преви цялото си тяло в дълбок поклон. - Добре дошли! - Каза, а изправяйки се, добави: - Ваше Величество!

Но Елин погледна към Еванджелин, която продължаваше да се усмихва сияещо.

Върни ми кралството, Еванджелин.

Така й беше заповядала преди много, много месеци.

И не знаеше как бе успяло да го постигне момичето. Как бе променило възрастния господар пред тях. Но ето че Дароу я канеше през портата към двореца зад нея.

Еванджелин й намигна окуражително.

Елин се засмя, хвана момичето за ръката и поведе обещанието за светло бъдеще на Терасен към двореца.

***

Всяка древна, белязана от годините зала й навяваше спомени. Оставяше я без дъх и изпълваше очите й със сълзи. Заради славното им минало. И тъжния им, окаян вид сега. И мисълта, че предстоеше да си върнат стария блясък.

Дароу ги поведе към трапезарията, за да си набавят храна и напитки, каквито въобще можеха да се намерят посред нощ, и то след такава битка...

Но щом съзря кой ги чакаше сред поизлинялото великолепие на тържествената зала, Елин забрави за глада и жаждата си.

Цялата зала стихна, когато тя се спусна към Едион и се хвърли на врата му с такава сила, че залитнаха с крачка назад.

Най-сетне си бяха у дома. Заедно.

Усети смътно, че Лизандра отива при Роуан и другите зад нея, но не се обърна. Защото радостният й смях секна, като видя изпитото, уморено лице на Едион. Тъгата по него.

Тя сложи ръка на бузата му.

- Съжалявам.

Той затвори очи и се облегна на нея с разтреперана уста.

Елин не каза нищо за щита на гърба му - щита на баща й. За пръв път го виждаше с него.

Вместо това попита тихо:

- Къде е той?

Едион я изведе безмълвно от трапезарията. Тръгнаха по лъкатушещите коридори на двореца, техния дворец, стигайки до малка, осветена със свещи стаичка.

Гавриел беше положен върху маса и жестоко обезобразеното му тяло бе покрито с вълнено одеяло. Открояваше се само красивото му лице, благородно и милостиво дори в смъртта.

Едион остана при вратата, а Елин отиде при воина. Роуан и другите спряха при Едион и вреченият й сложи ръка на рамото му. Фенрис и Лоркан сведоха глави.

Тя спря при масата, върху която лежеше Гавриел.

- Изчаквах да положиш кръвната клетва след сина си - промълви и глухият й глас отекна между каменните стени. - Но искам да я положиш сега, Гавриел. С огромна чест и благодарност ти предлагам да положиш кръвната клетва пред мен.

Сълзите й закапаха тежко по одеялото, покрило тялото му, и тя избърса една, преди да извади кинжала от ножницата на хълбока си. После отви едната му ръка.

И поряза дланта му. Плътта не закърви, само се поду леко. Но тя изчака и накрая една капка кръв се отрони върху каменния под. Сетне направи разрез върху китката си, потопи пръсти в кръвта и пусна три капки в устата му.

- Нека светът знае - каза Елин с пресеклив глас - колко доблестен елф беше. Както и че защити сина си и кралството ни и ни помогна да го спасим. - Тя целуна студеното му чело. - Вече ни свързва кръвната клетва. И ще бъдеш погребан подобаващо. - Тя се отдръпна и го погали по бузата. - Благодаря ти!

Нямаше друго за изричане...

Като се обърна, забеляза сълзи не само по лицето на Едион.

И ги остави в стаята - кадъра, братята му, които искаха да се сбогуват с Гавриел по свой начин.

Фенрис, чието окървавено лице още не бе обгрижено от лечителка, падна на коляно до масата. След миг Лоркан стори същото.

Елин вече стигаше до вратата, когато и Роуан коленичи. И запя онази древна траурна песен, отколешна и свещена, колкото самия Терасен. Същата молитва, която и тя бе напявала някога, докато вреченият й я татуираше.

Ясният, дълбок глас на Роуан продължаваше да изпълва стаята, когато Елин хвана Едион под ръка, позволявайки му да се отпусне на нея, и го поведе към тържествената зала.

- Дароу ме нарече „Ваше Величество“ - похвали се след малко.

Едион плъзна зачервени очи към нея. В дълбините им проблесна искра - макар и нищожна.

- Дали трябва да се притесняваме?

Устаите на Елин се извиха нагоре.

- И аз си помислих същото.

***

Толкова много вещици. В двореца имаше толкова много вещици - и крочанки, и Железни зъби.

Елида оглеждаше лицата им, помагайки на лечителните в тържествената зала. Бяха надвили валгския крал и кралица - но ранените си оставаха. И тя щеше да се грижи за тях, докато имаше сили.

Но когато някаква белокоса вещица докуцука в залата, понесла ранена крочанка заедно с друга своя сестра, непозната на Елида... Елида се озова по средата на залата, където бе прекарала безброй щастливи дни в детството си, преди да осъзнае, че жената се канеше да излезе.

Манон обаче спря, като я видя. И прехвърли ранената крочанка на своята сестра по оръжие. Ала не помръдна от мястото си.

Елида съзря тъгата по лицето й още преди да я достигне. Помьтнелите й от болка златисти очи.

Въпреки това отиде при нея.

-Коя?

Манон преглътна.

- Всички.

Всички Тринайсет. Всичките свирепи, неповторими вещици ги нямаше вече.

Елида сложи ръка на сърцето си, сякаш се боеше да не се пропука.

Но Манон скъси разстоянието помежду им и независимо от скръбта по раненото си, окървавено лице постави ръка върху рамото на Елида. За да я утеши.

Явно вещицата се бе научила на това.

Очите на Елида запариха, замъглиха се и Манон избърса сълзата, отронила се от едното.

- Живей, Елида! - каза вещицата, преди да се върне към вратата. - Живей!

Манон се загуби в оживения коридор с разлюляна зад гърба й плитка. И Елида се зачуди дали заповедта й изобщо бе предназначена за нея.

Часове по-късно Елида откри Лоркан на бдението край тялото на Гавриел.

Когато новината я споходи, тя поплака за елфа, държал се толкова мило с нея. А като зърна Лоркан, коленичил пред Гавриел, разбра, че и той доскоро бе правил същото.

Доловил появата й на вратата, Лоркан се изправи с болезнено, бавно движение, издаващо непосилната му умора. По лицето му бе изписана искрена скръб. Тъга и разкаяние.

Тя разтвори обятията си за него и той я придърпа към себе си с тежка въздишка.

- Разправят - прошепна в косата й, - че ти си отговорна за победата над Ераван.

Елида се отдръпна от прегръдката му, извеждайки го от стаята, изпълнена с мъка и светлина от свещи.

- Не аз, а Ирен - поправи го, докато го водеше към едно усамотено място до прозорците с изглед към ликуващия град. - На мен просто ми хрумна идеята.

- Без твоята идея сега щяхме да пълним коремите на моратските зверове.

Елида врътна очи въпреки всичко случило се, въпреки всичко, което ги чакаше.

- Е, добре, заслугата е обща. - Тя прехапа долната си устна. - Перант? Чувал ли си нещо за Перант?

- Един рукин пристигна в града преди няколко часа. И там е същото като тук: след смъртта на Ераван войниците, обсадили града, или са паднали, или са избягали. Жителите му са си върнали контрола, но обсебените войници ще имат нужда от лечителки. Утре ще изпратим няколко.

Коленете й едва не се подкосиха от облекчение.

- Благодаря на Анийт. Или по-скоро на Силба.

- И двете ги няма вече. Благодари на себе си.

Елида махна с ръка, а Лоркан я целуна.

Като се отдръпна, тя пророни:

- Това пък за какво беше?

- Предложи ми да остана - отвърна той.

Сърцето й затуптя лудо.

- Остани - прошепна му.

Светлина - прекрасна светлина изпълни тъмните му очи.

- Предложи ми да дойда в Перант с теб.

Тя му отговори, макар и с треперещ глас:

- Ела в Перант с мен.

Лоркан кимна и усмивката му се превърна в най-красивото нещо на света.

- Предложи ми да се оженя за теб.

Елида заплака през смях.

- Ще се ожениш ли за мен, Лоркан Салватер?

Той я грабна на ръце и заобсипва лицето й с целувки. Сякаш и последната окована част в него най-сетне бе освободена.

- Ще си помисля.

Тя се засмя и го перна по рамото. После пак се засмя, този път още по-гръмогласно.

Лоркан я пусна на земята.

- Какво?

Тя стисна устни да сдържи смеха си.

- Ами, просто... Аз съм господарка на Перант. Ако се ожениш за мен, ще вземеш фамилното ми име.

Той примигна недоумяващо.

Елида пак се засмя.

- Ще станеш лорд Лоркан Локан.

Като го изрече на глас, й прозвуча още по-нелепо.

Той отново мигна, а сетне прихна в смях.

Елида за пръв път чуваше толкова жизнерадостен звук.

Лоркан пак я вдигна на ръце и я завъртя във въздуха.

- Ще го използвам с гордост до края на дните си - каза в косата й, а като я пусна на земята, усмивката му вече бе изчезнала. Той отметна косата й с безкрайна нежност и я пъхна зад ухото й. - Ще се оженя за теб, Елида Локан. И с гордост ще се наричам лорд Лоркан Локан, колкото и да ми се присмива цялото кралство. - Той я целуна любящо. - А като се венчаем - прошепна, - ще обвържа живота си с твоя. И повече нищо няма да ни раздели. Никога няма да бъдем сами.

Елида зарови лице в ръцете си и заплака. Той й предлагаше сърцето си, готов беше да се откаже от безсмъртието си заради нея. За да бъдат заедно.

Лоркан хвана китките й и свали нежно ръцете й. После й се усмихна плахо.

- Стига да искаш - добави.

Тя го прегърна през врата, чувствайки галопиращото му сърце до своето, пропускайки топлината му чак до костите си.

- Искам го повече от всичко на света - прошушна на свой ред.

118

Ирен седна уморено на трикракото столче сред хаоса на тържествената зала. Обстановката й беше позната, макар и действията да се развиваха на друго място - в друга величествена зала, временно превърната в болница. Скоро щеше да се съмне, но с останалите лечителки продължаваха да се трудят. Кървящите войници нямаше да оцелеят без тяхната помощ.

Човеци, елфи, вещици и вълци - Ирен за пръв път виждаше толкова различни същества накуп.

Елида също бе дошла в залата, грееща от радост въпреки ранените хора наоколо.

Навярно всички носеха подобна усмивка. Макар че умората бе позаличила тази на Ирен през последния час. Нищо че след битката с Ераван я принудиха да си почине, да си възвърне силите, преди да се заеме с работа по болните.

Но още не можеше да си намери място. Защото затвореше ли очи, виждаше нещото, крило се под кожата на Ераван. Да, беше го унищожила, но... питаше се дали някога ще го забрави. Тъмното му, мазно присъствие. Преди няколко часа не можеше да прецени дали повръщаше заради спомена, или заради бременността.

- Най-добре намери съпруга си и иди да полегнеш - посъветва я Хафиза, докуцуквайки свъсено. - Кога за последно си спала?

Ирен вдигна глава - по-тежка, отколкото бе преди броени минути.

- Когато и ти, бих казала.

Преди два дни.

Хафиза изцъка с език.

- Надви злия тиранин и продължаваш да лекуваш ранените... цяло чудо е, че още си в съзнание, Ирен.

Ирен наистина се чувстваше на ръба да припадне от изтощение, но неодобрението в гласа на Хафиза сякаш вля стомана в гръбнака й.

- Способна съм да работя.

- Заповядвам ти да намериш очарователния си съпруг и да поспиш. Заради детето в утробата ти.

Ох! Представеше ли го така Върховната лечителка...

Ирен се изправи с пъшкане.

- Безпощадна си.

Хафиза само я потупа по рамото.

