Харолд Робинс

Торбарите

Торбарите #1

Книга първа

Джонас — 1925

1.

Слънцето започваше да се спуска от небето към бялата пустиня на Невада, когато Рено се показа под мен. Бавно наклоних машината и се насочих на изток. Дочувах как вятърът връхлита върху подпорите на двуплощника и се ухилих сам на себе си. Старецът наистина щеше да забълва змии и гущери, когато видеше самолета. Макар да нямаше за какво да роптае. Не беше давал пари за него. Спечелих го на комар.

Преместих напред кормилния лост и бавно слязох на около петстотин метра. Летях над Шосе Номер 32, а пустинята около него представляваше едно неспокойно пясъчно море. Заковах носа към хоризонта и погледнах отстрани. Ето я, че се показа, на около дванадесет километра пред мен. Като грозна жаба, клечаща сред пустинята. Фабриката

КОРД ЕКСПЛОЗИВИ

Побутнах лоста отново напред и когато прелетях над нея, бях само на около тридесет метра. Издигнах се за лупинг и погледнах назад.

Вече бяха по прозорците. Мургавите мексиканки и индианки в своите ярки, пъстри рокли и мъжете в избелелите си, сини работни дрехи. Почти виждах бялото на изплашените им очи, насочени към мен. Пак се ухилих. И без друго животът им беше страшно еднообразен. Нека им създам малко емоции.

Издърпах лоста нагоре за лупинг и като стигнах на седемстотин и петдесет метра, забих надолу и се насочих право към залятия със смола покрив.

Ревът на мощния двигател „Прат енд Уитни“ стигна до кресчендо и ме заглуши, а вятърът брулеше очите и лицето ми. Присвих очи и прехапах устни. Чувствувах пулсирането на кръвта във вените, туптенето на сърцето и събуждащите се в мен жизнени сокове.

Власт, власт, власт! Тук горе, където светът беше като играчка под мен. Където държах лоста в ръка и не съществуваше никой, нито дори баща ми, който да може да ми каже „не“!

Черният покрив на фабриката се открояваше на белия пясък като легнала на бели чаршафи девойка, чието черно петно на пубиса нашепва подканващо в мъглявината на нощта. Дъхът ми секна в гърлото. Майко! Не желаех да се обърна. Исках да се прибера у дома.

Щрак! Една от тънките метални жици, които крепяха крилата, се скъса. Примигнах и си облизах устните. Езикът ми усети соления вкус на сълзите. Вече виждах камъчета върху черната смола на покрива. Отпуснах лоста и започнах да излизам от лупинга. На двеста и петдесет метра изравних и се насочих в дълбок завой, който щеше да ме отведе в полето зад фабриката. Насочих се срещу вятъра и направих идеално три точково кацане. Изведнъж се почувствувах уморен. Дълъг беше този полет от Лос Анджелос.

Невада Смит крачеше през полето към мен, когато самолетът спря. Завъртях ключовете и двигателят замря, изкашляйки последната капка гориво от карбураторните си дробове, загледах се в Невада.

Той никога не се променяше. От времето, когато бях петгодишен и за първи път го видях да крачи към предната веранда, никак не се беше променил. Стегнатата, олюляваща се, кривокрака походка, сякаш беше яхнал кон, тънките, бели, обрулени от вятъра бръчици в крайчетата на очите му. Такъв беше и преди шестнадесет години. В 1909.

Играех си в ъгъла на верандата, а баща ми, седнал в големия люлеещ се стол до входната врата, четеше седмичния вестник на Рено. Беше към осем часа сутринта и слънцето беше вече високо в небето. Чух конски тропот и минах напред да видя какво става.

Един мъж слизаше от коня си. Движенията му бяха измамно бавни и грациозни. Метна юздите на стълба за връзване и закрачи към къщата. Пред стъпалата спря и вдигна поглед нагоре.

Баща ми остави вестника настрана и се изправи. Беше едър човек. Един и осемдесет и осем. Мускулест. С червендалесто лице, което лесно изгаряше на слънце. Погледна надолу.

Невада го изгледа косо.

— Джонас Корд?

— Да — килна широкополата си каубойска шапка назад, откривайки гарваново черната си коса.

— Чувам да се говори, че търсиш работна ръка.

Баща ми никога не отговаряше с „да“ или „не“ за каквото и да било.

— Какво можеш да вършиш? — запита той.

Усмивката на мъжа остана безизразна. Той бавно плъзна поглед от къщата към пустинята. После отново погледна баща ми.

— Мога да паса стада, но ти нямаш говеда. Мога да поправям огради, но ти и огради нямаш.

Баща ми помълча известно време.

— С това там бива ли те? — попита той.

Едва тогава забелязах револвера на бедрото на мъжа. Носеше го съвсем ниско, завързан за крака. Прикладът беше черен и изтъркан, а ударникът и металът блестяха с притъпена от смазката лъскавина.

— Щом съм жив — отвърна той.

— Как се казваш?

— Невада.

— Невада кой?

Отговорът дойде без колебание:

— Смит. Невада Смит.

Баща ми пак замълча. Този път мъжът не го изчака да заговори. Посочи ме:

— Малкият твой ли е?

Баща ми кимна.

— Къде е майка му?

Баща ми го изгледа, после ме взе на ръце. Наместих се удобно в извивката на ръката му. Гласът му беше безизразен:

— Умря преди няколко месеца.

Мъжът ни изгледа вторачено.

— Така и чух.

Баща ми се взря за миг в него. Усетих как мускулите на ръката му се изпънаха под мен. После, преди да сваря да си поема дъх, полетях във въздуха през перилата на верандата.

Мъжът ме улови с едната си ръка и ме притисна до себе си, приклякайки с единия крак, за да омекоти тласъка. Дъхът ми секна, но преди да се разплача, баща ми заговори отново. Странна усмивка пробягна по устните му.

— Научи момчето да язди! — каза той. Вдигна вестника и влезе в къщата без да погледне назад.

Държейки ме все още в едната си ръка, Невада започна да се изправя. Погледнах нагоре. В другата му револверът като жива змия се насочи към баща ми. Докато го гледах, той мигновено потъна в кобура. Вдигнах очи към Невада.

По лицето му се разля топла, мила усмивка. Внимателно ме пусна на земята.

— Е, младши — каза той. — Чу баща си. Да вървим.

Погледнах към къщата, но баща ми вече бе влязъл вътре. Тогава още не го знаех, но това бе последният път, когато баща ми ме бе държал в прегръдките си. Оттогава, като че ли бях момчето на Невада.

Тъкмо бях преметнал единия крак през откритата кабина, когато Невада стигна до мен. Изгледа ме косо.

— Доста се потруди.

Скочих на земята до него и го погледнах отгоре. Никак не можех да свикна с това. Бях висок един и осемдесет и осем, като баща си, а Невада едва един и седемдесет и пет.

— Доста — признах си аз.

Невада се изпъна и погледна в задната кабина.

— Бива — каза той. — Как се сдоби?

Усмихнах се.

— Спечелих го на комар.

Той ме изгледа въпросително.

— Не се безпокой — добавих бързо. — След това го оставих да спечели петстотин долара.

Той кимна удовлетворен. Това беше едно от нещата, на които Невада ме беше научил. Не ставай от масата, след като си спечелил коня на някого, докато не му дадеш възможност да спечели поне една миза за утре. С това печалбата ти не намаляваше кой знае колко, а нещастникът си отиваше с чувството, че си е възвърнал нещичко.

Бръкнах в задната кабина и извадих няколко подпорки. Подхвърлих едната на Невада, пристъпих и нагласих моята под едното колело. Невада направи същото от другата страна.

— Това няма да се хареса на баща ти. Обърка производството за цял ден.

Изправих се.

— Не вярвам да е толкова важно. — Заобиколих перката и тръгнах към него. — Как узна толкова скоро?

Устните на Невада се извиха в познатата ми нерадостна усмивка.

— Завел си момичето в болница. Те пратили за родителите й. Тя им казала, преди да умре.

— Колко искат?

— Двайсет хиляди.

— Човек може да ги купи за пет.

Не ми отговори. Вместо това погледна краката ми.

— Сложи си обувките и да вървим — каза той. — Баща ти чака.

Закрачи през поляната, а аз погледнах краката си. Усещането на топлата земя под босите ми крака беше приятно. Забих пръсти за миг в пясъка, после се върнах при кабината и измъкнах чифт мексикански хаурчос. Намъкнах ги и тръгнах през полето след Невада.

Ненавиждам обувките. Не оставят човека да диша.

2.

Вдигах облачета пясък с моите хаурчос, докато вървях към фабриката. Едва доловимият мирис на сяра, която използуваха при направата на барута, достигна до ноздрите ми. Същият мирис като онзи в болницата през нощта, когато я заведох там. Далеч не напомняше аромата на нощта, когато бяхме направили бебето.

Беше свежа и прохладна нощ. Дъхът на океана и мирисът на крайбрежното вълнение нахлуваха през отворения прозорец на малката вила, която държах в Малибу. А в стаята нямаше нищо, освен възбуждащото ухание на момичето и нейната страст.

Бяхме влезли в спалнята и се разсъблякохме трескаво, изгаряни от копнежа, който ни беше обзел. Тя се оказа по-бърза от мен и вече беше в леглото, откъдето гледаше как издърпвах чекмеджето на шкафа и измъкнах пакет презервативи.

— Недей, Джони. Този път недей.

Погледнах я. Ярката лунна светлина нахлуваше през прозореца. Само лицето на момичето беше в сянка. Нейните думи засилиха възбудата ми.

Изглежда, че тази кучка усети. Протегна ръце към мене и ме целуна.

— Мразя тези проклети неща, Джони. Искам да те усетя в мен.

Поколебах се за миг. Тя ме притегли върху себе си. Гласът й зашепна в ухото ми:

— Нищо няма да се случи, Джони. Ще бъда внимателна.

После не можех повече да чакам, а шепотът й изведнъж премина в болезнен вик. Дъхът ми секна, а тя изплака в ухото ми:

— Джони! Обичам те, Джони, обичам те, Джони!

Хубаво ме обичаше. Тъй ме обичаше, че пет седмици по-късно ми каза, че трябвало да се оженим. Този път седяхме на предната седалка в колата, връщахме се от футболен мач. Погледнах я.

— Защо?

Тя вдигна очи към мен. Не, тогава не беше изплашена. Беше сигурна в себе си. Гласът й бе почти дързък:

— Обикновената причина. Какво кара един младеж и едно момиче да се оженят?

Заговорих с озлобен глас. Знаех кога ме е пипнала.

— Понякога те просто искат да се оженят.

— Да, ето, аз искам — тя се притисна към мен.

— Аз пък не искам — бутнах я назад към седалката.

Тогава тя се разплака.

— Но нали каза, че ме обичаш?

Не я погледнах.

— Какво ли не казва мъжът, когато чука.

Приближих колата до бордюра и спрях. Обърнах се към нея.

— Струва ми се, че каза, че ще бъдеш внимателна.

Тя изтри сълзите си с носната кърпичка.

— Обичам те, Джони. Исках да имам дете от тебе.

За пръв път откакто ми го каза се почувствувах по-добре. Това беше една от неприятностите да бъдеш Джонас Корд младши. Премного момичета, че и майките им, мислеха за тези проклети пари. Много пари. От времето на войната, когато баща ми създаде барутната си империя.

Погледнах я.

— Тогава е лесно. Имай си го.

Изразът й се промени. Тя се притисна към мен.

— Искаш… искаш да кажеш… че ще се оженим?

Едва уловимият триумф в погледа й се стопи, когато поклатих глава.

— Н-не. Исках да кажа, че щом толкова искаш да имаш бебе, раждай си го.

Тя пак се отдръпна. Изведнъж лицето й стана безизразно и студено. Гласът й беше спокоен и практичен:

— Не го искам чак толкова. Не без пръстен на ръката си. Ще трябва да го махна.

Ухилих се и й предложих цигара.

— Това вече е разговор.

Тя я взе, а аз й поднесох огънче.

— Но ще струва скъпо — каза тя.

— Колко? — попитах аз.

Тя дръпна дълбоко от цигарата.

— Има един лекар в Мексиканския квартал. Момичетата казват, че бил добър. — Погледна ме въпросително. — Двеста?

— Готово, имаш ги — съгласих се бързо аз. Това беше истинска сделка. Последната ми беше струвала триста и петдесет. Хвърлих цигарата през прозореца и включих двигателя. Влязох в движението и се насочих към Малибу.

— Хей, накъде тръгна? — запита тя. Погледнах я.

— Към вилата на плажа — отвърнах. — Трябва да се възползуваме от положението.

Тя се разсмя и се притисна към мен. Погледна ме в лицето.

— Чудя се какво ли би казала майка, ако знаеше докъде съм стигнала с теб. Учеше ме да не се спирам пред нищо, за да те пипна.

Засмях се и аз:

— Е, не се спря, наистина.

— Клетата майка — поклати глава тя. — Вече се стягаше за сватбата.

Клетата й майка! Може би ако старата кучка си беше държала устата затворена, дъщеря й щеше да бъде жива днес.

На следващата нощ, към единайсет и половина, телефонът иззвъня. Тъкмо се унасях, затова му теглих една и се присегнах към слушалката.

Чух изплашения й шепот:

— Джони, кървя.

Сънят изхвръкна от главата ми като куршум.

— Какво има?

— Днес следобед ходих в Мексиканския квартал и сега нещо не е наред. Непрекъснато тече кръв и съм много изплашена.

Седнах в леглото.

— Къде си?

— Следобед се настаних в хотел „Уестуд“. Стая 901.

— Бягай в леглото. Веднага пристигам.

— Моля те, побързай, Джони. Побързай.

„Уестуд“ е търговски хотел в административната част на Лос Анжелос. Никой не ме погледна, докато влизах в асансьора, без да се обаждам на рецепцията. Спрях пред стая 901 и сложих ръка на дръжката. Не беше заключено. Влязох.

През живота си не бях виждал толкова много кръв. Навсякъде — по евтиния килим на пода, по креслото, където беше седяла, за да ми телефонира, по белите чаршафи на кревата. Тя лежеше в леглото, а лицето й бе бяло като възглавницата под главата й. Щом влязох, тя отвори очи. Устните й помръднаха, но не успя да издаде звук.

Наведох се над нея.

— Не се опитвай да говориш, бебче. Ще повикам доктор. Всичко ще се оправи.

Тя затвори очи, а аз отидох до телефона. Нямаше смисъл да се вика лекар. Баща ми нямаше да остане очарован, ако името ми пак попаднеше във вестниците. Потърсих Макалистър, адвокатът, който ръководеше работите на фирмата в Калифорния.

Прислужникът го извика на телефона. Постарах се да запазя гласа си спокоен.

— Трябват ми веднага лекар и линейка.

За по-малко от минута разбрах защо баща ми използуваше Мак. Той не губи време с безсмислени въпроси. Само „къде“, „кога“ и „кой“. Без „защо“. Гласът му беше ясен:

— След десет минути пристигат лекар и линейка. Съветвам те веднага да напуснеш. Излишно е да се забъркваш повече.

Благодарих и оставих слушалката. Хвърлих поглед към леглото. Очите й бяха затворени и тя сякаш спеше. Бях тръгнал към вратата, когато отвори очи.

— Не си отивай, Джони. Страх ме е.

Върнах се до леглото и приседнах. Улових я за ръка и тя пак затвори очи. След десет минути линейката дойде. А тя не ми пусна ръката, докато не стигнахме в болницата.

3.

Щом влязох във фабриката, шумът и миризмата ме обгърнаха като пашкул. Долавях моментното спиране на работата, докато минавах, и дочувах приглушеното мънкане на гласове, което ме следваше:

— El hiso.

Синът. Така ме знаеха. Говореха за мен с привързаност и гордост, така както дедите им бяха говорили за децата на своите „patrones“. Аз им давах чувството за индивидуалност и принадлежност, което им помагаше да компенсират някак оскъдното си живуркане.

Минах покрай смесителните барабани, пресите и матриците и стигнах до задното стълбище, което водеше до кабинета на баща ми. Тръгнах нагоре и обърнах глава да ги погледна. Стотина лица ми се усмихнаха. Махнах с ръка и отвърнах с усмивка, така както винаги бях правил откак за пръв път изкачих това стълбище като дете.

Минах през вратата в горния край на стълбището и шумът отдолу заглъхна веднага щом я затворих след себе си. Прекосих малкия коридор и влязох във външния кабинет на баща ми.

Денби седеше зад бюрото, драскайки някакви бележки по обичайния си забързан начин. Някакво момиче на отсрещното бюро чаткаше като лудо по пишещата машина. Други двама седяха на кушетката за посетители. Мъж и жена.

Жената бе облечена в черно и мачкаше бяла кърпичка в ръце. Вдигна поглед към мен, когато застанах на прага. Нямаше нужда да ми казват коя е. Момичето достатъчно приличаше на майка си. Срещнах погледа й и тя изви глава настрана. Денби стана нервен.

— Баща ви, ви очаква.

Не отговорих. Той отвори вратата към кабинета на баща ми и аз влязох. Вратата зад мен се затвори. Огледах се.

Невада се беше облегнал на етажерката отляво, полупритворил очи, със свойствения му израз на привидно притъпена бдителност. Макалистър седеше в кресло срещу баща ми. Извърна глава да ме погледне. Баща ми седеше зад огромното, старо дъбово бюро и ме гледаше свирепо. Като изключим тези неща, кабинетът си бе същият, какъвто го помнех.

Тъмните, тапицирани с дъб стени, тежките кожени кресла. Завесите от зелено кадифе на прозорците и снимката на баща ми с президента Уилсън на стената зад бюрото. Откъм неговата страна беше телефонната масичка с трите телефона, а непосредствено до нея — масичката с неизменната гарафа вода, бутилка бърбън и две чаши. Бутилката бърбън беше пълна около една трета. Това означаваше, че е към три часа. Погледнах часовника. Беше три и десет. Баща ми изпиваше по една бутилка на ден.

Прекосих кабинета и застанах пред него. Погледнах надолу и срещнах сърдития му фиксиран поглед.

— Здравей, татко.

Червендалестото му лице стана още по-червено. Вратните му жили се изпънаха, когато викна:

— Само това ли ще ми кажеш, след като провали производството за деня и изкара ума на цялата пасмина работници с щурите си подвизи?

— Нареждането ти беше да пристигна тук бързо. Пристигнах по най-бързия начин, сър.

Трудно можеше да го спреш вече. Направо се разбесня. Такъв му беше нравът. В един миг е тих и спокоен, в следващия хвръква нагоре като хвърчило.

— Защо, дявол да те вземе, не се измъкна от хотелската стая, когато Макалистър ти каза? За какво отиде в болницата с нея? Знаеш ли какво си направил? Изложил си се на угрозата да бъдеш под криминална отговорност за съучастие в принудителен аборт.

Сега аз се разгневих. Характерът ми не се различаваше от неговия.

— Какво трябваше да направя? Момичето губеше кръв, беше изплашено и умираше. Трябваше ли просто да се измъкна и да я оставя да умре сама?

— Да. Ако имаше капка мозък, точно това щеше да направиш. Тя тъй или иначе умря и твоето висене нищо не промени. Сега тези копелета отвън искат двайсет хиляди долара, за да не се отнесат до полицията! Да не мислиш, че имам по двайсет хиляди долара за всяка кучка, която тъпчеш? За една година това е третото момиче, с което те пипват!

За него нямаше значение, че момичето е умряло. Имаха значение двайсетте бона. Но изведнъж осъзнах, че въпросът не е само в парите. Работата беше малко по-дълбока.

Прокрадналата се горчивина в гласа му ми го подсказа. Погледнах го с внезапно прозрение. Баща ми старееше и това го гризеше отвътре. Сигурно пак си мислеше за Рина. Повече от година бе изминала от голямата им сватба в Рено и все още нямаше нищо.

Обърнах се и тръгнах към вратата, без да проговоря. Баща ми изрева след мен:

— Къде отиваш?

Извих глава и го изгледах.

— Връщам се в Лос Анжелос. Нямаш нужда от мен, за да решаваш. Или ще им платиш, или не. За мен няма значение. Освен това, имам среща.

Той заобиколи бюрото и пристъпи към мен.

— Какво? — изрева той. — Ще го наблъскаш на друго момиче, така ли?

Погледнах го открито. Беше ми писнало.

— Стига си хленчил, старче. Трябва да се радваш, че някой от рода ти все още го може. Иначе Рина ще си помисли, че всички нещо не сме в ред!

Лицето му се изкриви от гняв. Вдигна ръце, готов да ме удари. Устните му побеляха, ръмжеше, вените по челото му пламнаха и запулсираха. После, внезапно, както електрическият ключ прекъсва светлината, изразът на лицето му се стопи. Политна към мен.

Ръцете ми инстинктивно се протегнаха и го уловиха. Само за миг очите му се избистриха, загледани в моите. Устните му помръднаха:

— Джонас… синко…

После отново се замъглиха и с цялата си тежест се стовари върху мен, преди да се плъзне към пода. Погледнах го. Знаех, че е мъртъв още преди Невада да го претърколи и разкъса ризата му.

Невада коленичи до тялото на баща ми на пода, Макалистър се спусна към телефона за лекар, а аз хванах бутилката „Джак Даниъл“, когато Денби влезе. Той отстъпи назад към вратата, книжата в ръката му трепереха.

— Господи, младши! — каза той ужасено. Погледът му се насочи от пода към мен. — Кой ще подпише немските контракти?

Хвърлих поглед към Макалистър. Той ми кимна едва забележимо.

— Аз — отговорих.

Долу на пода Невада затваряше очите на баща ми. Оставих бутилката уиски, без да съм отпил, и се обърнах към Денби.

— И престанете да ме наричате младши.

4.

Когато лекарят влезе, ние вече бяхме положили тялото на баща ми на кушетката и го бяхме покрили с одеяло. Лекарят беше слаб, жилав, плешив мъж с дебели стъкла на очилата. Повдигна одеялото и погледна.

— Мъртъв е.

Нищо не казах. Макалистър бе този, който зададе въпроса, докато се въртях върху бащиния си стол:

— Причината?

Докторът пристъпи към бюрото.

— Енцефаличен емболизъм. Удар. Съсирек в мозъка, както изглежда. — Погледна ме. — Бъдете благодарни, че е станало бързо. Не е страдал.

Наистина беше бързо. В един миг баща ми беше жив, в следващия беше нищо, дори нямаше сили да отпъди любопитната муха, която пълзеше по ръба на одеялото към покритото му лице. Нищо не казах.

Лекарят се отпусна тежко в креслото срещу мен. Измъкна писалка и лист хартия. Положи листа върху бюрото. Прочетох обърнатите наопаки букви: УДОСТОВЕРЕНИЕ ЗА СМЪРТ. Писалката задраска върху листа. След миг вдигна очи:

— Добре ли е, ако впиша емболизъм като причина за смъртта, или желаете аутопсия?

Поклатих глава.

— Емболизъм е достатъчно. Аутопсията няма да промени нещата.

Докторът продължи да пише. След малко свърши и побутна документа към мен.

— Проверете дали всичко е вярно.

Взех удостоверението. Всичко беше вярно. Чудесно се беше справил за лекар, който до днес не беше виждал никого от нас. Но в щата Невада всеки знаеше кой е Корд. Възраст — шестдесет и седем. Наследници: съпруга Рина Марлоу Корд; син Джонас Корд, младши. Плъзнах го по бюрото обратно към него.

— Всичко е вярно.

Той взе листа и се изправи.

— Ще ги регистрирам и ще ви изпратя копия по сестрата. — Застана колебливо, сякаш се опитваше да реши дали да изрази съболезнованията си. Очевидно го сметна за излишно, тъй като тръгна към вратата, без да проговори. Пак влезе Том Денби.

— Какво да правя с чакащите отвън? Да ги отпратя ли?

Поклатих глава. Пак щяха да се върнат.

— Кажи им да влязат.

Бащата и майката на момичето застанаха на вратата, а лицата им изразяваха напрегната смесица от скръб и съчувствие.

Мъжът вдигна поглед към мен.

— Съжалявам, че не можахме да се срещнем при по-щастливи обстоятелства, мистър Корд.

Погледнах го. Имаше честно лице. Вярвам, че наистина мислеше това, което каза.

— И аз.

Жена му незабавно се разхълца.

— Това е ужасно, ужасно! — завайка се тя, поглеждайки покритото тяло на баща ми върху кушетката.

Погледнах я. Дъщерята бе имала нейните черти, но с това приликата свършваше. Малката бе притежавала една освежаваща почтеност, докато тази жена бе роден хищник.

— Какво сте се разхленчили? — запитах аз. — До днес въобще не сте го срещали. А и сега го търсехте за пари.

Тя ме изгледа изумена. Гласът й стана писклив:

— Как можете да говорите така? Баща ви лежи тук, на кушетката, пък и след всичко, което сторихте на дъщеря ми.

Изправих се. Единственото нещо, което не понасям, е лицемерието.

— След това, което направих на дъщеря ви? — викнах аз. — Не съм й направил нещо, което тя да не е искала. Може би ако вие не бяхте я съветвали да не се спира пред нищо, за да ме пипне, щеше да е жива днес. Но не, вие й казахте да пипне Джонас Корд младши на всяка цена. Тя ми разказа как сте планирали сватбата.

Мъжът се обърна към нея. Гласът му трепереше.

— Искаш да кажеш, че си знаела за нейната бременност?

Тя го погледна изплашена.

— Не, Хенри, не. Не знаех. Само й казах, че ще бъде чудесно да се омъжи за него, само това й казах.

Устните му се свиха и за миг си помислих, че ще я удари. Ала не го направи. Вместо това, се обърна към мен.

— Съжалявам, мистър Корд. Повече няма да ви безпокоим.

Запъти се гордо към вратата. Жена му заприпка подир него.

— Но, Хенри! — изплака тя. — Хенри!

— Млъквай! — отсече той, отвори вратата и я избута напред. — Достатъчно изприказва днес.

Вратата се затвори зад тях и аз се обърнах към Макалистър:

— Това още не оправя нещата, нали?

Той поклати глава.

Замислих се.

— Най-добре ще бъде да идеш утре в работата му и да се срещнеш с него. Мисля, че сега ще отстъпи. Изглежда ми почтен човек.

Макалистър се усмихна бавно.

— Мислиш, че един почтен човек ще постъпи така?

— Поне това научих от баща си. — Неволно погледнах към кушетката. — Той казваше, че всеки мъж си има цена. За един това са парите, за друг — жените, за трети — славата. То почтеният човек няма защо да го купуваш — той не ти струва нищо.

— Баща ти беше практичен човек — каза Макалистър.

Взрях се в юриста.

— Баща ми беше егоистичен, алчен кучи син, който искаше да сграбчи всичко на света — казах аз. — Надявам се да бъда достатъчно мъж, за да му надяна обувките.

Макалистър си потърка замислен брадичката.

— Сигурно ще бъдеш.

Посочих към кушетката.

— Няма да го имам винаги до себе си за помощник.

Макалистър нищо не каза. Погледнах към Невада. През цялото време бе останал облегнат на стената, без да проговори. Очите му шареха под полупритворените клепачи. Извади пакетче тютюн и започна да си свива цигара. Пак погледнах Макалистър.

— Ще се нуждая от много помощ — заявих аз.

Очите на Макалистър блеснаха заинтригувано, но не проговори.

— Ще имам нужда от съветник, консултант и юрист — продължих аз. — Мога ли да разчитам на теб?

Заговори бавно.

— Не зная дали ще разполагам с толкова време, Джонас — каза той. — Имам доста клиенти.

— Колко „доста“?

— Печеля около шейсет хиляди годишно.

— За сто хиляди ще се преместиш ли в Невада?

Отговори незабавно:

— Ако ме оставиш аз да оформя договора.

Извадих пакет цигари и му предложих една. Той си взе, а аз мушнах друга в устата си. Драснах клечка кибрит и му поднесох огънче.

— Дадено.

Той спря, преди да е запалил, и ме погледна въпросително:

— Откъде знаеш, че можеш да си позволиш да ми плащаш такава заплата?

Запалих моята и му се усмихнах.

— Не знаех, докато ти не прие. Тогава вече бях сигурен.

Ответна усмивка пробягна по лицето му. После той стана делови.

— Първото нещо, което трябва да направим, е да свикаме дирекционния съвет, за да бъдеш официално избран за президент на компанията. Мислиш ли, че ще имаш затруднения за това?

Поклатих глава.

— Не мисля. Баща ми не вярваше в разделяне на акциите. Деветдесет процента държеше на свое име и съгласно завещанието, след неговата смърт те стават мои.

— Имаш ли копие от завещанието?

— Не — отвърна аз. — Но Денби сигурно има. Той поддържа архив за всичко, извършено от баща ми. — Натиснах звънеца и Денби влезе. — Донеси ми копие от завещанието на баща ми — наредих аз.

След миг то лежеше бюрото ми — съвсем законно, със синята заверка на нотариуса. Тикнах го към Макалистър. Той го прегледа набързо.

— В ред е. Акциите са твои. Най-добре ще бъде веднага да го утвърдим.

Обърнах се въпросително към Денби. Денби не забави отговора си. Говореше припряно.

— Съдията Хаскъл в Рено го има в архива си.

— Телефонирай му веднага да го узакони — казах аз. Денби се запъти към вратата. Спрях го. — И като свършиш с него, се обади на директорите и им кажи, че свиквам дирекционния съвет на специално заседание утре сутринта на закуска. У дома.

Денби излезе и аз се обърнах към Макалистър:

— Трябва ли да направя нещо друго, Мак?

Той бавно поклати глава.

— Точно сега не. Всъщност, немският контракт. Не зная много за него, но баща ти казваше, че криел чудесни възможности. Касае се за някакъв нов продукт. Мисля, че го нарече „пластмаса“.

Изгасих цигарата в пепелника на бюрото.

— Вземи от Денби материалите. Прегледай ги довечера и ми ги резюмирай утре сутринта преди заседанието на дирекционния съвет. Ще бъда на крака в пет часа.

Странно изражение се появи на лицето на Макалистър. В първия миг не можах да го разтълкувам, после разбрах. Уважение.

— Ще бъда там в пет, Джонас.

Изправи се и тръгна към вратата. Извиках му, преди да стигне до нея:

— Между другото, Мак, поискай от Денби списък на другите притежатели на акции. Няма да е зле да узная имената им преди заседанието.

Уважението, изписано на лицето му стана още по-дълбоко.

— Да, Джонас — каза той и излезе.

Обърнах се към Невада и го загледах.

— Ти как мислиш? — запитах аз.

Изчака дълго преди да отговори. После изплю късчето цигарена хартия залепено по устните му.

— Мисля, че твоят старец ще почива в мир.

Това ме подсети. Почти бях забравил. Станах от стола, заобиколих бюрото и отидох до кушетката. Отгърнах одеялото и погледнах.

Очите му бяха затворени, а устата зловеща. Под кожата на дясното слепоочие имаше бледосиньо петно, простиращо се нагоре към косата. Сигурно това е емболията, помислих си аз.

Дълбоко в себе си исках да пророня сълзи за него. А не можех. Много отдавна ме беше изоставил — от онзи ден на верандата, когато ме хвърли на Невада.