- Добрите лечителни знаят кога е време да си починат. Умората те кара да взимаш лоши решения. А лошите решения...

- Струват животи - довърши Ирен и вдигна очи към куполестия таван високо, високо над тях. - Май никога не спираш да наставляваш, а?

Хафиза се усмихна широко.

- Такъв е животът, Ирен. Никога не преставаме да се учим. Дори на моята възраст.

Ирен отдавна подозираше, че именно любовта на Върховната лечителка към учението поддържаше сърцето й младо толкова години. Тя просто се усмихна на наставницата си.

Погледът на Хафиза омекна. Стана умислен.

- Ще останем колкото е необходимо. Докато войниците на хагана са в състояние да бъдат отведени у дома. е оставим част от лечителките да се грижат за ранените тук, но до няколко седмици тръгваме към Южния континент.

В гърлото на Ирен заседна буца.

- Знам.

- А ти - продължи Хафиза, хващайки ръката й, - няма да се прибереш с нас.

Въпреки че очите й пареха, Ирен отвърна:

- Не, няма.

Хафиза стисна пръстите й в топлата си ръка. Силна като стомана.

- Значи ще трябва да си намеря нова наследница.

- Съжалявам - прошепна Ирен.

- За какво? - засмя се Хафиза. - Ти откри любовта и щастието, Ирен. По-хубаво от това не мога да ти пожелая.

Ирен избърса сълзата, търкулнала се по бузата й.

- Просто... не искам да си помислиш, че нарочно съм губила времето ти...

Хафиза прихна в дрезгав смях.

- Губила си ми времето? Ирен Тауърс. Ирен Уестфол. - Старицата хвана лицето й в силните си, древни длани. - Ти избави всички ни.

Ирен затвори очи и Хафиза я целуна по челото. Благословия и сбогуване.

- Ще останеш по тези земи - каза Върховната лечителка с нетрепваща усмивка. - Но напук на океана между нас ще бъдем вечно свързани ето тук. - Тя докосна гърдите си точно над сърцето. - И колкото и години да минат, знай, че в Tope Сесме винаги ще има място за теб.

Ирен долепи разтреперана ръка върху собственото си сърце и кимна.

Хафиза стисна рамото й и понечи да се върне при пациентите си.

Но Ирен подхвана:

- Ами ако...

Хафиза се обърна и вирна въпросително вежди.

-Да?

Ирен преглътна сухо.

- Ако след като се установя в Адарлан и родя бебето... Ако в подходящия момент реша да направя моя собствена Tope тук?

Хафиза килна глава, сякаш слушаше как въпросът отеква в собственото й сърце.

- Tope Сесме в Севера.

Ирен продължи:

- В Адарлан. В Рифтхолд. Нова Tope, която да възстанови загубите, нанесени от Ераван. Да учи децата, неопознали дарбата си, както и онези, които тепърва ще се раждат с такава.

Защото мнозина от елфите, прибиращи се от бойното поле, бяха потомци на лечителните, отдали силите си на жените от Tope - преди много, много време. Навярно отново биха помогнали.

Усмивката пак изплува на лицето на Хафиза.

- Идеята ти много ми харесва, Ирен Уестфол.

С тези думи Върховната лечителна се върна обратно към хаоса от болка и лечебна сила.

Ирен остана на мястото си, долепила ръка върху леко издутия си корем.

И се усмихна широко, уверено на бъдещето, разкрило се пред нея, светло като разпъпващата се зора.

***

Изгревът наближаваше, но Манон не можеше да заспи. Дори не си беше потърсила място за почивка - имаше още много ранени крочанки и Железни зъби, а и не бе приключила с преброяването на оцелелите от битката. От войната.

Усещаше празнота в себе си, на мястото, където някога пламтяха ярко дванайсет смели души.

Вероятно затова и не беше потърсила леглото си, макар и да знаеше, че Дориан е осигурил условия за спане. Затова стоеше в кулата на уивърните с дремещия Абраксос до себе си и съзерцаваше утихналото бойно поле.

След като разчистеха телата, след като снегът се стопеше, след като пролетта настъпеше, дали на полето пред града още щеше да личи парче обгоряла земя? Дали завинаги щеше да чернее, да бележи лобното им място?

- Имаме окончателна бройка - обяви Бронуен зад нея и Манон я видя да се качва по стълбището заедно с Гленис и Петра.

Махна безмълвно с ръка и се приготви да чуе лошата новина.

Лоша. Но не толкова лоша, колкото можеше да бъде.

Когато Манон отвори очи, трите вещици просто я гледаха. Железни зъби и крочанки стояха заедно, в мир. Като съюзници.

- Утре ще съберем мъртвите - каза приглушено Манон. - Ще ги изгорим, когато изгрее луната.

Традиция и при крочанките, и при Железни зъби. Щеше да е пълнолуние - Утробата на Майката. Най-добрата фаза на луната за ритуално изгаряне. За завръщане при Триликата богиня, за прераждане в утробата й.

- А след това? - попита Петра. - Какво ще правим след това? Манон обходи и трите с поглед.

- Вие какво искате?

- Да си отидем у дома - промълви Гленис.

Манон преглътна.

- С крочанките сте свободни да си тръгнете, когато...

- В Пустошта - поясни Гленис. - Заедно.

Манон и Петра се спогледаха. Петра каза:

- Не можем.

Устните на Бронуен се извиха нагоре в крайчетата.

- Можете.

Манон примигна. И мигна още веднъж, когато Бронуен протегна юмрук към нея и го отвори.

В шепата й се криеше светлолилаво цвете, голямо колкото нокътя на палец. Красиво и нежно.

- Току-що пристигна един отряд крочанки. С малко закъснение, но са чули призива ни за помощ и идват. Чак от Пустошта.

Манон не можеше да откъсне очи от лилавото цветенце.

- Те ни го донесоха. От равнината пред Вещерския град.

Онова голо, пропито с кръв поле. Земята, която не бе раждала цветя и друг живот, освен трева, мъхове и...

Зрението й се замъгли. Гленис хвана ръката й и я доближи до тази на Бронуен, която пусна цветенцето в дланта й.

- Само заедно можем да развалим проклятието - прошепна Гленис. - Бъди мостът. Бъди светлината.

Мост между двата вещерски народа, в какъвто вече се беше превърнала.

И светлина - както Тринайсетте избухнаха със светлина, а не с мрак в сетните си мигове.

- Когато желязото се топи - каза Петра с плувнали в сълзи сини очи.

Тринайсетте бяха разтопили вещерската кула. Заедно с враговете си от Железни зъби. Отдавайки и себе си.

- Когато цветя избуяват от кръвта - поде Бронуен.

Манон отправи поглед към бойното поле и коленете й едва не се подкосиха. Безброй цветя застилаха окървавените отломки, където Тринайсетте бяха срещнали смъртта си.

Тление довърши:

- Нека земята бъде свидетел!

Бойното поле, където владетели и жители на множество кралства, множество нации бяха дошли да отдадат почит пред саможертвата на Тринайсетте.

В спусналото се мълчание Манон прошепна с пресеклив глас, държейки мъничкото, безценно цвете в дланта си:

- А ти се завърни у дома.

Гленис сведе глава.

- Проклятието е развалено. Завръщаме се у дома като един народ.

Да, проклятието бе развалено.

Манон продължи да се взира в тях с пресядащ в гърлото й дъх.

След малко вдигна Абраксос и за броени секунди се качи на седлото му. Нито им обясни къде отива, нито се сбогува с тях, преди двамата да се втурнат в просветляващата се нощ.

Уивърнът й се насочи към парчето опожарена земя сред бойното поле. Право към сърцето му.

Усмихната през сълзи, смеейки се с радост и тъга, Манон остави скъпоценното цвете от Пустошта на свещеното място.

С благодарност и любов.

За да знаят сестрите й - да знае Астерин в света, в който сега бродеше ръка за ръка с ловеца и рожбата си, - че бяха успели.

... че вещиците се завръщаха у дома.

***

Елин искаше да заспи, но не можеше. Не беше приела предложенията да й намерят стая с легло сред суматохата в двореца.

Вместо това двамата с Роуан бяха отишли в тържествената зала, за да разговарят с ранените, да помогнат с каквото могат на нуждаещите се.

Изгубените елфи на Терасен заедно с гигантските им вълци и човешкия клан, с който се бяха съюзили, искаха да говорят с нея също колкото и гражданите на Оринт. Скоро и тя, и целият свят щеше да узнае как са открили Вълчото племе преди десетилетие, как са заживели с него в дивите планински земи и равнините отвъд тях.

Техните лечителки изпълваха тържествената зала, присъединявайки се към жените от Tope. Всичките бяха потомки на тези от жния континент - и очевидно обучени от тях. Десетки лечителки с пресни сили и така потребните лечебни материали. Веднага се вписаха в работата на сестрите си от Tope. Сякаш се трудеха заедно от векове.

Когато лечителките, и човешки, и елфически, ги изгониха, Елин тръгна из двореца.

Обходи всички коридори, всички етажи, надниквайки в стаи, пълни с призраци и спомени. Роуан крачеше до нея, мълчаливо и неотлъчно.

Изкачваха се нагоре етаж след етаж.

Наближаваха върха на северната кула, когато се съмна.

Утрото беше безмилостно студено на най-горното ниво на кулата, извисила се над целия свят, но все пак се задаваше ясен ден. Светъл.

- Ето къде е било - пророни Елин, кимвайки към тъмното петно върху каменния под на балкона. - Къде Ераван е загинал в ръцете на лечителка. - Тя сбърчи чело. - Дано може да се отмие.

Роуан изсумтя и когато тя надникна през рамо с разпилени от вятъра коси, го видя да стои облегнат на изхода от стълбището, скръстил ръце пред гърдите си.

- Сериозно говоря - натърти Елин. - Гнус ме е, че е оставил следа точно тук, където мисля да се пека на слънце. Ще ми съсипва удоволствието.

Роуан се засмя, отблъсна се от стената и застана пред парапета.

- Ако не успеем да го измием, що го покрием с килимче.

Този път Елин се засмя и отиде при него, притискайки се в топлото му тяло, докато слънцето позлатяваше бойното поле, реката, Еленови рога.

- Е, видя всички коридори, зали и стълбища. Какво смяташ за новия си дом?

- Тесничък е, но ще го преживея.

Елин го сръчка с лакът и посочи с брадичка към близката западна кула. Докато северната беше висока, западната беше широка. Величествена. Близо до горните й етажи, надвиснала над внушителната бездна и оградена с каменни стени, една градина сияеше на яркото слънце. Градината на краля.

Е, на кралицата в този случай.

Макар че сега от нея бяха останали затрупани със сняг трънаци, Елин си я спомняше от времето, когато бе принадлежала на Орлон. Розите и висящите плетеници от глициния, фонтаните, разливащи се от ръба на парапетите в откритото пространство отдолу, ябълковото дръвче с цветове като малки снежни топчици през пролетта.

- Чак сега осъзнавам колко ще е удобна за Лапичка - подхвърли, загледана в тайната градина. Запазена само за кралското семейство. Понякога само за краля или кралицата. - Ще трябва да търчи надолу по стълбището на кулата всеки път, щом й се допишка.

- Сигурен съм, че предците ти са взели под внимание биологичните нужди на домашните любимци, когато са я правили.

- Аз бих - измърмори Елин.

- О, не се и съмнявам - подсмихна се Роуан. - Но ще ми обясниш ли защо в момента не спим там?

- В градината?

Той я перна по носа.

- В покоите до градината. В нашата спалня.

Беше го развела набързо из новото им жилище. Кралските покои бяха запазени въпреки окаяното състояние на другата част от двореца. Очевидно някой от адарланските управници ги беше използвал.

- Искам да премахнат всяка следа от Адарлан, преди да се настаня там - призна си тя.

- Ясно.

Елин вдиша дълбока глътка от утринния въздух.