Чух вратата да се отваря зад мен, пуснах одеялото и се обърнах. Денби стоеше на прага.

— Джейк Плат иска да ви види, сър.

Джейк беше директорът на фабриката. Той въртеше всичко. Освен това се ослушваше откъде духа вятърът, така че новината сигурно вече пътуваше из фабриката.

— Кажи му да влезе.

Думите едва излязоха от устата ми и той се появи на прага до Денби. Едър, набит мъж. Имаше тежка походка. Влезе в кабинета с протегната напред ръка.

— Току-що научих печалната вест. — Той пристъпи към кушетката и погледна към трупа на баща ми, придавайки си израз на ирландска оплаквачка. — Печална загуба, наистина. Баща ти беше велик човек — поклати глава жаловито. — Велик човек.

Минах зад бюрото. И ти си велик артист, Джейк Плат, мина ми през ума. А на глас казах:

— Благодаря, Джейк.

Той се обърна към мен, щастлив от мисълта, че номерът е минал.

— Искам да те уведомя, че ако ти трябвам за нещо, каквото и да било, винаги съм на разположение.

— Благодаря ти, Джейк — повторих аз. — Добре е да зная, че имам на своя страна хора като теб.

Видимо се изпъчи при моите думи. Гласът му се снижи поверително:

— Цялата фабрика жужи. Мислите ли, че трябва да им кажа нещо? Знаеш ги тези мексиканци и индианци. Много са чувствителни и нервни и може би трябва да ги поуспокоя.

Погледнах го. Май беше прав.

— Чудесна идея, Джейк. Но ми се струва, че ще бъде по-добре, ако аз им поговоря.

Независимо дали му харесваше, или не, Джейк трябваше да се съгласи с мен. Такава му беше политиката. Да не противоречи на шефа.

— Правилно, Джонас — каза той, прикривайки разочарованието си. — Стига да си в състояние.

— В състояние съм — казах и се отправих към вратата.

Гласът на Невада долетя до мен:

— Какво ще го правим?

Обърнах се и проследих погледа му, насочен към кушетката.

— Викни онези от погребалното бюро да се погрижат за него. Кажи им, че искаме най-хубавия ковчег в щата.

Невада кимна.

— След това ме чакай с колата отпред и ще се приберем у дома.

Излязох, без да дочакам отговора. Джейк заприпка след мен, а аз тръгнах по коридора към стълбището, водещо към фабриката.

Очите на всички в помещението се обърнаха към мен, когато се появих на площадката на върха на стълбището. Джейк вдигна ръце и в помещението се възцари тишина. Изчаках да спрат всички машини, преди да заговоря. Имаше нещо зловещо. За пръв път фабриката беше така тиха. Гласът ми закънтя лудешки из сградата.

— Mi padre ha muerto. — Говорех на испански. Моят испански не беше кой знае колко добър, но това бе техният език и затова продължих на него. — Но аз, неговият син, се надявам да продължа добрата му работа. Лошо е наистина, че баща ми не е тук, да изкаже лично благодарността си, на вас, добрите, за всичко, което правите за успеха на компанията. Надявам се, че ще ви бъде достатъчно, като ви кажа, че точно преди да се помине, той утвърди пет процента увеличение на надниците на всеки един, който работи в тази фабрика.

Джейк ме сграбчи неистово за ръката. Изтръгнах я и продължих:

— Горещото ми желание е да ми окажете същата доброжелателна подкрепа, която оказвахте на моя баща. Надявам се да бъдете търпеливи с мен, защото имам много да се уча. Благодаря ви и Бог да бъде с вас.

Тръгнах надолу по стълбището, а Джейк подир мен. Работниците направиха пътека, през която да мина. Повечето мълчаха; неколцина ме докоснаха насърчително на минаване. Съгледах двама с насълзени очи. Баща ми поне не си отиваше неоплакан. Макар да бяха сълзи на хора, които не го познаваха.

Излязох от фабриката и примигнах на дневната светлина. Слънцето все още беше на небето. Почти го бях забравил, стори ми се толкова отдавна.

Огромната кола, модел „Пиърс ароу“, стоеше пред входа с Невада зад кормилото. Запътих се към нея. Спря ме ръката на Джейк върху рамото ми. Обърнах се към него. Гласът му беше хленчещ:

— Защо трябваше да правиш това, Джонас? Не познаваш тези копелета, както ги познавам аз. Дай им едно, ще поискат пет. Баща ти все ме гонеше да ги държа изкъсо.

Изгледах го хладно. Някои хора не схващаха достатъчно бързо.

— Чу ли какво казах там, Джейк?

— Чух, Джонас. Тъкмо за това…

Пресякох го.

— Изглежда не си чул, Джейк — казах меко аз. — Моите първи думи бяха „Mi padre ha muerto“. Баща ми е мъртъв.

— Да, но…

— Те означават точно това, Джейк. Той е мъртъв. Но аз не съм. Аз съм тук и единственото, което трябва да запомниш, е, че съм точно като него в едно отношение. Няма да търпя глупости от някой, който работи за мен, и ако това не му харесва, може да върви по дяволите!

Джейк се учеше бързо. Скочи към колата и ми отвори вратата.

— Не мислех нищо лошо, Джонас. Аз само…

Нямаше смисъл да му обяснявам, че платиш ли повече, ще получиш повече. Форд го доказа миналата година, като повиши заплатите на своите работници. Успя да утрои производството. Влязох в колата и погледнах назад към фабриката. Черната, неприветлива смола на покрива ми се наби в очи. Спомних си я от самолета.

— Джейк, виждаш ли онзи покрив?

Той изви глава и го погледна. Беше озадачен.

— Да, сър?

Изведнъж се почувствувах уморен. Облегнах се на тапицерията и затворих очи.

— Боядисайте го в бяло — наредих аз.

5.

Дремех, докато огромната лимузина гълташе двадесетината километра между новата къща на баща ми и фабриката. От време на време отварях очи и улавях погледа на Невада в огледалото за обратно виждане, после клепачите ми пак се затваряха, натежали като олово.

Мразех баща си, мразех майка си и ако имах сестри и братя, щях да мразя и тях. Не, баща си не мразех. Вече не. Той беше мъртъв. Не можеш да мразиш мъртвите. Само ги помниш. Не мразех и майка си. Всъщност, тя не ми беше истинска майка, а мащеха. И не я мразех. Обичах я.

Затова я бях довел у дома. Исках да се оженя за нея. Но баща ми каза, че съм много млад. Деветнадесет години не било възраст за женене. И понеже той не беше много млад, взе, че се ожени за нея една седмица след завръщането ми в колежа.

Запознах се с Рина в местния клуб две седмици преди края на ваканцията. Беше дошла от Изтока, от някакво селище в Масачузетс, наречено Бруклайн, и не приличаше на никое от момичетата, които бях срещал дотогава. Всички тукашни момичета са мургави и изпечени от слънцето, ходят като мъже, говорят като мъже и дори яздят като мъже. Само вечер, когато свалят джинсите и облекат роклите, можеш да разбереш, че са нещо друго. Иначе, даже и край плувния басейн, съобразно модата, приличат на момчета. Плоскогърди и с тънки бедра.

А Рина беше момиче. Човек не можеше да се излъже. Особено по бански костюм, както беше първият път, когато я срещнах. Беше стройна, с широки рамене, може би прекалено широки за жена. Но гърдите й бяха едри и тежки, напиращи през коприненото жарсе, обръщащи модата с главата надолу. Човек не можеше да ги погледне, без да изпита в устата си вкуса на млечно-медената им сладост. Почиваха си удобно на издължения гръден кош, който надолу преминаваше в нежна талия, която на свой ред преливаше в стройни, но закръглени бедра и дупе.

Косата й беше светлоруса и дълга, пристегната отзад на тила, пак противно на модата. Веждите й бяха високи, очите раздалечени и леко дръпнати, а в сините им ириси, зад леда, се прокрадваха игриви пламъчета. Носът й беше правилен и не много тънък, напомнящ за финландското й потекло. Може би единственият й недостатък беше устата. Тя беше широка, но не великодушно широка, тъй като устните не бяха достатъчно пълни. Беше овладяна уста, сигурно разположена върху скосената, волева брадичка.

Бе ходила в Швейцария да довърши образованието си: бе много сдържана и трудно можеше да я разсмее човек. За два дни съвсем ми завъртя ума. Гласът й беше мек и нисък, с лек чужд акцент, който бълбукаше нежно в ушите ти.

Десетина дни по-късно, по време на танцовата забава в събота вечер, за пръв път разбрах колко много я желая. Танцувахме бавен валс на полузагасени, сини светлини. Изведнъж тя пропусна един такт. Вдигна поглед към мен и се усмихна със спокойната си усмивка.

— Много си силен — каза тя, като се притисна към мен.

Почувствувах как топлината от слабините й се пренася в мен, когато възобновихме танца. Не можех да издържам повече. Улових я за ръката и я поведох навън.

Тя ме последва мълчаливо до колата. Качихме се в големия открит „Дюзенберг“, включих на скорост и излязохме на магистралата. Нощният пустинен въздух беше топъл. Погледнах я с крайчето на окото си. Главата й лежеше облегната на тапицерията, със затворени от вятъра очи.

Забих в горичка от финикови палми и загасих двигателя. Тя остана облегната на седалката. Наведох се и я целунах по устата.

Устните й не реагираха. Бяха като кладенец в оазис сред пустинята. Посегнах към гърдите. Ръката й улови моята и я задържа.

Вдигнах глава и я погледнах. Очите й бяха широко отворени и нащрек. Не можах да проникна в тях.

— Желая те! — казах аз.

Очите й не промениха изражението си. Едва долових гласа й:

— Знам.

Пак се притиснах към нея. Този път сложи ръка на гърдите ми и ме спря.

— Услужи ми с кърпичката си — каза тя, докато я измъкваше от джобчето на сакото.

Тя се белна в нощта и се изгуби от погледа ми в ръката й. Рина не вдигна глава от облегалката, не проговори, само ме наблюдаваше с бдителните си очи.

Усетих търсещите й пръсти и се наведох към нея, обаче тя успя да ме задържи на разстояние. После, изведнъж, почувствувах сладостната болка да бликва от основата на гръбнака ми и едва не изхвърчах от седалката.

Извадих цигара и я запалих с разтреперани пръсти, а тя сви кърпичката на малка топка и я изхвърли от колата. После взе цигарата от устата ми и я постави между устните си.

— Все пак те желая! — казах аз.

Тя ми върна цигарата и поклати глава.

— Защо? — попитах аз.

Обърна лице към мен. То просветна в мрака.

— Защото след два дни се прибирам у дома. Защото по време на борсовата криза през двайсет и трета година баща ми загуби всичко. Защото трябва да си намеря богат съпруг. Не бива да правя нищо, което би попречило на това.

Загледах се в нея за миг, после запалих двигателя. Изкарах на заден ход колата от горичката и се отправих към къщи. Не казах нито дума, макар че отговорът ми беше готов. Бях богат. Или поне щях да бъда един ден.

Оставих Рина във всекидневната и влязох в кабинета на баща си. Както винаги той работеше зад бюрото и самотната настолна лампа хвърляше светлина върху книжата. При влизането ми вдигна поглед.

— Да? — запита той, като че ли бях някой от персонала, нахълтал, докато се решава някой проблем.

Присегнах към ключа на стената и стаята се обля в светлина.

— Искам да се оженя! — заявих аз.

Той ме загледа, сякаш бях много, много далеч. Всъщност надалеч беше той, но бързо се върна.

— Ти си полудял — каза безстрастно и пак заби поглед в бюрото. — Върви си лягай и не ме безпокой.

Останах.

— Говоря сериозно, татко — настоях аз. За пръв път от дете го наричах така.

Той бавно се изправи.

— Не! — каза. — Още си много млад.

И толкова. Никога не питаше кой, какво, защо. Не, просто бил съм много млад.

— Добре, татко — казах аз и се обърнах към вратата. — Помни, че съм те питал.

— Почакай! — каза той. Спрях с ръка на дръжката. — Къде е тя?

— Чака във всекидневната — отговорих аз.

Той ме изгледа проницателно.

— Кога реши?

— Тази нощ — отговорих аз. — Преди малко.

— Предполагам, че е някоя от онези глупави хлапачки, които се мяркат по танцовите ви забави в клуба и сега стои като на тръни и чака да се запознае със стареца? — попита той.

Скочих да я защитя.

— Съвсем не е такава. Всъщност, тя дори не знае, че съм тук, за да те питам.

— Искаш да кажеш, че още не си я питал?

— Нямам нужда — отговорих аз с присъщата на годините ми самоувереност. — Зная отговора.

Баща ми поклати глава.

— Не би ли желал все пак да я попиташ?

Излязох и доведох Рина в стаята.

— Рина, това е баща ми. Татко, това е Рина Марлоу.

Рина кимна учтиво. По държането й човек би помислил, че е ранна вечер, а не два часа през нощта.

Баща ми я изгледа замислено. Лицето му имаше странно изражение, каквото никога преди не бях виждал. Той заобиколи бюрото и й протегна ръка.

— Драго ми е, мис Марлоу — каза той с мек глас.

Изгледах го. Никога преди не го бях виждал да постъпва така с приятелите ми.

Тя пое ръката му.

— И на мен.

Без да й пуска ръката, той продължи шеговито:

— Моят син си мисли, че иска да се ожени за вас, мис Марлоу, но на мен ми се струва, че е още много млад. Вие какво ще кажете?

Рина ме погледна. За миг очите й се промениха. Станаха ярки и блестящи, после — пак бдителни. Тя се обърна към баща ми:

— Много конфузно положение, мистър Корд. Бихте ли ме завели у дома, моля?

Вцепенен, неспособен да проговоря, видях как баща ми я хваща под ръка и я изведе от стаята. След миг чух рева на „Дюзенберг“-а и разгневен потърсих нещо, на което да си изкарам яда. Разполагах само с настолната лампа. Разбих я на парчета в стената. Две седмици след това, в колежа, получих телеграма от баща си:

РИНА И АЗ СЕ ОЖЕНИХМЕ ТАЗИ СУТРИН. НАМИРАМЕ СЕ В „УОЛДОРФ-АСТОРИЯ“, НЮ ЙОРК. УТРЕ ЗАМИНАВАМЕ С „ЛЕВИТАН“ НА МЕДЕН МЕСЕЦ В ЕВРОПА.

Грабнах телефона и се свързах с него.

— Няма по-голям глупак от стария дъртак! — завиках аз по дългата четири хиляди километра жица между нас. — Не знаеш ли, че единствената причина да се омъжи за теб са парите ти?

Баща ми не се ядоса. Дори се изкикоти.

— Ти си глупак. Тя има нужда от мъж, а не от хлапак. Дори настоя да подпишем предбрачно имуществено споразумение, преди да се оженим.

— О, нима? — запитах аз. — Кой го състави? Нейният адвокат ли?

Баща ми пак се изкикоти.

— Не, моят.

Гласът му изведнъж се промени. Стана рязък:

— Бягай сега при науките си, синко, и не се бъркай в неща, които не те засягат. Тук е вече полунощ и тъкмо се каня да си лягам.

Телефонът замлъкна в ръцете ми. Загледах се в него, после бавно го оставих. Тази нощ не можах да заспя. Във въображението ми изплуваха порнографски видения на Рина и баща ми в любовна прегръдка. Няколко пъти се събуждах, облян в студена пот.

Нечия ръка ме разтърсваше леко. Бавно отворих очи. Първото нещо, което съгледах, бе лицето на Невада.

— Събуди се, Джонас — каза той. — Вече сме вкъщи.

Примигнах с очи, за да прогоня съня.

Слънцето се скриваше зад къщата. Разтърсих глава и излязох от колата. Погледнах към сградата. Странна къща. Не бях прекарал повече от две седмици в нея, откакто баща ми я построи, а ето че сега беше моя. Както всичко друго, създадено от баща ми.

Тръгнах към стъпалата. Рина бе помислила за всичко. С изключение на това. Баща ми беше мъртъв. Щях да й го съобщя.

6.

Входната врата се отвори, докато прекосявах верандата. Баща ми бе построил тази плантаторска къща в традиционния южняшки стил и за неин домоуправител бе довел Робер от Нови Орлеан. Робер беше креол, потомствен лакей.

Беше огромен мъж, с цяла глава по-висок от мен, но толкова внимателен и сръчен, колкото беше едър. Преди него баща му и дядо му са били домоуправители и макар и роби, бяха насадили у него гордост от професията. Имаше шесто чувство, що се отнася до задълженията. Винаги беше там, където трябва.

Отстъпи встрани, за да вляза.

— Здравейте, мастър Корд — поздрави той на своя мек, креолски английски.

— Здравей, Робер — казах аз и го изчаках да затвори вратата. — Ела с мен.

Мълчаливо ме последва в кабинета на баща ми. Лицето му остана безизразно, докато затваряше вратата.

— Да, мистър Корд?

За пръв път ме нарече мистър, вместо мастър. Погледнах го.

— Баща ми е мъртъв — казах аз.

— Зная — заяви той. — Мистър Денби се обади.

— Другите знаят ли? — попитах аз.

Той поклати глава.

— Казах на мистър Денби, че мисис Корд е излязла и не съм споменавал нищо на останалата прислуга.

Доловихме лек шум зад затворената врата. Робер продължи да говори, пристъпвайки бързо към нея:

— Сметнах, че сигурно ще пожелаете сам да съобщите тъжната вест. — Той отвори рязко вратата.

Нямаше никой. Пристъпи бързо навън. Последвах го. Някаква фигура тичаше по голямото стълбище, което извиваше край парадния вход към горния етаж.

Гласът на Робер бе тих, но властен като камшик.

— Луиз!

Фигурата спря. Беше личната прислужничка на Рина.

— Ела тук! — заповяда той.

Луиз заслиза колебливо по стълбището. Видях ужасения израз на лицето й, докато наближаваше.

— Да, мистър Робер? — Гласът й беше не по-малко изплашен.

За пръв път имах възможност да видя как Робер се справя със слугите. Приближи я някак лениво, но ръката му се стовари върху лицето й като пистолетен изстрел. Гласът му бе пълен с укор:

— Колко пъти съм ти казвал да не подслушваш зад вратите?

Тя стоеше с ръка на лицето си. Сълзите започнаха да се стичат по бузите й.

— Върви сега в кухнята. Ще се занимая с теб по-късно.

Затича към кухнята все още с ръка на лицето. Робер се обърна към мен:

— Извинявам се заради нея, мистър Корд — каза той с предишния дълбок и спокоен глас. — Обикновено моите слуги не правят такива неща, но тази специално ми създава трудности.

Извадих цигара и още преди да съм я сложил в устата, Робер ми поднесе запалена клечка кибрит. Дръпнах дълбоко.

Робер духна клечката и грижливо я постави в един пепелник.

— Да, сър?

Погледнах замислен към стълбището. Странно, но се колебаех.

Гласът на Робер долетя зад рамото ми:

— Мисис Корд е в стаята си.

Вдигнах очи към него. Лицето му беше като непроницаема маска.

— Благодаря, Робер. Ще се кача да й кажа.

Тръгнах нагоре. Гласът му ме задържа:

— Мистър Корд?

Обърнах се и погледнах надолу към него. Черното му лице светна.

— В колко да сервирам вечерята, сър?

Помислих за миг.

— Към осем часа — отговорих.

— Благодаря ви, сър — каза той и тръгна към кухнята.

Почуках леко на вратата на Рина. Отговор не последва. Отворих и влязох. Гласът й долетя от банята:

— Луиз, донеси ми голяма хавлиена кърпа.

Влязох в банята и взех от купчината на лавицата над тоалетната масичка една кърпа. Тръгнах към заградената вана в момента, когато тя плъзна встрани стъклената стена.

Беше цялата златна, бяла и гореща, а водата се стичаше по тялото й. Стъписа се за миг. Повечето жени веднага биха направили опит да се прикрият. Но не и Рина. Тя протегна ръка за кърпата. Ловко се загърна и излезе от ваната.

— Къде е Луиз? — попита тя, сядайки пред тоалетната масичка.

— Долу — отговорих аз.

Залови се да подсушава лицето си с друга кърпа.

— Това няма да се хареса на баща ти.

— Никога няма да го узнае — отговорих аз.

— Откъде знаеш, че няма да му кажа?

— Няма — изрекох аз убедено.

Именно тогава тя започна да усеща, че нещо не е в ред. Погледна ме в огледалото. Лицето й изведнъж стана сериозно.

— Да не се е случило нещо между теб и баща ти, Джонас?

Взря се за миг в мен с недоумение. Подаде ми една по-малка кърпа.

— Бъди послушно момче, Джонас, и ми изсуши гърба. Не мога да го достигна. — Усмихна се в огледалото. — Виждаш, Луиз наистина ми е необходима.

Взех пешкира и пристъпих към нея. Тя остави голямата кърпа да се хлъзне надолу по раменете й. Изтрих капките влага по безупречната й кожа. Улавях аромата на парфюма й, излъчван от затопленото след банята тяло.

— Престани, Джонас! Тази сутрин баща ти казваше, че си сексуален маниак, ала не е нужно да го доказваш.

Взрях се в очите й. Нямаше уплаха в тях. Тя бе много самоуверена. Бавно се усмихнах.

— Може би е бил прав — отвърнах. — А може би е забравил какво значи да си млад.

Привлякох я от стола към себе си. Кърпата продължи да се свлича, докато остана да виси, притисната само от телата ни. Покрих устата й с моята и сграбчих едната й гърда. Беше едра и твърда и почувствувах как сърцето затупка под нея.

Може би грешах, но за миг ми се стори, че долавям възбуда да преминава през тялото й. После тя гневно се отскубна. Кърпата остана да лежи на пода.

— Да не си полудял? — избухна тя, а гърдите й се дигаха и спускаха учестено. — Знаеш, че всеки миг може да влезе през тази врата.

Останах неподвижен за миг, после се освободих от цялото струпано в гърдите ми напрежение с бавна въздишка.

— Той никога вече няма да влезе през тази врата — уведомих я аз.

Цветът започна да се отдръпва от лицето й.

— Какво… какво искаш да кажеш? — заекна тя.

Очите ми гледаха право в нейните. За пръв път успях да проникна зад тях. Беше изплашена. Като всеки, изправен пред неизвестното бъдеще.

— Мисис Корд — бавно казах аз, — твоят съпруг е мъртъв.

Зениците й се разшириха неспокойно и тя плавно се отпусна на стола. Инстинктивно вдигна кърпата и я уви около себе си.

— Не мога да повярвам! — пророни глухо.

— Какво не можеш да повярваш, Рина? — безмилостно я запитах аз. — Че е мъртъв ли, или че сбърка, като се омъжи за него, вместо за мен?

Едва ли ме чу. Гледаше ме със сухи очи, но в тях имаше такава тиха скръб и състрадание, каквито никога не бях мислил, че е способна да изпита.

— Болезнено ли беше? — попита тя.

— Не — отвърнах. — Стана бързо. Удар. В един миг беше голям и силен като живота и ревеше като лъв, в следващия… — щракнах пръсти — така беше.

Очите й не се откъсваха от моите.

— Радвам се поне за това — каза притихнало. — Не бих му пожелала да страда. — Бавно се изправи на крака. Воалът пак се спусна над очите й. — Мисля, че сега трябва да си вървиш.

Това беше познатата Рина, тази, която исках да премахна. Далечна, недостъпна, пресметлива.

— Не — казах. — Още не съм свършил.

Тя гледаше пред мен.

— Какво имаш да довършваш?

Сграбчих я за рамото и я притеглих към себе си.

— Не сме довършили — казах в обърнатото й към мен лице. — Ти и аз. Доведох те една нощ у дома, защото те желаех. Но ти избра баща ми, защото за теб той представляваше по-добра инвестиция. Мисля, че достатъчно съм чакал!

Тя срещна погледа ми. Вече не беше изплашена. Беше в свои води и знаеше как да се бори.

— Да не си посмял!

В отговор дръпнах кърпата от нея. Тя се изви, готова да побегне от стаята, но аз я улових за ръката и я притеглих към себе си. С другата ръка хванах косата и извих главата й така, че лицето й се обърна към моето.

— Така ли?

— Ще викам! — дрезгаво пророни тя. — Слугите ще дотичат!

Ухилих се.

— Не, няма да дойдат. Ще си помислят, че пищиш от скръб. Робер ги е събрал в кухнята и никой няма да дойде, ако не го повикам!

— Почакай! — захленчи тя. — Моля те, почакай. Заради баща си.

— Защо? — попитах аз. — Той мен не ме изчака. — Вдигнах я и я отнесох в спалнята. Ръцете й ме драскаха по лицето, юмруците ме удряха по гърдите.

Хвърлих я на застланото с бял атлаз легло. Тя направи опит да се измъкне от другата страна. Сграбчих я за рамото и я претърколих обратно. Захапа ми ръката и когато я дръпнах, запълзя назад. Застъпих с крак бедрата й и злобно я плеснах по лицето. Ударът я повали на възглавницата. Видях белите, оставени от пръстите, белези.

Затвори за миг очи, а когато отново ги отвори, в тях имаше една дива необузданост, каквато не бях виждал преди. Усмихна ми се и с ръце, обвити около врата ми, ме притегли към себе си. Устата й се впи в моята. Усетих как тялото й се движи под мен.

— Направи го, Джонас! — задъха се тя. — Сега! Не мога да чакам повече. Толкова дълго чаках. — Търсещите й пръсти се плъзнаха по бедрата ми и напипаха члена. Тя заби лице във възглавницата, а движенията й ставаха все по-необуздани. Едва долавях безумния й, настойчив шепот. — Бързо, Джонас, Джонас, бързо!

Опитах се да стана, но тя не можеше да чака да си сваля дрехите. Придърпа ме отново и ме натика в себе си. Беше като разпалена фурна. Притисна главата ми към шията си.

— Направи ми дете, Джонас! — зашепна тя в ухото ми. — Направи ми дете, както на онези три момичета от Лос Анжелос. Дай живот на утробата ми!

Погледнах я в лицето. Очите й бяха избистрени и някакво насмешливо ликуване играеше в тях. Съвсем не отразяваха страстта на беснеещото под мен тяло. Ръцете и краката й се бяха впили като пиявици в мен.

Тя ми се усмихна, приковала очи в моите.

— Направи ми дете, Джонас — прошепна. — Баща ти не можа. Страхуваше се някой да не ти отнеме нещо!

— Какво… какво? — направих опит да се изправя, но тя беше като бездънен кладенец, от който не можех да се измъкна, след като веднъж се бях потопил.

— Да, Джонас — каза тя усмихнато, докато тялото й ме похитяваше. — Баща ти не пожела да рискува. Затова ме накара да подпиша споразумението, преди да се оженим. Искаше да остави всичко на скъпия си син!

Опитах се да стана и да се измъкна, но тя ме беше обгърнала с краката и не ме пускаше. Смееща се и ликуваща.

— Но ти сега ще ми направиш дете, нали, Джонас? Ще знаем само ние двамата. Ще разделиш наследството със своя син, макар целият свят да мисли, че е на баща ти.

Извиваше се под мен търсеща, искаща жизнените ми сокове. С внезапна ярост се изтръгнах от нея в момента, когато силата ми рукна от мен. Строполих се в леглото до краката й.

Агонията отмина и аз отворих очи. Беше заровила глава във възглавницата. Плачеше. Мълчаливо се надигнах и излязох от стаята.

Докато минавах през хола, за да стигна до стаята си, непрестанно мислех: баща ми ме е обичал, обичал ме е. Макар че не го бях забелязал, той ме беше обичал.

Обичал ме беше. Ала никога достатъчно, за да го покаже.

Когато стигнах до стаята си, сълзите вече се стичаха по лицето ми.

7.

Бях на гърба на малкото индианско пони, което имах като десетгодишен, и препусках в луд галоп през дюните. Паника се надигаше в мен, но не знаех от какво бягам. Погледнах назад през рамо.

Баща ми ме следваше на големия пъстър кон. Разкопчаното му палто се развяваше от вятъра и мернах тежката верижка на часовника, опъната върху гърдите. Дочух гласа му, носен от вятъра:

— Връщай се, Джонас! Дявол те взел, връщай се веднага!

Извих се и пришпорих понито, да препусна още по-бързо. Безмилостно използувах камшика, така че отстрани, на местата, където го бях ударил, се появиха тънки, червени резки. Постепенно започнах да се отдалечавам.

Изведнъж, кой знае откъде, Невада се озова до мен, яздейки с лекота своя чер кон. Спокойно ме изгледа.

— Връщай се, Джонас. Баща ти ще вика. Що за син си?

Не отговорих, а продължих да пришпорвам коня. Пак погледнах назад.

Баща ми тъкмо спираше. Лицето му беше наскърбено.

— Грижи се за него, Невада! — едва го дочух аз, тъй като разстоянието помежду ни беше голямо. — Грижи се за него, защото аз нямам време. — Обърна пъстрия кон и се отдалечи в галоп.

Спрях понито и се обърнах. Той все повече се смаляваше в далечината. Фигурата му се замъгли под внезапно бликналите от очите ми сълзи. Исках да извикам подир него: „Не си отивай, татко!“ Но думите заседнаха в гърлото ми.

Изправих се в леглото, облян в пот. Разтърсих глава да прогоня спомена от съня. През отворения прозорец дочух шума на коне, идващ от заграденото пространство зад къщата.

Отидох до прозореца и погледнах навън. Слънцето показваше пет часа и хвърляше дългата си утринна сянка. Долу, в егрека, неколцина работници се бяха облегнали на оградата и наблюдаваха един ездач, който правеше опити да обязди жилаво, доресто жребче. Примижах от слънцето.

Бързо се извърнах от прозореца. Тъкмо от такова лечение се нуждаех. Нещо, което да премахне появилата се в мен празнота и горчивия вкус от устата ми. Нахлузих чифт джинси и стара синя риза и тръгнах да излизам от стаята.

Запътих се по коридора към задното стълбище. Срещнах Робер тъкмо когато стигнах там. Носеше поднос с чаша портокалов сок и каничка димящо кафе. Погледна ме с изненада.

— Добро утро, мистър Джонас.

— Добро утро, Робер — отвърнах аз.

— Мистър Макалистър е дошъл да ви види. Поканих го в кабинета.

Поколебах се за миг. Егрекът трябваше да почака. Имах да върша по-важни неща.

— Благодаря, Робер — казах аз и завих към предното стълбище.

— Мистър Джонас — извика той подир мен.

Спрях се й погледнах назад.

— Ако ви предстоят делови разговори, мистър Джонас, установил съм, че винаги говорите по-добре, когато имате нещо в стомаха си.

Погледнах първо него, после подноса. Кимнах и седнах на най-горното стъпало. Робер остави подноса до мен. Надигнах чашата с портокаловия сок и я пресуших. Робер наля кафето и вдигна кърпата от препечения хляб. Отпих от кафето. Робер беше прав. Чувството за празнота идваше от стомаха ми. Сега се разсейваше. Взех филийката.

Макалистър забеляза облеклото ми, но не каза нищо. Мина право на въпроса.

— Десетте останали процента от акциите са разделени, както следва — каза той, разгръщайки няколко листа върху бюрото. По два и половина процента имат Рина Корд и Невада Смит, по два процента съдията Самуел Хаскъл и Питър Комак, директор на Индустриалната банка в Рено, и един процент притежава Юджийн Денби.