Чу ги, преди да ги види, да ги надуши. Като се обърнаха, Лоркан и Елида излизаха на балкона, следвани от Едион, Лизандра и Фенрис. Рен Алсбрук се появи зад тях с плахо, колебливо изражение на лице.

Елин нямаше представа как са се досетили къде да ги открият, нито защо идваха. Поне раните на Фенрис бяха зараснали, макар че сега два червени белега прорязваха плътта му от челото до челюстта. Но това като че ли не го притесняваше.

Освен това Елин веднага забеляза ръката на Лоркан върху кръста на Елида. Озареното й лице.

Можеше да се досети защо сияе така. Дори тъмните очи на Лоркан искряха.

Въпреки това Елин му изпрати поглед, изразяващ всичко, което нямаше сили да изрече сега: ако разбиеше сърцето на господарката на Перант, просто щеше да го фламбира. И да покани Манон Черноклюна да си опече вечеря над горящия му труп.

Лоркан врътна очи и Елин го прие за достатъчен знак, че я е разбрал.

- Някой от вас изобщо спа ли?

Само Фенрис вдигна ръка.

Едион гледаше смръщено тъмното петно върху камъните.

- Ще го покрием с килимче - увери го Елин.

Лизандра се засмя.

- Нещо кичозно, надявам се.

- Обмислям да е в розово и лилаво. С бродерии на цветя. Точно каквото би се харесало на Ераван.

Елфите впериха недоумяващи погледи в тях. Рен дори примигна. Елида сведе глава и се закиска.

Роуан пак изсумтя:

- Поне в този двор няма да ни е скучно.

Елин сложи възмутено ръка на гърдите си.

- Да не би дори за секунда да ти е хрумнало, че ще бъде скучно?

- Боговете да са ни на помощ! - промърмори Лоркан.

Елида го сръчка с лакът.

Едион се обърна към Рен, който още стоеше на входа, сякаш се чудеше дали да не се измъкне незабелязано.

- Сега е моментът да избягаш. Преди да се оплетеш в тази безкрайна лудост тук.

Ала тъмните очи на Рен срещнаха тези на Елин. Проучиха ги.

Чула беше за Муртауг. И знаеше, че не е подходящо сега да го споменава, защото тъгата още замъгляваше погледа му. Затова просто надзърна към него с открито лице. Откровено. Топло.

- Винаги можем да се възползваме от още един участник в лудницата тук - отбеляза тя, сякаш протягайки невидима ръка към младия лорд.

Рен отново я проучи с очи.

- Ти даде всичко от себе си, но пак се върна тук. Продължи да се бориш.

- Заради Терасен - каза тихо Елин.

- Да, знам. - Белегът върху лицето на Рен се открояваше още по-ярко под светлината на изгряващото слънце. - Вече го разбирам. - Той й се усмихна едва доловимо. - Май и на мен ще ми е потребна мъничко лудост след тази война.

- Ще съжаляваш - процеди Едион.

Елин изпълни театрален поклон.

- О, несъмнено! - После се подсмихна на елфите, скупчени пред нея. - Тържествено обещавам да не ви отегчавам до сълзи.

Клетва на кралица.

- А какво означава това? - поинтересува се Едион.

- Градене на разрушеното - отвърна Елида. - Много градене.

- Търговски преговори - добави Лизандра.

- Обучаване на новото поколение магьосници - обади се Елин.

Елфите пак примигнаха объркано.

Елин килна глава и им отвърна със същото.

- Вие, приятелчета, нямате ли с какво да допринесете? - Изцъка с език. - Вие тримата сте по-древни от света. Очаквах повече от свадливи старчоци като вас.

Ноздрите им се разшириха. Едион се ухили, а Рен мъдро стисна устни, за да се възпре.

Фенрис я поправи:

- Четирима сме. Четирима свадливи старчоци.

Елин вирна въпросително вежда.

Фенрис се подсмихна и мимиката опъна белезите му.

- Вон още скита някъде по света. И вече е свободен.

Роуан скръсти ръце.

- Едва ли ще успеем пак да го заловим.

Фенрис се засмя многозначително и посочи военния лагер на полето, където елфи, вълци и човеци още спяха.

- Имам чувството, че все някой от тях ще знае откъде да започнем. - Той надникна към Елин. - Стига да си склонна да допуснеш още един старчок в двора си.

Тя сви рамене.

- Ако смогнете да го убедите, не виждам защо не.

Роуан й се усмихна, а сетне вдигна поглед към небето, сякаш очакваше да види изгубения си приятел там.

Фенрис намигна.

- Уверявам те, че не е толкова кисел, колкото Лоркан. - Елида го плесна по рамото и той отскочи встрани, разперил ухилено ръце. - Ще ти хареса. - Обеща на Елин. - Всички дами го харесват. - Добави и пак намигна на трите им с Лизандра и Елида.

Смехът на Елин беше по-лек, по-свободен от всеки друг звук, който някога бе напускал гърлото й. Тя се обърна към разбуждащото се кралство.

- Обещахме на всички по-добър свят - каза след миг, но вече със сериозен глас. - Така че ще започнем с това.

- Започваме от малките неща - рече Фенрис. - Допада ми.

Елин му се усмихна.

- Доста ми се понрави гласуването за Ключовете на Уирда. Предлагам да продължим в този дух.

Мълчание. След малко Лизандра попита:

- За какво да гласуваме?

Елин сви рамене и пъхна ръце в джобовете си.

- За всякакви неща.

Едион вирна вежда.

- Каква да е вечерята например?

Елин врътна очи.

- Да, каква да е вечерята. Ще заседаваме по този въпрос.

Елида се покашля.

- Май Елин говореше за по-важни неща. Свързани с управлението на кралството.

- Ти си кралица - изтъкна Лоркан. - Защо да гласуваме?

- Народът трябва да има думата относно управлението. Относно решенията, които повлияват върху живота му. Относно възраждането на кралството. - Елин вдигна брадичка. - Аз ще бъда кралица и децата ми... - Бузите й пламнаха и тя се обърна към Роуан. - Нашите деца - поправи се тихо - ще наследят трона. Някой ден. Но Терасен трябва да има думата. Всяка територия, независимо от управниците й, трябва да има думата. Гласът на народа ще се слуша.

Елфите се спогледаха. Роуан каза:

- Преди много време на изток съществуваше кралство, което вярваше в подобен начин на управление. - В очите му грееше гордост, по-ярка от зората. - Земя на мир и учение. Светъл лъч в онази далечна, раздирана от конфликти част на света. След като изградим наново Библиотеката на Оринт, ще помолим учените да потърсят нещо за нейната история.

- Може да се свържем със самото кралство - предложи Фенрис. - Да поканим от техните учени и управници тук. За да ни помагат. - Той сви рамене. - Може да изпратите мен.

Елин знаеше, че предложението му е сериозно - да пътува като техен пратеник. Навярно за да преодолее видяното и преживяното тук. Да се примири със загубата на брат си. Да си прости. Струваше й се, че белезите по лицето му ще избледнеят чак след това.

Тя кимна. И макар че с радост щеше да изпрати Фенрис, където той пожелаеше...

- Библиотеката? - попита ненадейно.

Роуан се усмихна.

- И Кралският театър.

- Тук нямаше театър. Не и като този в Рифтхолд.

Усмивката на Роуан се разшири.

- Ще има.

Елин махна с ръка.

- Нужно ли е да ти напомням, . че въпреки победата ни във войната хазната ни не прелива от злато?

Той преметна ръка през раменете й.

- А нужно ли е аз да ти напомням, че след като обезглави Майев, аз отново съм принц на Доранел и имам пълен достъп до богатствата и имотите му? И че тъй като обявиха Майев за натрапница, половината от нейното състояние вече е твоя собственост, а другата половина... на рода на Белия трън?

Елин примигна бавно. Останалите се ухилиха. Дори Лоркан. Роуан я целуна.

- Нова библиотека и Кралски театър - промълви до устните й. - Приеми ги за подаръка ми към теб, Огнено сърце.

Елин се отдръпна от него и огледа лицето му. Прочете искреността и решимостта по него.

После го прегърна и се разсмя през сълзи към проясняващото се небе.

***

През днешния ден щяха да се проведат много срещи, реши Елин, застанала с усмивка в полупразната, прашна стая пред съюзниците си. Приятелите си.

Ансел от Брайърклиф, покрита от синини и драскотини, също се усмихваше.

- Хамелеонката добре се преструваше на теб - отбеляза тя. - За мой срам не усетих разликата.

Принц Галан, също толкова изхабен и белязан от битките, се засмя.

- В своя защита ще изтъкна, че не те бях срещал лично. - Той кимна на Елин. - Е, здравей, братовчедке.

Елин, облегната на полуизгнилото писалище - единствената мебел в стаята - му се подсмихна.

- Аз пък веднъж те видях отдалеч.

Ашриверските очи на Галан просветнаха.

- Предполагам е било, докато си практикувала предишната си професия, затова ти благодаря, че не си ме убила.

Тя се изкиска, а Ролф подбели очи.

- Да, капер?

Ролф махна с татуирана ръка. Под ноктите му още имаше засъхнала кръв.

- Ще се въздържа от коментар.

Елин изсумтя.

- Ти си наследник на мисенианците - каза тя. - Дребните свади вече са под достойнството ти.

Ансел изпуфтя. Ролф я стрелна предупредително.

- И все пак какво възнамеряваш да правиш с тях? - поинтересува се Елин.

Навярно и другата част от двора й трябваше да присъства на този разговор, но като изпрати Еванджелин да събере съюзниците им, тя бе решила да ги остави да си починат. Роуан пък беше тръгнал да търси Ендимион и Селен. На Селен също й предстоеше да научи нещо доста важно за бъдещето си. И това на Доранел.

Ролф сви рамене.

- Скоро ще решим. Дали да се върнем в Залива на Черепа, или...

Той присви морскозелените си очи.

- Или? - попита с медено гласче Елин.

- Или да изградим наново някогашния си дом в Илиум.

- Защо ти не вземеш решението? - настоя Ансел.

Ролф пак махна с татуираната си ръка.

- Те жертваха живота си в тази война. Заслужават да изберат къде да прекарат остатъка от дните си.

- Мъдро - изцъка с език Елин. Ролф се наежи, но като съзря топлината в очите й, бързо омекна. Тя обърна поглед към Илиас. Бронята на асасина беше очукана и изподрана. - Ти продума ли и дума през цялата война?

- Не - отговори вместо него Ансел.

Синът на Немия господар погледна младата кралица. И задържа взора си върху нея.

Елин усети заряда в погледа, който си размениха. Не беше враждебност - нито страх. Дори можеше да се закълне, че бузите на Ансел пламнаха.

Елин прецени, че ще пощади старата си приятелка, и вместо това каза на всички, -Благодаря ви!

Те извърнаха лица към нея.

Тя преглътна и сложи ръка върху сърцето си.

- Благодаря ви, че се отзовахте на призива ми за помощ. Благодаря ви от името на Терасен. Вечно ще съм ви задължена.

- Ние ти бяхме задължени - натърти Ансел.

- Без мен - обади се Ролф.

Елин му се ухили широко.

- Двамата с теб много ще се забавляваме. - После плъзна очи по всичките си съюзници, уморени от битката, но още на нозе. Всички до един. - Струва ми се, че много ще се забавляваме.

***

По пладне Елин намери Манон в една от кулите на уивърните, откъдето Абраксос съзерцаваше бойното поле.

Двете страни на тялото му и крилете му бяха осеяни с превръзки. Някогашната Водачка на Крилото - също.

- Кралица на крочанките и Железни зъби - каза Елин вместо поздрав и подсвирна тихо. Манон се обърна бавно към нея. Елин чоплеше небрежно ноктите си. -Впечатляващо.

Но лицето, което се извърна към нея...

Беше изпито. Покрусено.

- Чух - прошепна Елин и свали ръце до тялото си, без да стори и крачка към вещицата.