Погледнах го.

— Какво струват акциите?

— На каква основа? — запита той. — Доходи или чиста цена?

— И двете — отвърнах аз.

Той пак се загледа в листовете.

— На основата на средните доходи през последните пет години тези малко на брой акции струват четиридесет и пет хиляди долара; на основата на чиста цена може би шестдесет хиляди долара. — Той запали цигара. — Възможностите за печалби на компанията спаднаха след войната.

— Какво означава това?

— В мирно време нашето производство не се търси така, както по време на война — отговори ми той.

Извадих цигара и я запалих. Започнах да се съмнявам дали съм бил прав да му предложа сто хиляди годишно.

— Кажи ми нещо, което не зная — казах аз.

Той пак погледна книжата, после мен.

— Банката на Комак ни отказа заема от двеста хиляди долара, който баща ти искаше за финансирането на немския контракт, подписан вчера от теб.

Бавно изгасих цигарата в пепелника.

— Май това ме поставя малко натясно, а?

Макалистър кимна:

— Да.

Следващият ми въпрос го изненада:

— Добре, ти какво направи?

Той ме погледна, сякаш бях ненормален.

— Какво те кара да мислиш, че съм предприел нещо?

— Ти беше в кабинета на баща ми, когато влязох вътре, и аз зная, че той не би те извикал само за уреждането на въпроса с родителите на момичето. Той би могъл да стори това и сам. После ти прие работата. Това означава, че си бил сигурен, че ще си получиш парите.

Той се усмихна.

— Уредих друг заем от „Пайъниър Нашънъл Тръст Къмпани“ в Лос Анжелос. Поисках триста хиляди долара, за по-сигурно.

— Добре! — казах аз. — Това ще ми осигури парите, от които се нуждая, за да изкупя останалите акции.

Той продължаваше да ме съзерцава с учудване, докато сядах в креслото до него.

— А сега — подех аз — разкажи ми всичко, което успя да узнаеш за това ново нещо, разпалило толкова баща ми. Как го беше нарекъл? Пластмаса?

8.

Робер ни сервира обилна, фермерска закуска: пържоли с яйца и топли питки. Огледах масата. Последната чиния беше вдигната и Робер дискретно се оттегляше, затваряйки огромните врати след себе си. Пресуших си чашата кафе и се изправих.

— Господа — започнах аз, — зная, че не е нужно да ви казвам какъв удар беше вчера да се видя внезапно отговорен за такава голяма компания като „Корд Експлозивс“. Именно затова ви поканих, господа, тази сутрин, да ми помогнете да реша как е най-добре за компанията.

Тежкият глас на Комак долетя през масата:

— Можеш да разчиташ на нас в това отношение, синко.

— Благодаря, мистър Комак — казах аз. — Струва ми се, че първото нещо, което трябва да направим, е да изберем нов председател. Някой, който ще се посвети на компанията така, както го бе сторил баща ми.

Огледах масата. Денби стоеше на края и нахвърляше нещо в бележника си. Невада си свиваше цигара. Вдигна към мен усмихнатите си очи. Макалистър седеше тихо до него. Хаскъл и Комак мълчаха. Изчаках да се възцари тягостна тишина. Нямаше нужда да ми се казва кои ми са приятелите.

— Имате ли някакви предложения, господа? — запитах аз.

Комак отправи поглед към мен:

— А вие?

— Вчера мислех, че имам — казах аз. — Но тази сутрин дойдох до заключението, че това е доста трудна задача за човек с моя опит.

За пръв път тази сутрин Хаскъл, Комак и Денби се разведриха. Размениха си бързи погледи. Комак заговори:

— Много разумно от твоя страна, синко — вметна той. — Какво ще кажеш за съдията Хаскъл? Той вече е пенсионер, но мисля, че би могъл да поеме работата, за да ви помогне.

Обърнах се към съдията.

— Бихте ли го сторили, Хаскъл?

Съдията леко се усмихна.

— Само за да ти помогна, моето момче — каза той. — Само за да ти помогна.

Погледнах към Невада. Усмихваше се широко. И аз му се усмихнах, преди да се обърна към другите:

— Да гласуваме ли, господа?

За пръв път Денби проговори.

— Съгласно устава на компанията, председателят може да се избира само от събрание на акционерите. При това само с мнозинство на притежателите на акции.

— Тогава да направим събрание на акционерите — каза Комак. — Мнозинството е налице.

— Идеята ви е чудесна — казах аз. Обърнах се усмихнат към съдията. — Разбира се, ако имам право да гласувам с акциите си — добавих аз.

— Разбира се, че можеш, момчето ми — прогърмя гласът на съдията, докато изваждаше някакъв лист от джоба си и ми го поднесе. — Ето завещанието на баща ви. Тази сутрин го узаконих. Сега, по закон, всичко е твое.

Поех завещанието и продължих:

— Дадено тогава, закривам събранието на директорите и откривам събранието на притежателите на акции. Първа точка от дневния ред е избирането на председател и секретар на компанията, който да замести покойния Джонас Корд.

Комак се усмихна:

— Предлагам съдията Самуел Хаскъл.

Денби бързо се присъедини. Прекалено бързо:

— Подкрепям предложението.

Кимнах.

— Чу се предложението за съдията Хаскъл. Има ли други? — попитах аз.

Невада се изправи.

— Аз предлагам Джонас Корд младши — заяви той.

Усмихнах му се.

— Благодаря. — Обърнах се към съдията и гласът ми стана твърд и равен: — Някой да поддържа предложението?

Лицето на съдията пламна. Той хвърли поглед към Комак, после към Денби. Денби беше пребледнял.

— Поддържа ли се предложението? — повторих студено аз.

Той разбра, че съм ги пипнал.

— Поддържам предложението — отрони тихо съдията.

— Благодаря, Хаскъл — казах аз.

След това беше лесно. Купих акциите им за двадесет и пет хиляди долара и първото нещо, което направих, бе да уволня Денби.

За секретар не ми трябваше дребен подлец като него. Нужен ми беше някой с цици.

Робер влезе в кабинета, където работех с Макалистър. Вдигнах поглед.

— Да, Робер?

Той сведе почтително глава.

— Мис Рина желае да ви види в стаята си, сър.

Изправих се и се протегнах. Да стоиш половин ден зад бюрото бе по-лошо от всичко, което бях правил досега.

— Добре, ей сега ще се кача.

Макалистър ме изгледа въпросително.

— Почакай! — наредих аз. — Няма да се бавя.

Робер задържа вратата отворена да мина и аз се качих по стълбището към стаята на Рина. Почуках на вратата.

— Влез — обади се тя.

Седеше до масичката пред огледалото. Луиз решеше косата й с голяма бяла четка. Рина ме погледна в огледалото.

— Искала си да ме видиш? — запитах аз.

— Да! — отговори тя. Обърна се към Луиз. — Стига засега. Остави ни.

Момичето се поклони мълчаливо и тръгна към вратата. Застигна я гласът на Рина.

— И чакай долу. Ще те повикам, когато ми потрябваш.

Рина ме погледна и се усмихна.

— Има навик да подслушва зад вратите.

— Известно ми е — казах аз и затворих вратата подире й. — За какво си искала да ме видиш?

Рина стана. Черният пеньоар се усука около нея. Видях, че под него носи черно бельо. Погледът й улови моя. Тя пак се усмихна.

— Какво ще кажеш за вдовишкия ми траур?

— Много жизнерадостен — отговорих аз. — Но едва ли си ме извикала за това.

Тя взе една цигара и я запали.

— Искам да се махна оттук веднага след погребението.

— Защо? — попитах аз. — Това е твоят дом. Той го остави на теб.

Очите й срещнаха моите през облака, който тя издуха.

— Искам да купиш къщата от мене.

— Откъде ще взема парите?

— Ще ги намериш! — последва безразличният отговор. — Баща ти винаги намираше пари за нещата, които искаше.

Изгледах я. Стори ми се, че знае точно какво прави.

— Колко ще искаш? — предпазливо попитах аз.

— Сто хиляди долара — спокойно отвърна тя.

— Какво! — възкликнах аз. — Тя не струва повече от петдесет и пет.

— Зная — каза тя. — Но аз прибавям и нещо друго — акциите си от компанията „Корд Експлозивс“.

— Акциите не покриват разликата! — избухнах аз. — Тази сутрин купих двойно повече за двайсет и пет хиляди долара!

Тя се изправи и пристъпи към мен. Очите й ме гледаха ледено.

— Виж какво, Джонас — каза смразяващо тя, — постъпвам съвсем сговорчиво. Съгласно законите на щата Невада полага ми се една трета част от бащиното ти наследство, независимо дали има завещание, или не. Мога да оспорвам валидността на завещанието, стига да пожелая. А дори и да не успея, ще те обвържа със съдилища поне за пет години. Какво ще стане с всичките ти планове тогава?

Изгледах я мълчаливо.

— Ако не ми вярваш, защо не се посъветваш с адвоката си, който те чака долу? — добави тя.

— Проверила си вече? — предположих аз.

— Разбира се! — отсече тя. — Съдията Хаскъл ми телефонира веднага щом се прибра!

Поех дълбоко въздух. Трябваше да се досетя, че дъртият копелдак няма да се остави така лесно.

— Нямам толкова пари — казах. — Нито пък компанията има.

— Зная — каза тя. — Ето защо ти предлагам да взема петдесет хиляди в деня на погребението и твоето писмено потвърждение от името на компанията, че ще получавам по десет хиляди годишно през следващите пет години.

Не ми беше нужен юрист, за да разбера, че е била посъветвана добре.

— Добре! — отсякох и се насочих към вратата. — Слез долу. Ще кажа на Макалистър да изготви книжата.

Тя пак се усмихна:

— Не мога да направя това.

— Защо не? — настоях аз.

— Аз съм в траур — обясни тя. — Как би изглеждало, ако вдовицата на Джонас Корд слезе долу да върши търговски сделки? — Тя се върна при тоалетната масичка и седна пред нея. — Когато изготвиш документите, ми ги прати.

9.

Беше пет часът, когато слязохме от таксито пред сградата на банката в търговската част на Лос Анжелос. Минахме през вратата и закрачихме към служебните кабинети в задната част. Макалистър ме въведе през вратата, на която пишеше: ЛИЧЕН КАБИНЕТ. Беше чакалня.

Секретарката вдигна поглед.

— Мистър Макалистър! — усмихна се тя. — Мислехме, че сте в Невада.

— Бях — отговори той. — Мистър Морони вътре ли е?

— Чакайте да проверя — отзова се тя. — Понякога има навика да излиза, без да ми се обади. — Тя изчезна през другата врата.

Погледнах Макалистър.

— Ей такава секретарка ми трябва. Има мозък в главата си, допълнен с чифт сочни гърди.

Той се засмя.

— Такова момиче струва седемдесет и пет — осемдесет долара на седмица. Не са много евтини.

— Всичко хубаво се заплаща — казах аз.

Секретарката се появи усмихната на вратата.

— Мистър Морони ще ви приеме веднага, мистър Макалистър.

Последвах го във вътрешния кабинет. Беше голям, с тапицирани с дъб стени. В средата му се простираше огромно бюро, зад което седеше дребен мъж със стоманеносива коса и проницателни, тъмни очи. При влизането ни той се изправи.

— Мистър Морони — каза Макалистър, — това е Джонас Корд.

Морони протегна ръка. Поех я. Не беше обикновената мека, банкерска ръка. Тази беше закоравяла и стискаше здраво. Говореше за усилен труд години наред и то не зад това бюро.

— Радвам се да се запознаем, мистър Корд — каза той с лек италиански акцент.

— Аз също, сър — промълвих почтително.

Той ни покани да седнем пред бюрото, което и направихме. Макалистър мина направо към въпроса. Когато свърши, Морони ме загледа.

— Неприятно ми е да чуя за вашата загуба — каза той. — От всичко, което съм чувал, той е бил доста необикновен човек.

— Наистина беше, сър — кимнах аз.

— Вие съзнавате, разбира се, че това създава известни затруднения?

Погледнах го.

— Без да правим опит да се спираме на техническата страна, мистър Морони, мислех, че заемът се дава на компанията „Корд Експлозивс“, а не на баща ми или на мен.

Морони се усмихна.

— Добрият банкер дава заеми на компаниите, но винаги има предвид човека, който стои зад тях.

— Моят опит е ограничен, сър, но аз мислех, че първата цел на добрия банкер е да получи съответната равностойност на един заем. Мисля, че това е свързано и със заемното споразумение, уредено между Макалистър и вас.

Морони се усмихна. Облегна се назад в креслото си и взе една пура. Запали я и ме погледна през облака дим.

— Мистър Корд, кажете ми кое считате за основна отговорност на заемоискателя?

Погледнах го.

— Да спечели от заема си.

— Казах заемоискателя, мистър Корд, не заемодателя.

— Зная, мистър Морони — казах аз. — Но ако не чувствувам, че трябва да изкарам печалба от парите, които ми отпускате, не би имало смисъл въобще да ги вземам.

— А как очаквате да спечелите от заема? — запита той. — Колко добре познавате работата си, мистър Корд?

— Не толкова добре, колкото би трябвало, мистър Морони. Положително не толкова добре, колкото ще я познавам следващата седмица, следващия месец, следващата година. Но зная това. Утрешният ден идва, а с него и целият нов свят. Разкриват се възможности за трупане на пари, каквито никога не са съществували по времето на баща ми. И аз ще се възползувам от тях.

— Предполагам, че намеквате за този нов продукт, с който се сдобивате чрез немския контракт?

— Отчасти — казах аз, макар да не бях се сетил за него, докато той не го спомена.

— Какво знаете за пластмасите? — попита той.

— Съвсем малко — признах аз.

— Тогава защо сте така уверен, че те ще струват нещо?

— Дюпон и Истман проявяват интерес за правата в Америка. Щом те се интересуват от нещо, значи си струва. После — вашето съгласие да ни заемете парите, за да придобием тези права. Щом пооправя някои работи тук, възнамерявам да прекарам два-три месеца в Германия и там да науча всичко за пластмасите.

— Кой ще ръководи компанията, докато ви няма? — запита Морони. — Много неща могат да се случат за три месеца.

— Макалистър, сър — казах аз. — Той вече прие да се включи в компанията.

Израз на уважение се появи по лицето на банкера.

— Зная, че моите директори може да не се съгласят с мен, мистър Корд, но аз реших да ви отпусна заема. Той крие известни елементи на несигурност, които може би не съвпадат с техните представи за банкерската практика, но „Пайъниър Нашънъл Тръст Къмпани“ се създаде от заеми като този. Ние бяхме първата банка, която кредитира производителите на филми, а няма нищо по-несигурно от тях.

— Благодаря ви, мистър Морони — казах аз.

Той вдигна слушалката на телефона на бюрото.

— Донесете ми заемното споразумение на Корд и чека.

— Ще забележите — каза той, — че макар заемът да беше от триста хиляди долара, ние увеличихме кредита ви до максимум петстотин хиляди долара. — Той ми се усмихна. — Един от моите банкерски принципи, мистър Корд, е да не притискам съвсем клиентите си. Някой път границата между успеха и провала е в няколко долара повече.

Този човек изведнъж ми хареса. Един комарджия лесно разпознава друг. А този беше такъв. Усмихнах му се.

— Благодаря, мистър Морони. Да се надяваме, че ще изкарам доста пари и за двама ни. — Наведох се и подписах формулярите на заема.

— Сигурен съм, че ще успеете — каза Морони и бутна чека към мен.

Взех го и го подадох на Макалистър, без да го погледна.

— Още веднъж ви благодаря, мистър Морони. Съжалявам, че трябва да си тръгваме, но довечера трябва да бъдем в Невада.

— Довечера ли? Но до сутринта няма вече влакове.

— Имам собствен самолет, мистър Морони. С него дойдохме. В девет часа ще си бъдем вкъщи.

Морони заобиколи бюрото. Лицето му беше загрижено.

— По-добре летете ниско, мистър Корд — каза той. — В края на краищата, току-що ви дадохме цял куп пари.

Разсмях се.

— Не се безпокойте, мистър Морони. Не е по-опасно от автомобил. А пък случи ли се нещо, просто ще спрете изплащането на чека.

И двамата се разсмяха. Забелязах напрежението по лицето на Макалистър, но за негова чест, той не каза нищо.

Здрависахме се и Морони ни изпрати до вратата.

— Всичко хубаво — каза той, когато влизахме в чакалнята.

На кушетката бе седнал един човек. Той бавно се изправи на крака. Познах Бъз Долтън, пилотът, чийто самолет бях задигнал на комар.

— Хей, Бъз — подвикнах аз, — не познаваш ли старите си приятели?

По лицето му пропълзя усмивка.

— Джонас! — възкликна той. — Какъв дявол те е довел тук?

— Копая за малко миза — казах аз, поемайки ръката му. — А ти?

— Същото — отговори ми той и лицето му пак посърна. — Но досега нямам късмет.

— Защо? — попитах аз. Бъз сви рамене.

— Сключих договор с пощите. Обход от Лос Анжелос до Сан Франциско. Дванайсет месеца, гарантирани при десет хиляди месечно. Но ми се струва, че ще трябва да се откажа. Не мога да намеря мангизи да купя трите самолета, които са ми нужни. Банките мислят, че било много рисковано.

— Колко ти трябва назаем?

— Около двайсет и пет бона — каза той. — Двайсет за самолетите и пет да летим с тях, докато получим първия чек.

— Носиш ли договора?

— В джоба ми е — каза той и го измъкна.

Погледнах го.

— Изглежда ми добра сделка.

— Несъмнено — отвърна той. — Всичко съм изчислил. Остават ми чисти пет бона месечно, след като приспадна разноските и амортизацията. Ето ги сметките.

Цифрите ми изглеждаха в ред. Имах представа колко струва да се кара един самолет. Обърнах се и погледнах Морони.

— Остава ли в сила това, което ми казахте преди малко? За допълнителния кредит. Има ли ограничения по него?

— Абсолютно никакви — усмихна се той.

Обърнах се отново към Бъз.

— Ще имаш парите при две условия — казах аз. — Получавам петдесет процента от акциите на компанията ти и имуществена ипотека върху самолетите, амортизуема след дванадесет месеца, и двете платими на компанията „Корд Експлозивс“.

Лицето на Бъз грейна в усмивка.

— Братче, правиш страхотна сделка!

— Добре! — казах аз. Обърнах се към мистър Морони. — Ще бъдете ли така любезен да уредите формалностите? Трябва да се върна нощес.

— На драго сърце, мистър Корд — усмихна се той.

— Направете заема за тридесет хиляди — казах аз.

— Хей, чакай — прекъсна ме Бъз, — трябват ми само двайсет и пет.

— Зная — казах аз, обръщайки се пак към него с усмивка. — Но днес научих нещо.

— Какво? — запита ме Бъз.

— Лоша сделка е, ако заемеш на някой толкова пари, колкото евентуално да не му достигнат. Явява се възможност и двамата да загубите. Искаш ли наистина да му свършиш работа, заеми му достатъчно, за да си свърши работата.

Погребението на баща ми беше най-голямото, уредено някога в тази част на щата. Дори губернаторът присъствува. Бях преустановил работата във фабриката и малката църква се изпълни до краен предел: хора имаше дори навън на улицата.

Рина и аз стояхме сами на скамейката отпред. Тя стоеше стройна и изправена в черната си рокля, а русата й коса и лицето бяха покрити под черен воал. Загледах се в новите черни обувки на краката ми. Това бяха обувките на баща ми, които ме убиваха. В последния момент бях открил, че в къщата нямам никакви други обувки, освен хаурчос. Робер бе донесъл обувките от шкафа на баща ми. Татко никога не беше ги обувал. Дадох си обещание и аз никога вече да не ги сложа на краката си.

Усетих обща въздишка да преминава през църквата. Затваряха ковчега на баща ми. Хвърлих последен бегъл поглед върху лицето му, после всичко отмина и в ума ми остана странен пустош, така че за миг си помислих, че не мога даже да си спомня как е изглеждал.

После до ушите ми долетяха хълцания и аз погледнах с крайчето на окото си. Плачеха мексиканките от фабриката. Зад гърба си чух подсмърчане. Беше Джейк Плат с насълзени от уискито очи.

Погледнах застаналата до мен Рина. Виждах през черния воал очите й. Бяха бистри и спокойни. От оплаквачите зад нас долиташе звукът на много хора, оплакващи баща ми.

Но Рина, неговата съпруга, не заплака. Нито пък аз, неговият син.

10.

Беше топла нощ, независимо от бриза, който нахлуваше през отворения прозорец откъм пустинята. Мятах се неспокойно в леглото и избутвах чаршафите под мен. Дълъг ден беше, започнал с погребението, после обмисляне на разнообразни планове с Макалистър, докато стана време да си тръгва. Бях уморен, а не можех да заспя. Премного мисли се въртяха в главата ми. Питах се дали това беше причината да чувам баща си как крачи нагоре-надолу из стаята си дълго след като всички в къщата си легнаха.

Зад вратата се чу звук. Седнах в леглото. Гласът ми разцепи тишината.

— Кой е?

Вратата се отвори и видях лицето й; останалото, загърнато в черния пеньоар, се сливаше с мрака. Гласът й беше много тих, когато затвори вратата след себе си:

— Помислих си, че сигурно си буден, Джонас. И аз не мога да заспя.

— Безпокоиш се за парите ли? — саркастично запитах аз. — Чекът е там, на шкафа, заедно с документите. Само подпиши разписката и е твой.

— Остави парите — каза тя и пристъпи в стаята.

— Тогава какво? — студено запитах аз. — Дойде да ми кажеш, че съжаляваш ли? Да изразиш съболезнованията си? Съчувствието си?

Беше вече до леглото и ме гледаше.

— Не бива да говориш такива неща, Джонас — каза простичко. — Той ти беше баща, а аз бях негова съпруга. Да, дойдох да ти кажа, че съжалявам.

Но това не ме задоволи.

— Съжаляваш за кое? — нахвърлих се аз. — Че не ти е оставил повече? Че не се омъжи за мен, вместо за него? — Засмях се горчиво. — Ти не го обичаше.

— Не, не го обичах. Но го уважавах. Той беше повече мъж от всеки друг, когото съм срещала.

Не проговорих.

Изведнъж тя заплака. Седна на ръба на леглото ми и скри лице в ръцете си.

— Престани! — казах грубо аз. — Късно е за сълзи.

Тя отпусна ръце и ме загледа напрегнато. Забелязах в мрака влажни, сребърни ивици да се спускат по лицето й.

— Много знаеш ти за какво е късно! — проплака тя. — Късно е да го обичам? Не че не опитвах. Просто не съм способна да обичам. Не зная защо. Такава съм. Баща ти знаеше това и ме разбираше. Затова се омъжих за него. Не за парите му. Той знаеше и това. И беше доволен от малкото, което му давах.

— Ако е вярно — попитах аз, — защо плачеш?

— Защото съм изплашена — каза тя.

— Изплашена? — засмях се аз. Не й подхождаше някак. — От какво се страхуваш?

Тя измъкна цигара някъде от пеньоара си и я сложи в устата си, незапалена. Очите й святкаха като на пантера край пустинен бивак в нощта.

— От мъжете — отсече тя.

— От мъжете? — повторих аз. — Ти… се боиш от мъжете? Защо, ти си първичният дразнител…

— Вярно е, глупако! — ядосано ме пресече тя. — Страхувам се от мъжете, да слушам намеците им, да се предоставям на похотливите им ръце и еднопосочни мисли. И да ги слушам как маскират желанията си с думи за любов, когато всичките им желания водят само до едно нещо. Да влязат в мен.

— Ти си луда! — казах сърдито. — Ние не мислим само затова!

— Така ли? — запита тя. Чух драскането на кибрит и пламъкът разкъса мрака. Тя ме погледна. — Виж себе си, Джонас. Виж се как изгаряш от страст към жената на баща си!

Нямаше нужда да поглеждам, за да се убедя, че е права. Пернах гневно клечката от ръката й.

После изведнъж тя се прилепи към мен и устните й зацелуваха нежно лицето и брадата ми, а тялото й трепереше от страх.

— Джонас! Джонас! Позволи ми да остана при теб! Само тази нощ! — проплака тя. — Страхувам се да бъда сама!

Вдигнах ръце да я отблъсна. Беше гола под черния пеньоар. Плътта й беше хладна и мека, като летния пустинен бриз, а напиращите зърна бодяха дланите на вдигнатите ми ръце.

Замръзнах, впил в мрака поглед в нея. Пред мен бе само лицето й, после вкусът на солените й сълзи по нейните и моите устни. Гневът в мен се стопи от преливащата страст. Оставили за свой пазач само дявола в мен, ние се гмурнахме в огнената наслада на собствения ни ад.

Събудих се и погледнах през прозореца. Първите проблясъци на зората се прокрадваха в стаята. Обърнах се към Рина. Тя лежеше с глава на възглавницата, простряла ръка върху очите си. Леко я докоснах по рамото.

Дръпна си ръката. Очите й бяха отворени, бистри и спокойни.

Стана от леглото с бавни, плавни движения. Тялото й блестеше младо и златисто. Вдигна от пода черния пеньоар и се намъкна в него. Наблюдавах я, докато отиваше към шкафа.

— В горното чекмедже има писалка — казах.

Тя извади писалката и подписа разписката.

— Няма ли да я прочетеш? — попитах. Тя поклати глава.

— За какво? Не можеш да вземеш повече, отколкото се съгласих да ти дам.

Права беше. Беше се отказала от всякакви бъдещи права и претенции върху имота. Взе чека и банкнотите и тръгна към вратата. Там се обърна и ме погледна.

— Няма да бъда тук, когато се върнеш от фабриката.

Погледнах я мълчаливо.

— Не е необходимо да заминаваш — промълвих аз.

Очите й срещнаха моите. Струва ми се, че долових тъга в тях.

— Не, Джонас — каза тихо тя. — Време е да излезеш от сянката на баща си. Той беше велик човек, такъв ще бъдеш и ти. По свой начин.

Посегнах към нощната масичка за цигара и я запалих, без да проговоря. Димът опари дробовете ми.

— Сбогом, Джонас! — каза тя. — Желая ти успех.

Загледах се в нея за миг, после заговорих. Гласът ми беше дрезгав от цигарата.

— Благодаря — казах. — Сбогом, Рина.

Вратата се отвори, после бързо се затвори и нея я нямаше вече. Станах от леглото и отидох до прозореца. Първите утринни пламъци на слънцето се появиха на хоризонта. Предстоеше зноен ден.

Чух вратата зад мен да се отваря и сърцето затупка в гърдите ми. Връщаше се. Обърнах се.

Робер влезе в стаята, носейки поднос. Белите му зъби блестяха в приятна усмивка.

— Помислих, че няма да се откажете от чаша кафе.

Когато стигнах във фабриката, Джейк Плат беше покатерил група хора на покрива, които го боядисваха в бяло. Ухилих се на себе си и влязох.

Първият ден беше трескав. Като че ли нищо не бе в ред. Детонаторните капсули, които бяхме изпратили на „Ендикът“, се бяха оказали дефектни и трябваше бързо да подменим прашката. За трети път тази година Дюпон ни беше измъкнал под носа контракт с правителството за пресован кордит.

Прекарах половината ден над цифрите и накрая всичко завря, когато стигнах до нашата политика относно процентите от печалбата. Щом предложих да преразгледаме отношението си, ако то би ни струвало частични загуби, Плат протестира. Баща ми, каза той, твърдял, че не си струвало да работят за по-малко от дванадесет процента. Избухнах и казах на Джейк Плат, че аз ръководя фабриката сега и че каквото е правил баща ми, си е било негова работа. За следващия търг съм сигурен, че ще закопая Дюпон поне с три цента на фунт.

Беше станало вече пет часът и производственият майстор влезе в стаята. Тъкмо смятах да разгледам неговия въпрос, когато Невада ме прекъсна.

— Джонас — каза той.

Вдигнах поглед. Бе прекарал в кабинета целия ден, свит мълчаливо в един ъгъл и забравен там.

— Да? — отговорих му аз.

— Редно ли е, ако ви оставя малко по-рано? — запита той. — Имам да свърша някои неща.

— Разбира се — отвърнах аз и пак загледах производствените листи. — Вземи „Дюзенберг“-а. Джейк ще ме закара до дома.

— Нямам нужда от него — каза той. — Дошъл съм с моята кола.

— Невада — повиках го аз, — кажи на Робер, че ще се прибера за вечеря към осем часа.

Той се поколеба за миг, после чух отговора му:

— Разбира се, Джонас. Ще му кажа.

Свърших по-рано от очакваното и спрях „Дюзенберг“-а пред къщата в седем и половина тъкмо когато Невада слизаше по стъпалата с два куфара в ръце. Изгледа ме изненадан:

— Рано се прибираш.

— М-м, да — отвърнах аз. — Свърших по-рано, отколкото предполагах.

— О-о — каза той и продължи по стъпалата към колата си. Сложи куфарите отзад.

Последвах го и видях, че цялата задна седалка на колата е пълна с багаж.

— Къде отиваш с целия този багаж, Невада?

— Той си е мой — начумери се той.

— Не съм казал, че не е — заявих аз. — Просто питам къде отиваш?

— Напускам.

— На лов ли? — попитах. Беше годишното време, когато Невада отиваше из планините от времето, когато бях дете.

— Не — каза той. — Завинаги.

— Почакай! — отсякох аз. — Не можеш да си заминеш ей така.

Тъмните му очи пронизаха моите.

— Кой казва, че не мога?

— Аз — отвърнах. — Как ще я карам без теб?

Той бавно се усмихна.

— Много добре, предполагам. Не съм ти нужен вече за гледачка. Наблюдавах те през последните няколко дни.

— Но… но… — възразих аз. Невада се усмихна бавно.

— Всяка работа един ден идва до своя край, Джонас. Аз прекарах почти шестнайсет години и сега вече нямам какво да правя. Не ме блазни да получавам заплата, без да съм си я спечелил.

Погледнах го. Беше прав. Той бе прекалено мъжествен, за да се навърта наоколо като слуга.

— Имаш ли достатъчно пари?

Той кимна.

— Шестнайсет години не съм похарчил нито цент от собствените си пари. Баща ти не ми позволи.

— Какво възнамеряваш да правиш?

— Ще се събера с неколцина приятели. Ще се заловим с едно представление за Дивия Запад, с което ще обикаляме крайбрежието на Калифорния. Надявам се да прекараме приятно.

Заседяхме се неловко, после Невада протегна ръка.

— Довиждане, Джонас.

Подадох му моята. Усетих как сълзите запират на клепачите ми.

— Довиждане, Невада.

Той заобиколи колата и седна на кормилото. Запали мотора и включи на скорост. Вдигна ръка и я размаха за сбогом, когато потегли.

— Обаждай се, Невада — извиках подире му и го гледах, докато се изгуби от погледа ми.

Влязох в къщата и отидох във всекидневната. Седнах край празната маса.

Робер влезе с плик в ръка.

— Мистър Невада остави това за вас — каза той.