Манон не отговори. Мълчанието й беше красноречиво за Елин.

Не, не беше добре. Да, случилото се я бе съкрушило. Не, не й се говореше за това. Затова Елин каза само:

- Благодаря ти.

Манон кимна отнесено. Елин тръгна към нея, но я подмина. И отиде при Абраксос, отправил поглед към Тералис. Към опожареното парче земя.

Сърцето й се пръскаше от всичко това - скърбящия уивърн, черната пръст, вещицата зад нея. Но Елин седна до Абраксос. И го погали по главата. Той се притисна към нежния й допир.

- Ще издигнем паметник - каза на уивърна и на Манон. - Стига вие да искате. Така никой никога няма да забрави саможертвата им, както и на кого трябва да сме благодарни всеки ден.

Вятърът пееше глухата си, свистяща песен из кулата. Чуха се стъпки по сламата и Манон седна до нея.

Но Елин не проговори пак, не й зададе други въпроси. Манон си позволи да отпусне рамене, да сведе глава. Както може би не би сторила пред другиго. А и друг едва ли щеше да разбере бремето, което и двете носеха на плещите си.

Кралиците поседяха безмълвно, загледани в опустошената равнина. В бъдещето отвъд нея.

119

Бяха им необходими десет дни да подготвят всичко.

Десет дни да разчистят тронната зала, да измият коридорите на по-долните етажи, да намерят храна и готвачи. Десет дни да почистят кралските покои, да намерят подходящи дрехи и да украсят с подобаваща пищност тронната зала.

Оглеждайки от подиума в тронната зала събраната тълпа и гирляндите от вечнозелени клонки, обкичващи пейките и гредите на тавана, Роуан трябваше да признае, че Лизандра се е справила блестящо. Навсякъде горяха свещи, а девственият сняг, паднал през нощта, скриваше белезите от войната.

Едион, застанал до него, пристъпваше нервно от крак на крак. Лоркан и Фенрис гледаха право напред.

Всички бяха изкъпани, сресани и облечени в одежди, достойни за принцове.

Но Роуан не се интересуваше от това. Зеленият му жакет със сребристи шевове беше най-неудобната дреха, която някога бе носил. Поне Голдрин висеше в ножницата на хълбока му.

За щастие, Лоркан изглеждаше също толкова неловко, пременен в черно. „Ако облечеш друг цвят - беше му подхвърлила Елин, - светът ще се обърне с главата надолу. Така че да се придържаме към траурно черно.“

Лоркан беше врътнал очи. Но Роуан забеляза лицето на Елида, като ги видя двете с Лизандра в коридора пред тронната зала. Прочете любовта и желанието в очите й, когато зърна Лоркан в новите му дрехи. И се запита дали скоро в залата нямаше да се проведе и сватба.

Надниквайки към Едион, също облечен в терасенско зелено, Роуан се усмихна леко. Две сватби... сигурно преди лятото. Макар че нито Лизандра, нито Едион говореха за това.

Когато и последните гости влязоха в препълнената зала, Роуан огледа владетелите и съюзниците, заели предните редици. Ансел от Брайърклиф нервничеше в новите си панталони и жакет, а Ролф беше преметнал ръка през облегалката на пейката зад нейната и се присмиваше на осезаемото й неудобство. Илиас, облечен в белите одежди на народа си, седеше от другата й страна, същинско олицетворение на невъзмутимото спокойствие. На реда пред тях беше Галан в официалната си премяна на принц, вдигнал гордо брадичка. Той намигна на Роуан, когато ашриверските му очи срещнаха неговите.

Роуан само кимна на младежа. Сетне и на братовчедите си Енда и Селен, седнали до пътеката. Селен бе имала нужда от няколкочасово усамотение, когато Роуан й съобщи, че вече е кралица на Доранел. Елфическата кралица на Изтока.

Среброкосата му братовчедка не се беше пременила според новата си титла днес - и тя като Енда бе избрала най-запазените си след войната дрехи.

В Доранел щяха да настъпят големи промени и Роуан знаеше, че дори не можеше да ги предвиди. Родът на Белия трън щеше да управлява и потомците на Мора най-сетне се връщаха на власт, но зависеше от тях, от Селен какво ще е управлението. В какъв народ ще се превърнат елфите без тираничното господство на злата кралица.

Още не се знаеше колко от елфите щяха да останат тук, в Терасен. Колко от тях щяха да изградят нов живот в разбитото от войната кралство, да изберат години на тежък

труд, вместо да се върнат в земя, в която ги очакваха безгрижни дни и богатства. Елфическите воини, с които се срещна през изминалите две седмици, не говореха по въпроса, но Роуан бе видял как някои гледат с копнеж към Еленови рога, към Оуквалд. Сякаш и те чуваха дивия зов на вятъра.

Не биваше да забравя и за елфите, живели тук преди падението на Терасен. Елфите, които се бяха отзовали на отчаяната молба на Елин и се бяха върнали в тайния си дом сред Вълчото племе, за да се подготвят за дългия път насам. Да се завърнат в Терасен след толкова много години. И то с онези вълци.

Роуан щеше да се потруди кралството да се окаже достойно за завръщането им. Достойно за всичките си обитатели - и човеци, и елфи, и вещици. Кралство, велико като едно време - дори по-велико. Велико като онова в далечния юг, отвъд Тясното море, доказващо, че е възможно да съществува земя на мир и изобилие.

През последните дни гостите от хаганата му бяха разказали доста за кралството си -за политиката и народа си. Сега наследниците седяха от другата страна на тронната зала заедно с Каол и Дориан. Ирен и Несрин също бяха при тях, и двете прелестни в рокли, които навярно бяха взели назаем, защото шивашките ателиета не работеха, а и нямаше материали. Дори бе същинско чудо, че всички бяха намерили достатъчно чисти дрехи.

Манон обаче бе отказала да се премени за повода. Носеше вещерския си кожен костюм. Короната от звезди на главата й хвърляше отблясъци по Петра Синьокръвна и Бронуен Крочан, настанили се от двете й страни.

Едион преглътна звучно и Роуан надникна към отворените врати. После и към лорд Дароу, застанал до празния трон.

Не истински трон - просто по-голям, по-хубав стол, избран от окаяната им колекция от оцелели кандидати.

Дароу също гледаше към отворените врати. Изражението му си оставаше равнодушно, но очите му блестяха.

Проехтяха тръби.

Четиритонов мотив. Изпълнен три пъти.

Пейките простенаха - всички гости се завъртаха към вратите.

Зад подиума, скрити зад изрисуван дървен параван, малка група музиканти засвири тържествения химн. Не беше внушителният оркестър, подобаващ на толкова грандиозно събитие, но и това стигаше.

И бездруго нямаше значение.

Елида се появи в люлякова рокля, с венец от копринени лентички върху сплетената си черна коса. Куцукаше и Роуан знаеше, че нарочно е помолила Лоркан да не придържа глезена й с магията си. Искаше да извърви дългата пътека със собствените си крака.

Въпреки недъга си Господарката на Перант пристъпваше към подиума с грациозна осанка и гордо изопнати рамене, стиснала букет от бодлива зеленика пред гърдите си. Господарка на Перант - и една от придворните дами на Елин. Поне за днес.

За коронацията на Елин.

Елида вече преполовяваше пътеката, когато се появи и Лизандра, облечена в зелено кадифе. Из залата се разнесе шушукане. Не само заради удивителната й красота, но и заради подвизите й.

Хамелеонката, отбранявала кралството им, помогнала в унищожението на Ераван.

Лизандра се понесе елегантно по пътеката с вирната брадичка, а Едион вдигна глава, като я видя. Господарката на Каравер.

След нея към подиума тръгна Еванджелин със зелени панделки в червеникавозлатистата си коса. Момиченцето сияеше и радостна усмивка опъваше белезите по лицето му. Младата господарка на Аран. Повереница на Дароу, която някак бе съумяла дотолкова да стопли сърцето му, че старецът да убеди другите лордове да приемат Елин за законна кралица.

Преди два дни бяха донесли документите. Подписани от всички.

Елида застана от дясната страна на трона. Лизандра се нареди до нея. После и Еванджелин.

Сърцето на Роуан заблъска в гърдите му, когато всички отправиха очи към началото на опразнената пътека. Музиката се лееше наоколо. Песента на Терасен.

И когато достигна кулминацията си, когато светът избухна във величествени, могъщи звуци, Елин изникна на входа.

Всички станаха на крака, а коленете на Роуан едва не се подкосиха.

Облечена в ефирна зеленосребриста рокля, с разпуснати златисти коси, тя спря на прага на тронната зала.

Очите му за пръв път виждаха подобна красота.

Елин отправи поглед надолу по дългата пътека. Сякаш преценяваше точно колко стъпки щяха да я отведат до подиума.

До трона й.

Целият свят като че застина с нея на онзи праг.

Искряща по-ярко от девствения сняг навън, Елин вдигна брадичка и начена последния си път към дома.

***

Всяка стъпка, всяка пътека в живота й я бе водила дотук.

Виждаше смътно лицата на приятелите си, на съюзниците си, докато минаваше покрай тях.

Устремена към трона. Към короната, която Дароу щеше да сложи на главата й.

Всяка нейна стъпка сякаш отекваше в земята под краката й. Освободи малко искри от огнената си магия и те се понесоха след нея, увлечени от шлейфа на роклята й.

Ръцете й трепереха, но стискаха силно букета от вечнозелени клонки. Вечнозелени -символ на вечната независимост на Терасен.

С всяка нейна стъпка тронът се извисяваше все по-застрашително пред нея, а в същото време я зовеше.

Роуан стоеше от дясната му страна, оголил зъби в свирепа усмивка, която дори с многовековното си обучение не успяваше да сдържи.

От лявата страна на трона беше Едион. С високо вдигната глава, обляно в сълзи лице и Меча на Оринт в ножницата на хълбока му.

Усмивката на Елин беше за него. За детството им заедно, за всичко загубено.

За всичко, което бяха спечелили.

Тя кимна, минавайки покрай Дориан и Каол. И намигна на Ансел от Брайърклиф, която бършеше мокрите си очи с ръкава на жакета си.

Когато Елин достигна трите стъпала на подиума, Дароу пристъпи към ръба им.

И както я бе инструктирал миналата вечер, както се бе упражнявала с часове на едно прашно стълбище, тя изкачи стъпалата и коленичи на най-горното.

Единственият момент от управлението й, когато се прекланяше пред някого.

Единственото нещо, пред което щеше да коленичи. Короната й. Трона й. Кралството й.

Всички в залата останаха прави дори след като Дароу им даде знак да седнат.

И дойде ред на словото, изречено на Древния език. Свещени думи, произнесени безпогрешно от Дароу, който собственоръчно бе коронясал Орлон преди десетилетия.

- Отдаваш ли живота си, тялото си и душата си в служба на Терасен?

Тя отговори на Древния език, както миналата вечер се бе упражнявала с Роуан, докато езикът й не натежа като олово.

- Отдавам всичко, което съм, и всичко, което имам, на Терасен.

- Тогава изречи клетвата.

Сърцето на Елин препускаше и тя знаеше, че Роуан го чува, но просто сведе глава и каза:

- Аз, Елин Ашривер Белия трън Галантиус, се кълна в безсмъртната си душа да браня, закрилям и почитам Терасен от този ден до сетния си.

- Така да бъде - рече Дароу и протегна ръка.

Не към нея, а към Еванджелин, която пристъпи напред с възглавничка от зелено кадифе в ръце.

Отгоре й лежеше короната.

Адарлан бе унищожил трона й от еленови рога. Бе разтопил короната й.

Затова й бяха сътворили нова. За десетте дни, откакто бе решено да я коронясат тук, бяха намерили майстор златар, способен да изкове корона от остатъка от златото, което бяха откраднали от гробната могила във Вендлин.