Отворих го безчувствено и извадих една бележка, написана старателно с молив:

„Скъпи синко,

Не ме бива да се сбогувам, така си е. Няма вече за мен какво да се мотая тук, затова сметнах, че е време да се изпаря. Цял живот исках да ти дам нещо за рождения ден, но баща ти все ме изпреварваше. Той ти даваше всичко. Така досега не ми се удаде случай да ти дам нещо, което да желаеш. В този плик обаче ще намериш нещо, което наистина желаеш. Не се безпокой. Отидох при един адвокат в Рено и подписах всичко, както се следва по закон.

ЧЕСТИТ РОЖДЕН ДЕН.

Твой приятел

Невада Смит.“

Огледах другите документи в плика. Бяха акции на компанията „Корд Експлозивс“, прехвърлени на мое име.

Оставих ги на масата, а в гърлото ми се появи някаква буца. Къщата изведнъж опустя. Баща ми, Рина, Невада. Всички. Всички си бяха отишли. Къщата започна да навява спомени.

Припомних си думите на Рина да изляза от бащината си сянка. Не можех да живея в тази къща. Тя не беше моя. Беше негова. За мен тя винаги щеше да бъде неговата къща.

Реших. Ще си намеря апартамент в Рено. В апартамента нямаше да ме преследват спомените. Ще прехвърля къщата на Макалистър. Той имаше семейство и така щях да му спестя затрудненията да си търси дом.

Пак погледнах бележката на Невада. В душата ми почна да се заражда някаква болка. Последният му ред ме порази. Честит рожден ден. Бях забравил и Невада бе единственият, който се бе сетил.

Днес имах рожден ден.

Ставах на двадесет и една години.

Книга втора

Историята на Невада Смит

1.

Минаваше девет, когато Невада отклони колата от шосето по черния път, който водеше към ранчото. Спря пред основната постройка и слезе. Остана заслушан в смеха, идващ от казиното.

Един мъж излезе на верандата и се загледа в него.

— Здравей, Невада.

Невада му отговори, без да се обръща.

— Здравей, Чарли. Изглежда дошлите да се развеждат приятно си убиват времето.

Чарли се засмя:

— Че защо не? Разводът ще бъде хубава сделка за много от тях.

Невада се обърна и го погледна.

— Предполагам. Само не мога да свикна с мисълта, че развличаме жени, вместо да отглеждаме говеда.

— Сега вече може би ще свикнеш — каза Чарли. — В края на краищата, половината от всичко това е твое. Време е да се установиш и да го разработиш.

— Не знам — каза Невада. — Крастата за пътуване не ме оставя. Доста се заседях на едно място.

— Къде смяташ да пътуваш? — запита го Чарли. — Няма вече подходящо място. Цялата страна е опасана от пътища, които стигат навсякъде. Закъснял си с трийсет години.

Невада кимна мълчаливо. Чарли беше прав, но странното бе, че той не се чувствуваше закъснял с трийсет години. Чувствуваше същото, което винаги бе изпитвал. Особено сега.

— Настаних жената в твоята колиба — каза Чарли. — Марта и аз забавихме вечерята заради вас.

Невада се върна в колата.

— Тогава най-добре да отида да я взема. Ще се върнем веднага, щом се измия.

Чарли кимна и влезе вътре, когато колата тръгна. На вратата се обърна и се загледа как тя извиваше по пътя към малкото възвишение в задния край на ранчото. Поклати глава и влезе вътре.

Марта го чакаше.

— Как е? — тревожно попита тя.

— Не зная — поклати той отново глава. — Струва ми се малко объркан. Просто не зная.

В колибата беше тъмно, когато Невада влезе. Той взе газената лампа зад вратата и я сложи на масата. Запали кибрит и поднесе пламъка към фитила. Фитилът запука и след малко припламна. Той сложи шишето отгоре и върна лампата на полицата.

Гласът на Рина долетя зад гърба му:

— Защо не запалиш електричеството, Невада?

— Обичам светлината на лампата — простичко отвърна той. — Електрическата светлина не е естествена. Уморява очите.

Тя седеше на стола срещу вратата бледа, със сияещо лице. Беше облечена с дебел пуловер, който падаше върху избелелите джинси, покриващи краката й.

— Студено ли ти е? — запита той. — Ще запаля огън.

— Не ми е студено — поклати глава тя.

Той остана замислен известно време, после заговори:

— Ще си внеса багажа и ще се измия. Чарли и Марта ни чакат за вечеря.

— Ще ти помогна да го донесеш.

— Добре.

Излязоха навън в нощта. Звездите бяха потънали в черното кадифено небе, а от хълма долу се дочуваха музика и смях.

Тя се загледа към казиното.

— Радвам се, че не съм една от тях.

Той й подаде куфар.

— Никога не би могла да бъдеш. Не си този тип.

— Мислех да се разведа с него — каза тя. — Но нещо отвътре ме задържаше, макар да знаех от самото начало, че съм сбъркала.

— Сделката си е сделка — отсече той и тръгна с пълни ръце към колибата.

— Така е.

Направиха още два мълчаливи курса, после тя седна на ръба на леглото, а той си съблече ризата и тръгна към мивката в ъгъла на малката спалня.

Мускулите потрепваха под поразително бялата му кожа. Космите, покриващи гърдите му, се спускаха като мек, черен пух към плоския му корем. Той покри лицето и врата си със сапун и започна да се плиска с вода. Присегна слепешката за кърпа.

Тя му подаде една и той се затърка ревностно. Остави кърпата и взе чиста риза. Намъкна я и започна да се закопчава.

— Почакай — изведнъж каза тя. — Нека аз го направя.

Пръстите й бяха сръчни и леки. Усещаше докосването им по кожата си като шепот на вятъра. Тя го погледна в лицето с учудени очи.

— На колко години си, Невада? Кожата ти е като на момче.

Ненадейно той се усмихна.

— На колко години си? — настоя тя.

— Струва ми се, че съм роден през осемдесет и втора — каза той. — Майка ми беше от племето киова, а те не държат много на рождените дни. Така че сега съм на четиридесет и три. — Той натъпка ризата в панталоните.

— Не изглеждаш на повече от трийсет.

Той се разсмя доволен.

— Да вървим да похапнем нещо.

Тя го улови за ръката.

— Да вървим — каза. — Изведнъж огладнях.

Беше след полунощ, когато се върнаха в колибата. Той отвори вратата и я пусна да влезе преди него. После отиде при камината и драсна клечка кибрит на подпалките. Тя застана до него и той вдигна очи.

— Отивай да си легнеш — каза той.

Тя влезе мълчаливо в спалнята, а той раздуха подпалките. Дървата захванаха и лумнаха в пламъци. Той сложи няколко цепеници, изправи се и прекоси стаята към шкафа. Извади от него бутилка бърбън и чаша и седна пред камината.

Наля си и загледа уискито в чашата. Огънят зад него му придаваше топли отблясъци. Бавно изпи уискито.

Когато свърши, остави празната чаша и започна да си изува ботушите. Остави ги край стола, отиде при кушетката и се изпъна на нея. Тъкмо си беше запалил цигара, когато гласът й долетя откъм спалнята:

— Невада?

Той седна и се обърна към нея.

— Да?

— Не каза ли Джонас нещо за мен?

— Не.

— Той ми даде сто хиляди долара за акциите и къщата.

— Зная — отвърна той.

Тя се поколеба за миг, после влезе в стаята.

— Нямам нужда от тези пари. Ако на теб ти трябват…

Той се засмя беззвучно.

— Аз съм добре. Все пак, благодаря ти.

— Наистина ли?

Той пак се засмя, чудейки се какво ли би казала, ако знаеше за ранчото му от два хектара и половина в Тексас, за половината му дял в трупата „Дивият Запад“. И той бе научил доста неща, от стареца. Парите имаха смисъл само когато работеха за теб.

— Наистина — каза той. Изправи се и тръгна към нея. — Сега иди си легни, Рина. Изморена си.

Той я последва в спалнята, където тя си легна, й извади едно одеяло. Тя улови ръката му, когато мина покрай леглото.

— Говори ми, докато заспя.

Той приседна на леглото.

— За какво? — попита. Тя продължаваше да му държи ръката.

— За себе си. Къде си роден, откъде си… всичко.

Той се усмихна в мрака.

— Няма много за казване — заяви. — Доколкото зная, съм роден в Западен Тексас. Баща ми е бил прериен ловец на бизони, на име Джон Смит, а майка ми принцеса на индианското племе киова и се казваше…

— Не ми казвай — прекъсна го сънливо тя. — Зная името й. Покахонтас.

Той се засмя тихо.

— Някой ти го е казал — шеговито я укори. — Покахонтас. Това беше името й.

— Никой не ми го е казал — съвсем тихо прошепна тя. — Четох го някъде.

Ръката й се плъзна бавно от неговата и той погледна надолу. Очите й бяха затворени, беше потънала в дълбок сън.

Той се изправи безшумно и намести одеялото върху нея, после се обърна и отиде в другата стая. Застла одеяло върху кушетката и бързо се разсъблече. Изпъна се и метна одеялото върху себе си.

Джон Смит и Покахонтас. Чудеше се колко ли пъти бе разказвал на шега тази история. А истината беше още по-чудата. Такава, че едва ли някой би повярвал.

Това беше толкова отдавна, че понякога и сам той не вярваше. Тогава името му не беше Невада Смит, а Макс Санд.

И той беше търсен за кражба чрез взлом и убийство в три различни щата.

2.

Беше през май 1882, когато Самуел Санд влезе в малката колиба, представляваща негов дом, и седна уморено на сандъка, който му служеше за стол. Неговата съпруга, индианка, мълчаливо сгря кафе и го постави пред него. Тя се движеше тежко, тъй като очакваше дете.

Той дълго седя така, а кафето изстиваше. От време на време поглеждаше през вратата към прерията и ивиците сняг, останали скрити сред усоите.

Жената се залови с приготвянето на вечерното ядене. Боб и солено бизонско месо. Беше твърде рано да се приготвя вечерята, тъй като слънцето още не бе стигнало пладне, но тя изпитваше някакво вътрешно смущение и трябваше да прави нещо. От време на време поглеждаше Сам с крайчеца на окото си, но той бе потънал в някакъв свой свят на неприятност, където достъпът на жени не бе позволен. Тя продължи да бърка месото и боба в гърнето, чакайки настроението и денят да отминат.

Канеха стана на шестнадесет години тази пролет, а едва миналото лято ловецът на бизони бе дошъл при нейното племе, за да си купи жена. Бе дошъл на черен кон, водейки тежко натоварен катър.

Вождът и съветът на войните излязоха да го приветствуват. Седнаха в кръг около огъня, върху който къкреше гърне със задушено месо. Вождът измъкна лулата, а Сам извади бутилка уиски. Мълчаливо вождът поднесе лулата към жаравата и след като я запали, я поднесе до устата си и дръпна дълбоко. Подаде я на Сам, който също дръпна и на свой ред я подаде на седналия до него войн в кръга.

Когато лулата се върна при вожда, Сам отвори бутилката уиски. Изтри внимателно ръба и я надигна към устните си, после я подаде на вожда. Вождът направи същото и опъна голяма глътка от уискито. Тя изгори гърлото му и очите му се насълзиха, почти се закашля, но преглътна и подаде бутилката на седналия до него войн.

Когато бутилката се върна при Сам, той я остави на земята пред Вожда. Наведе се напред и взе парче месо от гърнето. Задъвка усърдно тлъстото парче, мляскайки с уста, а след това го преглътна. Погледна вожда.

— Добро куче.

Вождът кимна.

— Режем им езиците и ги държим вързани, за да се угоят както трябва.

Замълчаха за миг, а след това вождът пак присегна към бутилката уиски. Сам разбра, че е време да заговори.

— Аз съм велик ловец — прогърмя той. — Моята пушка е убила хиляди бизони. Храбростта ми е позната из цялата прерия. Мога да изхраня мнозина.

Вождът кимна тържествено.

— Подвизите на Червената брада са ни известни. За нас е чест неговото пристигане в племето ни.

— Аз дойдох при моя брат за девойката, известна като Канеха — каза Сам. — Искам я за моя жена.

Вождът въздъхна с облекчение. Канеха беше най-младата от дъщерите му и най-малко предпочитаната. Защото тя беше висока за девойка, почти колкото най-високия войн, и слаба, с такава тънка талия, че две ръце можеха да я обгърнат. В нея нямаше достатъчно място да израсте дете, а лицето и чертите й бяха прави и плоски, не кръгли и плътни като на нормална девойка. Вождът въздъхна още веднъж с облекчение. Канеха нямаше да го затруднява повече.

— Разумен избор — каза на глас той. — Девойката Канеха е зряла за отглеждане на деца. Кръвта й вече изтича в земята при пълнолуние.

Сам се изправи и се запъти към катъра. Отвори един от вързопите и извади шест бутилки уиски и една малка дървена кутия. Занесе ги обратно в кръга и ги постави пред вожда. После пак седна.

— Донесох подаръци за моите братя киова — каза той. — В знак на уважение за честта, която ми оказват, като ми позволяват да седна сред техния съвет.

Той сложи бутилките уиски пред вожда и отвори малката кутия. Беше пълна с разни разноцветни мъниста и украшения. Задържа кутията така, че всички да могат да видят какво има вътре, после остави и нея пред вожда.

Вождът пак кимна.

— Киова благодари на Червената брада за подаръците. Но загубата на девойката Канеха тежко ще се понесе от нейното племе. Тя вече извоюва своето място сред нас с умението си в женските работи. Със своето готвене и шиене, с изкуството си да обработва кожи.

— Съзнавам високото уважение, което киова питае към своята дъщеря Канеха — каза Сам церемониално. — И дойдох, подготвен да ги възмездя за тяхната загуба.

Той пак стана.

— За загубата на нейната помощ при изхранването на племето аз давам месото на два бизона — каза той, поглеждайки към тях, — а загубата на нейните ръце давам на моите братя този катър, който доведох с мен. А за загубата на нейната хубост им нося…

Той замълча драматично и се върна пак при катъра. Мълчаливо развърза големия навит пакет на гърба му. Занесе пакета при седналия съвет и го сложи на земята пред тях. Бавно го разви.

Възхищение се изписа по лицата на насядалите. Очите на вожда заблестяха.

— … кожата на свещения бял бизон! — каза Сам и огледа кръга. Очите им бяха приковани върху прекрасната бяла кожа, блеснала пред тях като сняг върху земята.

Бизонът-албинос беше рядкост. Вожд, които можеше да си полегне за почивка на такава скъпа кожа, беше сигурен, че духът му ще се засели в щастливите ловни полета. За търговците на кожи тя имаше десет пъти по-висока цена от обикновените. Но Сам знаеше какво иска.

Той искаше жена. Цели пет години бе живял из прерията и беше в състояние да се ползува от услугите на някоя случайна уличница в стаичката зад пункта за продажби, само веднъж в годината, когато предаваше кожите. Беше време да си има собствена жена.

Вождът, потресен силно от щедрото предложение на Сам, забрави по-нататъшните пазарлъци и вдигна поглед.

— За нас е чест да дадем на Червената брада Канеха за негова жена.

Изправи се и това бе знак, че съветът е свършил.

— Пригответе дъщеря ми Канеха за нейния съпруг! — каза той. Обърна се и се запъти към вигвама си, а Сам го последва.

Канеха чакаше в другия вигвам. Тя бе почувствувала, че Червената брада е дошъл за нея. Придържайки се към девическата скромност, тя бе отишла във вигвама да чака, за да не слуша пазарлъка. Спокойно остана там, защото не се страхуваше от Червената брада. Много пъти бе поглеждала лицето му, когато той идваше на гости при баща й.

Ето че долетя звукът на бърборещи жени, идващи към вигвама. Тя погледна през отвора. Пазарлъкът бе свършил. Надяваше се, че Червената брада е предложил поне един бизон за нея. Жените нахълтаха в палатката. Всички говореха едновременно. Никоя невеста не бе донасяла толкова подаръци за племето. Катърът. Мънистата. Уискито. Кожата на свещения бял бизон. Месото от два бизона.