Два преплитащи се еленови рога се издигаха от предната й част, обгръщайки скъпоценния камък в центъра й.

Не истински скъпоценен камък, а нещо... безценно. Дароу й го беше дал лично.

Парчето кристал, съдържащо в себе си цъфналия кралски огън от управлението на Орлон.

Дори сред лъскавия си метален обков, червено-оранжевото цвете сияеше като рубин, ослепително под лъчите на утринното слънце, когато Дароу взе короната от възглавничката.

Той я вдигна към сноповете светлина, проникващи през прозорците зад подиума. Избрали бяха този момент за церемонията точно заради слънчевите лъчи. Благословията на Мала.

И макар Господарката на светлината вече да я нямаше, Елин можеше да се закълне, че почувства топлата й ръка върху рамото си, когато Дароу издигна короната към слънцето.

Можеше да се закълне, че усеща край себе си всички онези, които бе обичала с огненото си сърце. Чиито истории бяха запечатани с мастило върху кожата й.

И докато короната се спускаше към главата й, тя вля стомана . във врата си, в сърцето си и освободи силата си. Заради всички загинали, заради всички, които се бяха били, заради света, който ги гледаше.

Дароу постави короната върху главата й. Оказа се по-тежка, отколкото бе очаквала.

Елин затвори очи и прие надълбоко в себе си тежестта й, бремето и дара, които носеше.

- Изправи се - каза Дароу. - Елин Ашривер Белия трън Галантиус, кралица на Терасен. Тя преглътна вопъла, спотаил се в гърлото й. И бавно, с равномерен дъх въпреки сърцето, заплашващо да изскочи от гърдите й, Елин се изправи.

Сивите очи на Дароу искряха.

- Дълго да е царуването й!

А когато Елин се обърна, в залата се надигна вик, който отекна между древните камъни и по улиците на града отвъд стените на двореца.

- Да живее Елин! Кралицата на Терасен!

Като го чу от устните на Роуан, на Едион, едва не се срути на колене. Но се усмихна. Вдигна брадичка и се усмихна.

Дароу махна към трона. Към последните две стъпки, които трябваше да направи.

Седнеше ли в него, церемонията приключваше.

Елин обаче не беше готова.

Тя се обърна наляво. Към Едион. И каза тихо:

- Това ти принадлежи по рождение, принц Едион.

Той застина, а Елин вдигна ефирния ръкав на роклята си, оголвайки китката си.

Раменете на Едион се разтресоха от мощния напор на сълзите му.

Този път Елин не потисна своите. И попита с разтреперани устни:

- Ще положиш ли кръвната клетва пред мен?

Едион просто падна на колене пред нея.

Роуан й подаде безмълвно един кинжал, но Елин задържа острието над ръката си.

- Ти се бори за Терасен, когато никой друг не посмя. Бори се за това кралство, когато нямаше шанс, нямаше надежда. Бори се за мен. За народа ми. Кълнеш ли се да продължиш вярната си служба до сетния си дъх?

Едион сведе глава и пророни:

- Да. Ще служа на теб и на Терасен в този живот и във всички други.

Елин се усмихна на Едион, на другата страна на светлата си монета. После поряза ръката си и я протегна към него.

- Тогава пий, принце! Добре дошъл в моя служба!

Едион пое предпазливо ръката й и впи уста в раната й.

А когато се отдръпна с окървавени устни, Елин му се усмихна.

- Каза, че искаш да положиш клетвата пред целия свят - прошушна, за да я чуе само той. - Е, така и стана.

Едион се засмя и се изправи. Прегърна я силно и отстъпи към мястото си от другата страна на трона.

Елин погледна към Дароу, който чакаше търпеливо.

- Докъде бяхме стигнали?

Старият лорд се поусмихна и махна към трона.

- Последната част от церемонията.

- И най-сетне ще обядваме - въздъхна Фенрис.

Елин потисна усмивката си и направи двете стъпки към трона.

Като се обърна да седне, пак спря за миг.

Дребни фигурки подаваха глави иззад вратите на тронната зала. Тя ахна тихо и всички проследиха погледа й.

- Малките хора - зашепнаха гостите и някои заотстъпваха назад, когато миниатюрните същества се стрелнаха из сенките край пътеката с пърхащи крилца и блещукащи люспи.

Едно от тях доближи подиума и с длъгнести зеленикави ръчички остави дара им в краката й.

Втора корона. Короната на Маб.

Взета от дисагите й - където и да бяха попаднали след битката. Явно при тях. И явно те нямаше да позволят да се изгуби отново. Нямаше да позволят на нея да забрави.

Елин взе короната, взряна в групичката дребни същества с ококорени тъмни очи, притаени в сенките отвъд пейките.

- Елфическата кралица на Запада - промълви Елида, но всички в залата я чуха.

Пръстите на Елин затрепериха и сърцето й се изпълни до пръсване, докато оглеждаше лъскавата древна корона. После върна очи към Малките хора.

- Да - каза им. - И аз ще ви служа. До края на живота си.

Тя им се поклони. Поклони се на почти невидимите същества, които я бяха спасявали толкова пъти, без да пожелаят нищо в замяна. На Господаря на Севера, оцелял също като нея пред грозното лице на смъртта. Винаги готов да й се отзове. Елин щеше да им служи, както щеше да служи на обитателите на Терасен.

Всички на подиума се поклониха с нея. След тях - и всички в тронната зала.

Но Малките хора вече ги нямаше.

Елин постави древната корона на Маб върху онази от злато, кристал и сребро и двете си прилегнаха съвършено.

Накрая възседна трона си.

Новото бреме натежа върху костите й. Вече не беше асасин. Нито принцеса воин.

И когато вдигна глава да огледа ликуващата тълпа, когато се усмихна, кралицата на Терасен и Елфическа кралица на Запада заискря като звезда.

***

Ритуалът не беше приключил. Още не.

Когато камбаните проехтяха над града, оповестявайки коронацията й, тълпите заликуваха.

И Елин отиде да ги поздрави.

Отправи се към портата на двореца, следвана от двора си, приятелите си и гостите от тронната зала. А като спря пред затворените врати от изящно изкован древен метал, отвъд които я чакаше градът и целият свят, тя се обърна към всички зад себе си.

Към всички, вървели неотлъчно до нея, довели до събитията в този ден, до радостния звън на камбаните.

Тя покани двора си напред.

После се усмихна на Дориан и Каол, на Ирен, Несрин, Сартак и спътниците им. Махна и на тях да пристъпят напред.

Те я доближиха с учудено вдигнати вежди.

Елин, още по-сияеща с короната на главата си, каза само:

- Елате с мен. - Тя посочи портата зад себе си. - Всички вие. Триумфът не принадлежеше само на нея.

Когато всички се поколебаха, Елин отиде при тях. Хвана Ирен Уестфол за ръката и я поведе напред. После Манон Черноклюна. Елида Локан. Лизандра. Еванджелин. Несрин Фалик. Борте и Хасар, и Ансел от Брайърклиф.

Всички жени, били се рамо до рамо с нея или надалеч. Проливали кръв и жертвали толкова много, без да се откажат от надеждата, че този ден ще настъпи.

- Повървете с мен - подкани ги пак Елин, докато мъжете и елфите се нареждаха зад тях. - Пр иятели мои.

Камбаните още биеха тържествено, когато тя кимна на стражите пред портата.

Те я отвориха и ревът на празнуващите тълпи разтърси света.

Елин и приятелите й пристъпиха заедно към ликуващия град.

Към улиците, където хората танцуваха и пееха, където мнозина ридаеха, притиснали ръце към сърцата си от въодушевление да зърнат шествието на махащите, усмихнати владетели, воини и герои, спасили кралството им, земите им. И коронясаната кралица с пламнали от щастие очи.

Нов свят.

По-добър свят.

120

Два дни по-късно Несрин Фалик още се възстановяваше от бала, продължил чак до зори.

Какво празненство само!

Не грандиозно като подобни събития на Южния континент, но щастието и смехът в тържествената зала, пируването и танците... Нямаше да ги забрави до края на живота си.

Макар че не очакваше да се почувства на себе си чак до последния си ден на земята.

Краката още я боляха от танци, танци и танци. А преди час бе подочула Елин и Лизандра да се оплакват от същото на закуска.

Кралица да танцува - гледка, която също нямаше да забрави.

Първият танц беше посветен на Елин и тя покани вречения си. И двамата с консорта й се бяха преоблекли за тържеството; Елин носеше черна рокля със златисти шевове, а Роуан - черен костюм със сребристи бродерии. Бяха великолепна двойка на танцовата площадка.

Кралицата като че ли се смая, и то приятно, когато елфическият принц я поведе умело в елегантен валс. Толкова се зарадва, че коронова и двама им с пламъци.

И това беше само началото.

Танцът им... Несрин не можеше да опише с думи ловкостта и грацията на движенията им. Първият им танц като кралица и консорт. Всяка тяхна стъпка представляваше въпрос, следван от отговор, а когато музиката се оживи, Роуан поведе Елин в изящни пируети и черните поли на роклята й се разпиляха във въздуха, разкривайки златистите й пантофки.

Стъпалата й се движеха толкова пъргаво по площадката, че от петите й хвърчаха искри, които роклята й завихряше красиво след нея.

Двамата ускоряваха крачките си все повече и повече, въртяха се неуморно, а кралицата сияеше като прясно изковано злато, докато музиката се извисяваше към гръмкия си завършек.

И когато валсът достигна триумфалния си последен тон, двамата спряха внезапно в съвършен унисон. Накрая кралицата прегърна Роуан и го целуна.

Споменът накара Несрин да се усмихне отново въпреки болезнените си крака, докато стоеше в прашната стая, превърната в щабквартира на хаганските наследници, и слушаше разговора им.

- Според Върховната лечителна войниците ни ще са готови след пет дни -известяваше принц Кашин брат си и сестра си.

И Дориан, когото бяха поканили на днешната среща.

- Тогава заминавате? - попита Дориан с леко горчива усмивка.

- Повечето от нас - отвърна Сартак, усмихвайки се със същата тъга.

Защото помежду им бе разцъфнало приятелство, дори и във война. Истинско приятелство, което океаните помежду им нямаше да прекършат.

Сартак каза на Дориан:

- Поканихме те тук днес, защото искаме да ти отправим една доста необичайна молба.

Дориан вирна вежда.

Сартак изтръпна леко.

- Като минахме през Ферианската падина, някои от рукините ни намериха уивърнски яйца. Изоставени. Част от тях искат да останат тук, за да се грижат за тях. Да обучават младите уивърни.

Несрин мигна смаяно заедно с Дориан. Никой не й беше споменал за това.

- Мислех... мислех, че рукините никога не напускат дома си - изпелтечи тя.

- Говорим за млади ездачи - поясни усмихнато Сартак. - И то само двайсетина. - Той пак се обърна към Дориан. - Но ми се примолиха да те питам дали е възможно да останат, когато ние си тръгнем.

Дориан се замисли.

- Не виждам защо не. - Нещо проблесна в очите му. Сякаш му хрумна идея, която скъта някъде в съзнанието си. - Дори за нас ще е чест.

- Само не им позволявайте да доведат уивърните у дома - измърмори Хасар. - До края на живота си не желая да видя уивърн.

Кашин я потупа по главата. А тя му се озъби.

Несрин се засмя, но усмивката й посърна, като забеляза колко тъжно й се усмихва Дориан.

- Май ще загубя още един капитан на Стражата - каза кралят на Адарлан.

Несрин сведе глава.

- Аз...

Не беше очаквала да повдигне тази тема. Не и точно сега.

- Но ще се радвам - продължи той - да нарека още една кралица своя приятелка.

Несрин се изчерви. И бузите й пламнаха още по-силно, когато Сартак подметна с усмивка:

- Не кралица, а императрица.

Тя настръхна и Сартак се засмя. Дориан също.

После кралят я прегърна силно.

- Благодаря ти, Несрин Фалик. За цялата ти помощ.

В гърлото й заседна такава буца, че смогна единствено да отвърне на прегръдката му.

А когато кралят си тръгна, когато Кашин и Хасар отидоха да обядват, Несрин се обърна към Сартак и по гърба й полази същата тръпка.

- Императрица? Сериозно?

Тъмните му очи проблеснаха.

- Спечелихме войната, Несрин Фалик. - Той я придърпа към себе си. - И се прибираме у дома.

Ушите й не бяха чували по-хубави думи.

***

Каол гледаше писмото в ръцете си.

Пристигнало бе преди час, а още не го беше отворил. Като го взе от вестоносеца -едно от отряда деца, командвани от Еванджелин, просто го донесе в спалнята си.

Сега, седнал на леглото, докато светлината от свещите танцуваше по олющените стени на стаята, още не намираше сили да строши червеното восъчно клеймо.

Дръжката на вратата се завъртя и Ирен влезе безшумно в стаята, видимо уморена, но с грейнали очи.

- Трябваше да спиш.

- Ти също - каза той, надниквайки многозначително към корема й.

Тя махна небрежно с ръка, както неизменно откликваше, когато хората я наричаха „спасителка“ и „героиня на Ерилея“. Когато я гледаха със страхопочитание и плувнали в сълзи очи.

Затова Каол се гордееше и за двама им. И щеше да разкаже на детето им за храбростта й, за невижданата й дарба.

- Какво е това писмо? - попита го тя, докато миеше ръцете и лицето си с каната до прозореца.

Отвъд стъклото градът беше смълчан - спеше след дългия ден на работа по разрушеното. Планинците от Белия зъб бяха останали да помогнат. И Каол щеше да ги възнагради за добрината. Вече беше проучил накъде можеха да разширят териториите им - и как да възстановят мира им с Аниел.

Той преглътна сухо.

- От майка ми е.

Ирен застина с мокро лице.

- От... Защо не си го отворил?

Той сви рамене.

- Не всички сме достатъчно смели да се борим срещу зли сили.

Ирен врътна очи, избърса лицето си и седна на леглото до него.

- Искаш ли първо аз да го прочета?

Да, искаше. Дявол да го вземе, искаше. Затова й го подаде безмълвно.

Тя разгъна мълчаливо пергамента и златистите й очи засноваха по изписаните с мастило думи. Каол забарабани с пръст по коляното си. След дългия ден на лечение знаеше, че не е умна идея да кръстосва из стаята, за да разсее нервите си. Едва се беше добрал до леглото си с бастуна.

Ирен сложи ръка на гърлото си и обърна листа, за да прочете написаното отзад.

Като вдигна глава, по бузите й се стичаха сълзи. Тя му върна писмото.

- Трябва да го прочетеш сам.

- Просто ми кажи. - Щеше да го прочете по-късно. - Просто... кажи ми какво пише.

Тя избърса лицето си с ръка. Устните й трепереха, но в очите й се четеше радост. Искрена радост.

- Майка ти пише, че те обича. Че й липсваш. Че ако ние с теб сме съгласни, иска да живее с нас. Заедно с брат ти Терин.

Каол взе писмото и прегледа набързо текста. Не можеше да повярва. Докато не прочете:

Обикнах те в мига, в който разбрах, че растеш в утробата ми.

Дори не опита да спре сълзите си.

Баща ти ми каза какво е правил с писмата ми до теб. А аз му казах, че няма да се върна в Аниел.

Ирен отпусна глава на рамото му, докато Каол четеше редовете.

Годините бяха дълги, а разстоянието помежду ни - голямо. Но като се установиш с новата си съпруга, с рожбата ви, бих искала да ви посетя. И да остана при вас заедно с Терин. Стига да сте съгласни.

Плахи, напрегнати думи. Като че тя самата не вярваше Каол да склони.

Той прочете останалото, преглъщайки тежко, когато стигна до последния ред.

Толкова много се гордея с теб. Винаги съм се гордяла с теб и ще продължавам.

НаДявам се Да те виДя скоро.

Каол остави писмото, избърса бузите си и се усмихна на съпругата си.

- Май ще трябва да построим по-голяма къща - пророни.

Широката усмивка на Ирен беше единственият отговор, на който се надяваше.

***

На следващия ден Дориан намери Каол и Ирен в залата на един от по-долните етажи, където бяха разположили ранените. Каол беше в количката си и помагаше на съпругата си в грижите за една ранена крочанка. Дориан им махна да го последват.

Двамата тръгнаха, без да задават въпроси, и той ги заведе до върха на едната кула, където Манон оседлаваше Абраксос за утринния му полет. Където прекарваше всеки свой ден, изграждайки си рутина, която Дориан знаеше, че не само поддържа реда, но и изтласква тъгата настрана.

Като ги видя, Манон спря и сбърчи вежди. Още преди дни се бе натъкнала на Каол и Ирен и макар да не си размениха много думи, поне нямаше лоши чувства въпреки неприятната първа среща на Каол с вещицата. Ирен само я прегърна и Манон й отвърна сковано, а като се разделиха, Дориан можеше да се закълне, че лицето й не изглеждаше чак толкова бледо и изпито като преди това.

Дориан попита кралицата на вещиците:

- Къде ще отидеш, когато всички си тръгнат?

Златистите очи на Манон се впиха в неговите.

Досега не бе посмял да я пита. И двамата не смееха да говорят за това. Както още не й бе споделил името на баща си.

- В Пустошта - каза накрая Манон. - Да видя какво може да се направи.

Той преглътна. Беше чул и крочанките, и вещиците от Железни зъби да приказват за това. У:ещаше нарастващото им напрежение - и вълнение.

- А след това?

- Нищо.

По лицето му се изписа тайна, многозначителна усмивка.

- Така ли?

- Какво искаш? - попита го Манон.

Теб - еДва не й отвърна Дориан. - Само теб.

Вместо това обясни:

- Малка група рукини ще останат в Адарлан да обучават новоизлюпените уивърни. Искам ги за мой въздушен легион. И бих желал с другите вещици от Железни зъби да им помогнете.

Каол се покашля и го изгледа така, сякаш опитваше да му каже: „Кога възнамеряваше да ми го споделиш?“.

Дориан му намигна и пак се обърна към Манон.

- Отиди в Пустошта. Изгради наново вещерското кралство. Но си помисли дали не би се върнала тук. Ако не за да станеш командир на легиона, то поне да помогнеш с обучението. - После добави тихо: - И да те виждам от време на време.

Тя продължи да се взира в него.

Дориан понечи да прикрие напрежението си, факта, че идеята, която му бе хрумнала преди броени минути в стаята на хаганските наследници, е превзела напълно мислите му.

Накрая Манон отговори:

- С уивърн полетът от Пустошта до Рифтхолд е само няколко дни. - От очите й надничаше предпазливост, но... и лека усмивка. - Смятам, че Бронуен и Петра са способни да поемат контрола, ако се измъквам от време на време. Да помагам на рукините.

Той видя обещанието в погледа й, в едва забележимата й усмивка. И двамата още скърбяха, още бяха съкрушени, но в този нов свят... навярно можеха да оздравеят. Заедно.

- Защо просто не се ожените? - предложи Ирен и Дориан врътна смаяно глава към нея. - Така ще ви е по-лесно и на двамата. Няма да ви се налага да се преструвате през цялото време.

Каол изгледа учудено съпругата си.

А тя сви рамене.

- Пък и такъв съюз ще е доста ползотворен за двете ни кралства.

Дориан знаеше, че лицето му е поруменяло, когато пак се извърна към Манон, готов да се извини, да отрече.

Тя обаче се подсмихна на Ирен и ефирният ветрец развя сребристобялата й коса, сякаш я водеше към обединения народ, който скоро щеше да полети на запад. Сетне яхна Абраксос, улавяйки поводите му в ръце.

- Ще видим - беше единственият отговор на Манон Черноклюна, Върховна кралица на крочанките и Железни зъби, преди с уивърна й да се понесат в небето.

Каол и Ирен се запрепираха през смях, а Дориан отиде до ръба на кулата. И загледа как среброкосата ездачка и уивърнът със сребърни криле се носят към хоризонта.

Усмихна се. И осъзна, че за пръв път от много време очаква с нетърпение утрешния ден.

121

Роуан знаеше колко труден ще е този ден за нея.

За всички тях, защото се бяха сближили толкова през последните седмици и месеци.

Но седмица след коронацията на Елин се събраха отново. Този път не за да празнуват, а за да се сбогуват.

Денят беше ясен и слънчев, но все така мразовит. Още дълго време ги чакаше студ.

Миналата вечер Елин покани всички да останат. Да изчакат зимните месеци и да си тръгнат напролет. Роуан знаеше, че не очаква да се съгласят.

Някои изглеждаха готови да обмислят предложението й, но в крайна сметка всички, освен Ролф, решиха да си тръгнат.

Днес - заедно. Да се пръснат в четирите посоки. Железни зъби и крочанките бяха отлетели още преди зазоряване, напускайки бързо и тихо. Отправяйки се на запад към отколешния си дом.

Роуан стоеше до Елин във вътрешния двор на двореца и усещаше тъгата, любовта и благодарността, които я изпълваха, докато наблюдаваше приятелите им. Вече се бяха сбогували с хаганските наследници и рукините - Борте прие най-тежко раздялата им, а прегръдката на Елин и Несрин Фалик продължи дълго. Двете си размениха по няколко приглушени думи и Роуан знаеше какво й е предложила Елин: вечното си приятелство, дори на хиляди километри разстояние. Две млади кралици начело на могъщи кралства.

Лечителните тръгнаха с тях, едни на конете на Дарган, други във фургони, трети с рукините. Ирен Уестфол плака, докато прегръщаше тях и Върховната лечителка за последно. После плака още дълго в обятията на съпруга си.

След тях си тръгна Ансел от Брайърклиф с оцелелите си войници. Двете с Елин се пошегуваха една с друга, посмяха се, а накрая и поплакаха прегърнати. Още една връзка, която нямаше да се скъса заради разстоянието помежду им.

Илиас се раздели с Елин с усмивка и също поведе Тихите асасини към дома им.

Корабите на принц Галан още бяха под надзора на Рави и Сол в Сурия, затова се отправяше първо натам, преди да отплават към Вендлин. Той прегърна Едион, стисна ръката на Роуан и накрая се обърна към Елин.

Кралицата каза на принца:

- Дойде, когато поисках помощта ти. Без да познаваш никого от нас. Знам, че вече го споменах, но винаги ще съм ти благодарна.

Галан се усмихна широко.

- Отдавна ти бях задължен, братовчедке. И с радост ти се издължих.

После и той тръгна с хората си. От целия им сбор от съюзници, натъкмен от всички посоки и краища, само Ролф щеше да остане до зимата, защото вече беше господар на Илиум. И Фалкан Енар, чичото на Лизандра, който искаше да научи какво знае племенницата му за хамелеонството. Дори възнамеряваше да изгради търговската си империя тук - и да помогне със съглашенията за чуждестранна търговия, които набързо трябваше да скалъпят.

Под зимното слънце отпътуваха още и още хора, докато накрая не останаха само Дориан, Каол и Ирен.

Ирен прегърна Елида и двете жени се заклеха да си пишат често. Ирен имаше благоразумието само да кимне на Лоркан, а сетне се усмихна на Лизандра, Едион, Рен и

Фенрис, преди да иде при Роуан и Елин.

Ирен ги погледна с усмивка.

- Когато настъпи време да се роди първото ви дете, пратете някого да ме извика. Ще дойда да помогна с раждането.

Роуан нямаше думи да изкаже благодарността си, която заплашваше да прегъне раменете му. Елфическото раждане... Не си позволи да се замисля за това. А просто прегърна лечителката.

Двете с Елин първо впериха погледи една в друга.

- Далеч сме от Иниш - прошепна Ирен.

- Но вече не сме изгубени - отвърна Елин с пресеклив глас и я прегърна.

Двете жени, които бяха държали съдбата на света в ръцете си. И го бяха спасили.

Зад тях Каол избърса лицето си. Роуан сведе глава и стори същото.

Сбогуването му с Каол беше бързо, прегръдката им - крепка. Дориан се засуети по-дълго около него, както винаги елегантен и уравновесен, макар че Роуан едва продума покрай буцата, заседнала в гърлото му.

Когато Елин застана пред Дориан и Каол, Роуан отстъпи назад, отивайки до Едион, Фенрис, Лоркан, Елида, Рен и Лизандра. Новоизлюпеният им двор - дворът, който щеше да промени света. Да го изгради наново.

Отстъпи, за да даде на кралицата им уединение за това последно, най-трудно сбогуване.

***

Елин имаше чувството, че не е спирала да плаче от дълги минути.

Но тази раздяла, последното сбогуване...

Зарида, гледайки Каол и Дориан. Отвори обятията си за тях и продължи да ридае, докато тримата се прегръщаха силно.

- Обичам ви - прошепна тя. - И каквото и да се случва, каквото и разстояние да ни дели, това никога няма да се промени.

- Ще се видим отново - увери я Каол, но дори неговият глас натежаваше от сълзи.

- Заедно - промълви Дориан. - Ще изградим новия свят заедно.

Тя не можеше да понесе тази болка в гърдите си. Но свика достатъчно сили да се отдръпне от прегръдката и да се усмихне на облените им в сълзи лица.

- Благодаря ви за всичко, което сторихте за мен - каза с ръка на сърцето.

Дориан сведе глава.

- Точно такива думи не очаквах да чуя от теб.

Тя се засмя дрезгаво и го побутна с пръст.

- Вече си крал. Подобни дребнави обиди не ти подхождат. Той се усмихна широко, бършейки лицето си.

Елин се усмихна на Каол, на съпругата му, чакаща зад него.

- Желая ви цялото щастие на света - каза и на двама им.

В бронзовите очи на Каол заискри светлина, каквато за пръв път виждаше там.

- Пак ще се срещнем - повтори той.

После двамата с Дориан се обърнаха към конете си, към ясния ден отвъд портата на двореца. Към кралството си на юг. В руини, но не за дълго.

Не за дълго.

***

След раздялата с всички Елин потъна в мълчание, а Роуан остана до нея, следвайки я до назъбения парапет на крепостната стена, където се изправи, за да наблюдава как Каол, Дориан и Ирен яздят по пътя, прорязващ опустошената Тералиска равнина. Докато и те не изчезнаха отвъд хоризонта.

Роуан я прегърна, вдишвайки аромата й, а тя отпусна глава на рамото му.

Леката болка там му напомни за татуировката, която заедно бяха направили предишната вечер. Името на Гавриел, изписано на Древния език. Както някога Пумата татуираше по тялото си имената на загиналите си воини.

Фенрис и Лоркан, сключили крехък мир, носеха същата Татуировка - настояха да я получат веднага щом разбраха какво е намислил Роуан.

Едион обаче поиска нещо различно. Да вмъкне името на Гавриел в плетеницата върху сърцето си, посветена на Терасен.

Едион беше толкова мълчалив, докато го татуираше, че накрая Роуан започна да му разказва история след история за Пумата. За приключенията им заедно, за земите, които бяха посетили, за битките, в които се бяха сражавали. Едион не продума нищичко, докато Роуан работеше и разказваше, но мирисът на скръбта му говореше достатъчно.

И навярно щеше да се задържи още дълги месеци.

Елин въздъхна тежко.

- Ще ми позволиш ли да плача в леглото чак до вечерта като някой жалък червей -попита накрая, - ако обещая утре да се захвана с възраждането на кралството?

Роуан вирна вежда и в тялото му рукна щастие, свободно и искрящо като планински водопад.

- Искаш ли да ти нося сладкиши и шоколад, за да е завършено страданието ти?

- Ако намериш.

- Ти унищожи Ключовете на Уирда и уби Майев. Вярвам, че все ще успея да ти намеря нещо сладичко.

- Както сам каза, заслугата е обща. И може би ще трябва всички да се включим в издирването на сладкиши и шоколад.

Той се засмя и я целуна по главата. И за един дълъг момент просто се порадва, че има тази възможност. Да стои с нея тук, в това кралство, в този град, в този дворец, където щяха да създадат свой дом.

Вече виждаше всичко: залите, възвърнали предишния си блясък, живописната равнина, реката с блещукащи води, неустоимия зов на Еленови рога. Чуваше музиката, с която Елин щеше да дари града, и смеха на децата по улиците. По коридорите на двореца. В кралските им покои.

- За какво се замисли? - попита го тя, взирайки се в лицето му.

Роуан я целуна по устните.

- Че имам щастието да бъда тук. С теб.

- Чака ни много работа. Някои биха казали, че е по-тежка и от войната с Ераван.

- Нищо не може да е толкова тежко.

Тя изсумтя.

- Прав си.

Той я придърпа към себе си.

- Мисля си колко съм благодарен, че успяхме, че те намерих. И че ще върша с усмивка цялата работа, която ни чака, защото ти си с мен.

Елин сбърчи чело и очите й се навлажниха.

- Ужасно ще ме боли главата от това безкрайно плакане, а ти не помагаш особено. Роуан се засмя и пак я целуна.

- Държиш се като истинска кралица.

Тя изхъмка.

- Все пак съм съвършеното олицетворение на дворцовата грациозност.

Той се засмя до устните й.

- И на скромността. Да не я забравяме!

- О, да! - потвърди Елин и обви с ръце врата му.

Кръвта му се нагорещи и закипя от сила, по-велика от тази на всеки бог, съществувал някога, на онези проклети ключове.

Роуан се отдръпна от нея, колкото да опре чело в нейното.

- Да ви отведем в покоите ви, Ваше Величество, за да се отдадете на кралски терзания.

Тя се затресе от смях.

- Всъщност вече имам различни намерения.

Той изръмжа и я гризна нежно по ухото, по шията.

- Добре. Аз също.

- А утре? - попита задъхано Елин и двамата се погледнаха в очите. Усмихвайки се един на друг. - Утре ще ми помогнеш ли да издигнем кралството ни и новия свят от пепелта?

- Утре, и всеки ден след това.

Всеки ден от онези хиляда блажени години, които щяха да изживеят заедно. И след тях.

Един го целуна отново, после го хвана за ръката и го повлече към двореца. Към дома им.

- Каквото и да става? - прошепна.

Роуан я последва, както я бе следвал през целия си живот, още преди да се срещнат, преди душите им да се родят.

- Каквото и да става, Огнено сърце. - Той надникна към нея. - Може ли да те посъветвам какво трябва да възродим най-напред?

Тя се усмихна. Пред тях се разкриваше цяла вечност - бляскава, величава и приказна.

- Запази съвета си за утре.

По-добър свят

Жестоката зима отстъпи място на мека пролет.

През безкрайните снежни месеци всички се трудиха неуморно. По възстановяването на Оринт, по търговските съглашения, по установяването на връзки с кралства, с които никой бе общувал от цял век. Изчезналите елфи на Терасен се върнаха заедно с голяма част от ездачите на вълци и веднага се включиха да помагат. Също като няколкото десетки елфи от Доранел, избрали да останат в кралството, когато Ендимион и Селен се завърнаха в родните си земи.

Елин можеше да се закълне, че ударите на чуковете отекваха из целия континент. Множество народи и територии надигаха отново глави.

От южните земи най-усърден труд кипеше в Ейлве. Макар и с големи загуби, бяха оцелели, и то с несломен дух. Писмото, което Елин изпрати на родителите на Нехемия, беше най-приветливото в живота й. Дано се срещнем скоро - пишеше им, - за Да възроДим света заеДно.

Да - отвърнаха й те. - Нехемия би искала точно това.

Елин държа писмото им на бюрото си месеци наред. Не белег на дланта й, а обещание за светло бъдеще. Клетва да превърнат утрешния ден в сбъднатата мечта на Нехемия.

Когато пролетта най-сетне дойде в Еленови рога, светът се обгърна в зелено, златисто и синьо, а изчистените каменни стени на двореца блеснаха над всичко.

Елин не знаеше защо се събуди призори. Какво я подтикна да се изниже изпод ръката на Роуан. Вреченият й не се разбуди, уморен като нея - като всички наоколо.

Да, и те двамата бяха уморени, дворът им също, но пък и безкрайно щастливи. Елида и Лоркан - вече лорд Лоркан Локан, което обръщение неизменно разсмиваше Елин -тръгнаха към Перант преди седмица, за да се заемат и с тамошната разруха, след като лечителките бяха приключили с последните войници, обсебени от Валгите. Но щяха да се върнат след три седмици. Заедно с всички други господари, отпътували към владенията си веднага щом зимата поразхлаби желязната си хватка. Тогава всички щяха отново да се съберат в Оринт. За сватбата на Едион и Лизандра.

Едион, който вече не беше принц на Вендлин, а законен господар на Терасен.

Елин се усмихна при мисълта, докато нахлузваше халата си и топлите си пантофи с овча вълна. Въпреки че пролетта беше в разгара си, сутрините продължаваха да са хладни. Дори Лапичка спеше на кълбо в мекото си легло пред огъня. Явно беше не по-малко уморена от Роуан, защото дори не открехна очи.

Елин загърна голото тяло на Роуан и се усмихна, когато вреченият й дори не се размърда. Той предпочиташе физическия труд - дълги часове се бъхтеше по разрушените сгради и крепостните стени - пред „дворцовите глупости“, както сам се изказваше. Към това определение причисляваше всички събития, изискващи от него да облече официални дрехи.

И все пак й беше обещал да танцува с нея на сватбата на Лизандра и Едион. Изненадал я беше приятно с танцувалните си умения. „Пазя ги само за специални поводи“, беше я предупредил след коронацията.

Елин му се оплези, обърна се и тръгна към стъклените врати на балкона с изглед към града и равнината отвъд. Сутрешният й ритуал - ставайки от леглото, се шмугваше през завесите и излизаше на балкона, за да вдиша дълбоко утринния въздух.

Да погледа кралството си, тяхното кралство; да си припомни, че е оцеляло. Да се полюбува на пролетната зеленина и на вятъра с аромат на заснежени борове, духащ откъм Еленови рога. Понякога Роуан й правеше компания и я прегръщаше мълчаливо, когато миналото й натежеше твърде много. Когато загубата на човешкия й облик я терзаеше като фантомен крайник. В други случаи, през дните, когато се будеше с бистър поглед и усмивка на лице, той се преобразяваше в ястреб и политаше с планинския вятър, за да покръжи над града, над Оуквалд или над Еленови рога. Така обичаше да прави, когато сърцето му се изпълваше с тъга или с радост.

Но Елин знаеше, че напоследък лети само от радост.

И винаги щеше да е благодарна за това. За светлината и живота в очите на Роуан.

Същата светлина несъмнено блестеше и в нейните.

Тя стигна до тежките завеси и заопипва между тях за дръжката на балконската врата. Усмихна се още веднъж на Роуан и излезе на утринното слънце и прохладния ветрец.

Като зърна какво е разкрила зората, застина и ръцете увиснаха до тялото й.

- Роуан - пророни.

Шумоленето на чаршафи й подсказа, че вреченият й се е събудил. И крачи към нея, нахлузвайки панталоните си в движение.

Елин не се обърна, когато той изникна на балкона. И също застина.

Двамата загледаха мълчаливо. Зазвъняха камбани, закрещяха хора.

Не от страх. А от удивление.

Елин покри устата си с длан и плъзна поглед по света пред себе си.

Планинският вятър изсуши сълзите й, понесъл древна, красива песен. От сърцето на Оуквалд. На земята.

Роуан преплете пръсти с нейните и прошепна с благоговение:

- За теб, Огнено сърце. Всичко това е за теб.

Тя заплака. Заплака от радостта, която озари сърцето й по-ярко от магия.

Защото по всички планински склонове, под зеления балдахин на Оуквалд, по цялата шир на Тералиската равнина цъфтеше кралски огън.

БЛАГОДАРНОСТИ

Завършването на поредица, по която работя (буквално) половин живот, не е лесна задача. Но да намеря правилния начин да благодаря на всички хора, помогнали да осъществя мечтата си, е също толкова трудно.

Редно е да започна с родителите си, на които е посветена тази книга и чиято любов към четенето роди моята собствена. Благодаря ви, че ми четяхте всяка вечер в детството ми, че никога не ми казвахте, че съм прекалено голяма за вълшебни приказки, както и че ме насърчавахте да преследвам мечтите си.

Всичко това нямаше да е възможно без неустрашимата ми, прекрасна агентка Тамар Ридзински. Тамар, прие ме под крилото си, когато бях двайсет и две годишна писателка без нито една издадена книга, и повярва в тази поредица, когато всички други я отхвърлиха. Работата с теб през последните десет години беше огромна привилегия и радост за мен - благодаря ти, че винаги си била моя бранителка, вълшебна кръстница й най-вече приятелка.

За тази поредица имах честта да си сътруднича с няколко фантастични редактори. На Маргарет Милър: благодаря ти, че заложи на книгата ми, както и за прозорливите, гениални редакторски напътствия през годините. Чувствам се по-добър писател заради работата си с теб. На Мишел Неглър и Кат Ондър: благодаря ви за подкрепата, въображението и добрината. На Лаура Берние: благодаря ти за помощта по „Кула на зората“ - за мен беше огромно удоволствие да работя с теб. На Бетани Страут: страшно много ти благодаря за прекрасния, безкрайно важен коментар върху „Кралство на пепелта“. Помогна ми да превърна тази книга в истинска гордост за мен самата. И на Камила Бенко: отскоро си сътрудничим, но вече ми е толкова приятно!

На Линет Нони: благодаря, благодаря, благодаря за нечовешки страхотните бележки по тази книга, задето я прочете незнайно колко пъти, както и за цялата помощ в последния момент. Толкова се радвам, че пътищата ни се пресякоха преди куп години в Австралия.

На целия екип от „Блумсбъри“, всички настоящи и бивши колеги, трудили се неуморно по книгите от тази поредица: Синди Лох, Кристина Гилбърт, Катлийн Фарар, Найджъл Нютън, Ребека Макнели, Ема Хопкин. Лизи Мейсън, Ерика Бармаш, Емили Ритър, Алона Фрайман, Алексис Кастеланос, Кортни Грифин, Бет Елър, Джени Колинс, Фиби Дайър, Ник Паркър, Лили Йенгъл, Франк Бумбало, Дона Марк, Джон Кандъл, Йелена Сафранова, Мелиса Кавонич, Уна Патрик, Лиз Байър, Даян Арънсън, Кери Джонсън, Кристин Ма, Линда Минтън, Чандра Уолъбър, Джил Амак, Ема Саска, Дона Готие, Дъг Уайт, Никълъс Чърч, Клеър Хенри, Луси Маккей-Сим, Елиз Бърнс, Андреа Киърни, Мая Фиорд, Лаура Мейн Елън, Сиан Робъртсън, Емили Моран, Иън Ламб, Ема Брадшоу, Фабиа Ма, Грейс Уули, Алис Григ, Джоана Евърард, Жаклин Селс, Трам-Ан Доун, Беатрис Крос, Джейд Уестуд, Сеска Хопуд, Джет Пърди, Саския Дън, Соня Палмисано, Катриона Фийни, Хърмиън Дейвис, Хана Темби, Грейн Райди, Кейт Седърстръм, Хали Баумстийн, Шарлот Дейвис, Дженифър Гонзалес, Вероника Гонзалес, Елизабет Цецо. Благодаря ви от дъното на душата си, че превърнахте тази поредица в реалност. Обичам ви всички!

На екипа от литературна агенция „Лора Деил“: върхът сте и ви обичам! На Джовани Пета и Грейс Бек: благодаря ви безкрайно за помощта. На Джон Касир и екипа на „Си Ей Ей“: благодаря ви, че с вас се работи страхотно и че намерихте толкова хубави домове за книгите ми. На Мора Уоган и Виктория Кук: благодаря ви за блестящите юридически услуги. На Дейвид Арнцен: благодаря ти за всички съвети и добрината през последните години. На Каси Хоумър: благодаря ти, че си най-прекрасната асистентка на земята! На Талекси: благодаря ти за великолепните корици!

Държа да изразя огромната си, сърдечна признателност към всичките ми прекрасни издатели по целия свят: Босна: „Сахинпасик“, Бразилия: „Рекорд“, България: „Егмонт“, Китай: „Хонгуа Кълчър“, Хърватия: „Фокус“, Чехия: „Албатрос“, Дания: „Телеръп“, Естония: „Пикоприт“, Финландия: „Гумерус“, Франция: „Едисион ду Съуи“, Грузия: „Палитра“, Германия: „Де Те Фау Джуниър“, Гърция: „Псивхогиос“, Унгария: „Конивмоликепзо“, Израел: „Корим“, Италия: „Мондадори“, Япония: „Вилиджбукс“, Корея: „Атина“, Литвия: „Алма Литера“, Холандия: „Мьоленхоф/Ван Гор“, Норвегия: „Гилдендал“, Полша: „Уилга“, Португалия: „Маркадор“, Румъния: „РАО“, Русия: „Азбука Атикус“, Сърбия: „Лагуна“, Словакия: „Словарт“, Словения: „Усила Интернешънъл“, Испания: „Сантилана”, „Планета“, Швеция: „Модерниста“, Тайван: „Шарт Пойнт Прес“, Тайланд: „Нанмий Букс“, Турция: „Доган Китап“, Украйна: „Виват“. Надявам се някой ден да ви срещна всички лично!

Нямаше да стигна дотук, ако не бяха някои от най-първите ми читатели: общността „Фикшънпрес“. Как да изразя благодарността си за всичко, което сторихте за мен? Любовта ви към персонажите и света им ми даде смелост да се боря за издаване. Благодаря ви, че ми останахте верни докрай.

Едно от най-хубавите неща около това пътешествие са приятелите, които срещнах. Изпращам най-искрената си обич на Лоуис Анг, Стеф Браун, Дженифър Кели, Алис Фаншианг, Даяна Уан, Лора Ашфорт, Алекса Сантяго, Рейчъл Доминго, Джесика Райгъл, Дженифър Арментраут, Кристина Хобс, Лорън Билингс и Кели Грабовски. На Чарли Боуотър: запознанството с теб беше едно от най-важните неща в кариерата ми и невероятното ти изкуство ме вдъхновява по толкова много начини. Благодаря ти за усърдната работа (и че си истински гений).

На семейството ми: благодаря ви за непоколебимата любов. Помогнала ми е повече, отколкото можете да си представите. На Денис и Линда, моите свекър и свекърва: благодаря ви, че се грижихте така добре за нас двамата с Джош през изминалите месеци (хубаво де, през последните четиринайсет години!), както и че сте толкова прекрасни, самоотвержени баба и дядо.

И на теб, скъпи читателю: благодаря ти от дъното на душата си за всичко. Нямаше да се справя без теб. Бих изписала още хиляда страници, за да изразя цялата си признателност, но накратко казано - надявам се всичките ти мечти, каквито и да са те, да се сбъднат. Да ги преследваш с цялото си сърце, да се стремиш към тях, колкото и време да е нужно, колкото и непостижими да изглеждат. Вярвай в себе си, дори да ти се струва, че светът не вярва в теб. Вярвай в себе си и ще стигнеш по-далеч, отколкото можеш да си представиш. Ще успееш. На всяка цена. На твоя страна съм.

На Ани, кучешката ми половинка и (още една) най-добра приятелка: седя до мен (...или в скута ми, или на дивана, или в краката ми) през цялото време, докато пишех тези книги. Ако можех, щях да те затрупам с лакомства заради безрезервната ти любов и цялото щастие, което ми носиш. Ще те обичам винаги, кутренце!

На Джош, моя съпруг, каранам и вречен: Какво да ти кажа? Познавам те почти откакто започнах работа по тези книги - и колко преживяхме заедно само! Всеки ден се будя с радост и благодарност, защото вървиш по този път с мен. Благодаря ти, че се грижиш толкова добре за мен, че си най-добрият ми приятел, че ме разсмиваш и ме носиш на ръце, когато се уморя. Нямаше да се справя без теб и се чувствам благословена, че продължаваме заедно напред.

И накрая на Таран: ти си предопределението ми от самото начало, приятелче. Цял живот се стремя към теб, и то без дори да съм го знаела. Ти си съвършен, прекрасен и моята гордост. Няма да си спомняш тези първи месеци, но ми се струва предначертано, че поредицата приключва точно когато ти пристигаш в света. Сякаш една глава от живота ми свършва, но само за да започне нова.

И сега, когато се озовавам на този кръстопът, искам да знаеш, че накъдето и да те отведе собственият ти път, Таран, ти желая на всеки ъгъл да те чакат щастие, чудеса и късмет. Дано цял живот те ръководят смелост, състрадание и любопитство. Дано винаги държиш сърцето и очите си отворени и винаги поемаш по най-неотъпканата пътека. Но най-вече се надявам да помниш, че какъвто и да е пътят ти, колкото и надалеч да те отведе, аз ще те обичам. Независимо от всичко.

1

Уивърн — двукрак дракон с криле. Терминът се използва, за да отличи митологичното същество от традиционния дракон, който също е с криле, но с четири крака. Ако драконите бяха истински, най вероятно щяха да изглеждат като уивърни, тъй като сред гръбначните животни няма такива с повече от четири крайника — Бел.прев.

2

От Юл (езически празник по време на зимното слънцестоене) и Коледа — Бел.ред.

3

Древно козметично средство за почерняне на клепачите и миглите. Прави се от стрития минерал галенит и други съставки.

4

От английската дума tower — кула. — Б. пр.

5

Вид арабски кон, развъждан от бедуините. — Б. пр.

Content

САРА ДЖ. МААС
СТЪКЛЕНИЯТ ТРОН - ЦЯЛАТА ПОРЕДИЦА

1.СТЪКЛЕНИЯТ ТРОН

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

Благодарности

2. СРЕДНОЩНА КОРОНА

ПЪРВА ЧАСТ Кралски шампион

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

ВТОРА ЧАСТ Стрелата на кралицата

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

БЛАГОДАРНОСТИ

Бележки

3. ОГНЕНАТА НАСЛЕДНИЦА

ПЪРВА ЧАСТ Наследница от пепел

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

ВТОРА ЧАСТ Наследница от огън

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

БЛАГОДАРНОСТИ

БЕЛЕЖКИ

4. КРАЛИЦА НА СЕНКИТЕ

ПЪРВА ЧАСТ Повелителка на сенките

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

ВТОРА ЧАСТ Кралица на светлината

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

БЛАГОДАРНОСТИ

5. ИМПЕРИЯ НА БУРИ

СМРАЧАВАНЕ

ПЪРВА ЧАСТ Носителката на огъня

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

ВТОРА ЧАСТ Огнено сърце

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

БЛАГОДАРНОСТИ

6. КУЛАТА НА ЗОРАТА

ПЪРВА ЧАСТ Градът на боговете

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

ВТОРА ЧАСТ Планини и морета

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

ОГНЕНО СЪРЦЕ

БЛАГОДАРНОСТИ

7. КРАЛСТВО НА ПЕПЕЛТА

Принцът

Принцесата

ПЪРВА ЧАСТ АРМИИ И СЪЮЗНИЦИ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

ВТОРА ЧАСТ БОГОВЕ И ПОРТИ

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

По-добър свят

БЛАГОДАРНОСТИ

1