Канеха се усмихна, горда от себе си. В този миг тя разбра, че Червената брада я обича. Отвън се чу звукът на думкащи барабани, които започваха песента на сватбената церемония. Жените се сбраха в кръг около нея и краката им затупкаха в такт с барабаните.

Тя си смъкна ризата на земята и жените я приближиха. Заловиха се да разплитат дългата плитка, която се спускаше по гърба й. Две други запокриваха тялото й с меча мас, която щеше да я направи плодовита. Най-после си свършиха работата и се отдръпнаха.

Тя застана гола в средата на палатката, загледана към входа. Тялото й блестеше от маста, беше стройна и висока, с щръкнали гърди и плосък корем, с прави и дълги крака.

Капакът се вдигна и шаманът влезе. В едната си ръка носеше магическия жезъл, а в другата брачния кол. Размаха магическия жезъл към четирите ъгъла на вигвама и скочи два пъти във въздуха, да прогони навъртащите се зли духове, след което тръгна към нея, държейки брачния кол високо над главата си.

Тя вдигна очи към него. Беше направен от гладко, лъснато дърво, издялано във формата на изправен фалос и тестиси. Той бавно го свали надолу, докато опря челото й. Тя затвори очи, тъй като не подхождаше на една девойка да проявява любопитство към източника на сила в боеца.

Шаманът започна да танцува около нея, подскачайки високо във въздуха и шепнейки заклинанията си. Опря кола до гърдите й, до корема, до гърлото й. Накрая подскочи във въздуха със страхотен вик и когато краката му докоснаха земята, всичко замлъкна, дори и барабаните.

Като в транс тя пое брачния кол от шамана. Мълчаливо го поднесе към лицето си, после към гърдите, после към корема.

Барабаните отново задумкаха бавно. В такт с техния ритъм тя насочи кола между краката си. Стъпалата й се задвижиха ритмично, отначало спокойно, а после, с усилване на темпото, по-бързо. Дългата й черна коса, стигаща до хълбоците, се замята диво, когато тя се завъртя в кръга на жените, поднасяйки брачния кол към благословиите и завистливите им викове.

Обиколила кръга, тя пак застана в центъра му, продължавайки да тупка ритмично с крака в пода. Държейки брачния кол между краката си, тя бавно започна да се снишава над него.

— Ей-ее! — извиха жените, залюлени в темпото на барабаните.

— Ей-ее! — извикаха те одобрително втори път, когато тя се надигна от кола. Не подобаваше на една девойка да погълне много ревностно своя съпруг.

Щом колът започна повторно да влиза в нея, те затаиха дъх. Всяка си припомни собствения брак, когато също така бе оглеждала кръга от жени с очи, умоляващи за помощ. Но никоя не посмя да пристъпи напред. Това младоженката трябваше да направи сама.

Барабаните затупкаха сред болките на Канеха. Устните й се свиха плътно. Това беше нейният съпруг, Червената брада, великият ловец. Не биваше да го опозори тук, във вигвама, сред жените. Когато сам той влезеше в нея, вместо неговия дух, пътят му трябваше да бъде открит и лек.

Тя затвори очи и направи внезапно конвулсивно движение. Хименът се разкъса и тя политна, когато болката я заля като вълна. Барабаните думкаха яростно. Тя се изправи и извади брачния кол. Поднесе го гордо на шамана.

Той го взе и бързо напусна вигвама. Жените мълчаливо я обкръжиха. Гола, тя тръгна към вигвама на вожда, обкръжена от тях, за да не я видят други очи.

Жените се отдръпнаха при нейното влизане. Сам и вождът вдигнаха очи към нея на оскъдната светлина.

Тя застана с гордо вдигната глава, а очите й гледаха почтително над тях. Гърдите й дишаха учестено, а краката й леко потръпваха. Молеше се Червената брада да остане доволен от нея, от това, което виждаше.

Вождът заговори пръв, както беше обичаят:

— Виж колко обилно кърви — каза той. — Ще ти отгледа много синове.

— Да, ще ми отгледа много синове — каза Сам, докато я гледаше. — И понеже съм доволен от нея, дарявам на моите братя месото на още един бизон.

Канеха се усмихна щастливо и излезе от палатката, за да иде на реката да се измие. Молбите й бяха чути. Червената брада бе доволен от нея.

Сега тя се движеше тежко, подута от детето, докато той седеше край масата и се чудеше защо ли бизоните не бяха дошли. Нещо отвътре му подсказваше, че те никога вече няма да се върнат. Премного от тях бяха избити през последните няколко години.

Най-после вдигна очи от масата.

— Събирай багажа — каза. — Ще се местим оттук.

Канеха кимна и послушно почна да сбира покъщнината, докато той излезе и превърза мулетата за колата. Когато свърши, се върна в колибата.

Канеха вдигна първия вързоп и тръгна към вратата, когато болката я сграбчи. Вързопът падна от ръцете й и тя се преви. Насочи поглед към него.

— Искаш да кажеш, че моментът дойде? — запита Сам, не вярвайки.

Тя кимна.

— Чакай, ела да ти помогна.

Тя се изправи и пристъпът я отпусна.

— Не! — каза тя твърдо на езика на киова. — Това е работа на жената, не на боеца.

Сам кимна и тръгна към вратата.

— Ще чакам отвън.

Беше два сутринта, когато най-сетне дочу откъм колибата плач на бебе. Беше задрямал и плачът го разбуди сред една нощ, изпълнена със звезди. Седна и се заслуша напрегнат.

Изтекоха двадесетина минути, после вратата на колибата се отвори и там застана Канеха. Той се надигна и влезе в колибата.

В ъгъла, на едно одеяло край огъня, лежеше голото бебе. Сам застана и го загледа.

— Син! — гордо каза Канеха.

— Хм, да пукна! — Сам го докосна и бебето проплака, отваряйки очи. — Син! — каза Сам. — Аз имам син! — Наведе се и го загледа отблизо.

Брадата му боцна детето и то пак изплака. Кожата му беше бяла, очите сини, като на баща му, косата на главицата бе черна и гъста.

На другата сутрин напуснаха колибата.

3.

Установиха се на тридесетина километра от Додж сити и Сам се залови да прекарва товари за пощенските линии на дилижанса. Като единствен човек в района с мулета, работата му потръгна много добре.

Настаниха се в малка колиба и Макс израсна в нея. Канеха много се радваше на своя син. Понякога се чудеше защо духовете не й дадоха повече деца, ала не се тревожеше от това. Беше индианка и умееше да таи нещата в себе си.

Сам също беше доволен. По природа бе твърде затворен и самотно прекараните години в прерията не му бяха помогнали да се излекува от стеснителността. И в града се ползуваше със славата на мълчалив и стиснат. Носеха се дори слухове, че някъде из колибата е скрил цяло златно състояние от времето на ловуване из прерията.

Когато Макс навърши единадесет години, краката му бяха жилави и бързи като тези на индианските му прадеди. Можеше да язди всеки попаднал му кон без седло, както и да простреля в окото прериен лалугер от сто метра със своя колт, калибър 22. Черната му коса се спускаше права и дълга по индиански маниер, а очите му бяха тъмносини, почти черни, на почернялото от слънцето лице.

Една вечер се бяха настанили край масата на вечеря, когато Сам погледна сина си.

— Откриват училище в Додж — каза той.

Макс вдигна поглед към баща си, а Канеха пристъпи от печката към масата. Макс не знаеше дали трябва да заговори, или не. Продължи да се храни мълчаливо.

— Записах те — каза Сам. — Платих десет долара.

Сега Макс разбра, че е време да каже нещо:

— За к’во?

— Да те научат да четеш и пишеш — отвърна баща му.

— Що трябва да ме учат? — запита Макс.

— Човек трябва да знае тия неща — каза баща му.

— Ти не ги знаеш — каза Макс с неоспоримата детска логика. — И т’ва не ти пречи.

— Сега е друго време — каза Сам. — Когато аз бях момче, нямаше нужда от тия неща. А сега всеки чете или пише.

— Не ща да ходя.

— Ще ходиш! — внезапно изръмжа Сам. — Вече съм го уредил. Можеш да преспиваш в конюшнята на Олсън през седмицата.

Канеха не беше съвсем сигурна дали е разбрала правилно казаното от мъжа си.

— Какво е то? — запита тя на езика на племето Киова.

Сам й отговори на същия език:

— Път към голямата наука. Без него нашият син никога няма да стане голям вожд сред бледоликите.

За Канеха това бе достатъчно основание.

— Ще иде — каза простичко тя. Голямата наука означаваше голям шаман. Тя се върна при печката.

Следващият понеделник Сам заведе Макс до училището. Учителката, обедняла южнячка, излезе на вратата и се усмихна на Сам.

— Добро утро, мистър Санд — каза тя.

— Добро утро, госпожо. Доведох сина си на училище.

Учителката го погледна, после Макс, после огледа двора пред колибата, която представляваше училището.

— Къде е? — запита тя озадачена.

Сам избута Макс напред. Макс се препъна леко и погледна учителката.

— Представи се на учителката — каза Сам.

Чувствувайки се неудобно в чистата си риза и гамаши от еленова кожа, Макс заби пръстите на босите си крака в земята и каза свенливо:

— Приятно ми е, г’жо.

Поразена, учителката го изгледа презрително. Носът й се сбръчка в погнуса.

— О, но то е индианче! — възкликна тя. — Не приемаме индианчета в това училище.

Сам я изгледа.

— Това е мой син, г’жо.

Учителката отново сви презрително устни.

— В това училище не приемаме и мелези. То е само за бели деца. — Тя се накани да се обърне.

Гласът на Сам я спря. Беше леден, докато произнасяше вероятно най-дългата реч през живота си:

— Не зная нищо за вашата религия, г’жо, нито ме интересува в к’во вярвате. Но зная, че се намирате на три хиляди километра от Вирджиния и че взехте от мен десет долара да учите сина ми на същото, за което взехте по десет долара от другите на събранието в магазина. Ако не смятате да го учите, тъй както се разбрахме там, по-добре хващайте следващия дилижанс обратно.

Учителката го изгледа възмутена.

— Мистър Санд, как се осмелявате да ми говорите така? Мислите ли, че родителите на другите деца ще се съгласят да ги пращат на училище с вашия син?

— Всички бяха на събранието — каза Сам. — Не чух някой да възрази.

Учителката пак впи очи в него. Сам видя как се отказва от битката.

— Никога няма да ви разбера вас, западняците — каза безпомощно тя. После загледа Макс неодобрително. — Във всеки случай, не можем да го приемем в училище с такава дреха. Ще трябва да се облече прилично, като другите деца.

— Да, г’жо — каза Сам. Обърна се към Макс:

— Тръгвай! — нареди той. — Отиваме в магазина да ти купим прилични дрехи.

— И вземете го острижете — прекъсна го тя. — Така няма да се различава от другите.

Сам кимна. Разбра какво иска да му каже.

— Ще го сторя, г’жо — промълви той. — Благодаря ви, г’жо.

Макс подскачаше до него, докато отиваха към магазина. Погледна към лицето на баща си. За пръв път се беше сблъскал с такова отношение.

— Различен ли съм от другите, татко?

Сам го погледна. Той също за пръв път се замисляше за това. Обзе го внезапна тъга. Коленичи сред уличния прах пред сина си. Заговори с дълбокото проникновение, натрупано след години труд върху земята:

— Разбира се, че си различен — каза той, гледайки Макс в очите. — Всеки на този свят е различен, така, както няма два еднакви бизона, или две еднакви мулета. Всички си приличат и все пак са различни.

В края на първата учебна година учителката беше извънредно доволна от Макс. За голяма нейна изненада той се бе оказал най-добрият й ученик. Имаше жив и находчив ум, лесно научаваше всичко. Когато годината приключи, тя се постара да измъкне обещание от Сам, че синът му ще се върне наесен.

Когато дойде лятната ваканция, Макс събра дрехите си от Олсънови и се прибра у дома. Първата седмица се захвана да отстранява нанесените през зимата поражения на колибата.

Една вечер, след като Макс си беше легнал, Канеха се обърна към своя мъж.

— Сам! — каза тя на английски.

Сам едва не изтърва кожения хамут, с който се занимаваше. За пръв път през всичките тези години, прекарани заедно, тя се обръщаше към него по име.

Канеха усети как кръвта нахлува в лицето й. Сама се удиви от дързостта си. Жената никога не биваше да заговаря мъжа; можеше само да му отговори ако я попита нещо. Тя се загледа в пода пред себе си.

— Вярно ли е, че нашият син бил добър в училището на Бледоликите?

Почувствува как погледът му се заковава върху нея.

— Вярно е — чу тя отговора на въпроса си.

— Гордея се с нашия син! — каза тя, минавайки на киова. — И съм благодарна на баща му, който е велик ловец и осигурява храна за семейството.

— Да? — каза Сам, продължавайки да я наблюдава.

— Както е вярно, че нашият син учи неща в училището на Бледоликите, които правят големите шамани, така той учи и неща, които много го смущават.

— Например? — спокойно попита Сам.

Тя го изгледа гордо.

— Сред Бледоликите има някои, които говорят, че нашият син е по-малко от тях, че кръвта му не струва колкото тяхната.

Сам сви устни. Зачуди се откъде е узнала. Тя никога не слизаше в града, не напускаше дома. Почувствува някаква смътна болка да се заражда в него.

— Децата са глупави — каза той.

— Зная — отговори простичко тя.

Той присегна с ръка и признателно я погали по бузата. Тя улови ръката му и я задържа върху лицето си.

— Струва ми се, че е време да изпратим нашия син във вигвама на големия Вожд, дядо му, за да опознае истинската сила на своята кръв.

Сам я погледна в лицето. В много отношения предложението бе съвсем разумно. За едно лято с киова Макс би изучил също така, че произхожда от род, много по-древен отколкото на чакалите, които го тормозеха. Той кимна.

— Ще отведа нашия син във вигвама на моите братя киова — заяви той.

После пак я погледна. Беше вече на петдесет и две, а тя — малко повече от половината от годините му. Беше все така стройна, изправена и силна; не беше затлъстяла, както обикновено ставаше с индианките. Почувствува как сърцето му ще се пръсне.

Остави хамута да падне от ръката му и притегли главата й към гърдите си. Ръката му нежно загали косите й. Изведнъж разбра какво бе изпитвал дълбоко в себе си през всичките тези години. Изви лицето й към себе си.

— Обичам те, Канеха! — каза той.

Очите й бяха тъмни и изпълнени със сълзи.

— Обичам те, мой съпруже.

За пръв път той я целуна по устата.

4.

Беше около два, събота следобед, три лета по-късно, когато Макс стоеше на върха на фургона в задния двор на Олсъновата конюшня и хвърляше сено в плевника над главата си. Беше гол над панталоните от еленова кожа и тялото му бе с медночерен загар от греещото над главата му слънце. Мускулите играеха леко по гърба му, докато мяташе с вилата сеното от фургона.

Тримата мъже влязоха на коне в двора и се отправиха към фургона. Гледаха го, без да слизат от конете.

Макс не прекъсна работата си и след малко единият го запита:

— Хей, индианец, къде е момчето на Санд?

Макс метна още веднъж към плевника. После се подпря на вилата:

— Аз съм Макс Санд — отвърна спокойно той.

Мъжете размениха многозначителни погледи.

— Търсим баща ти — уведоми го онзи, който пръв беше заговорил.

Макс се загледа в тях, без да отрони дума. Сините му очи бяха тъмни и непроницаеми.

— Ходихме до пощата, но беше затворено. Имаше бележка, че баща ти превозва товари.

— Така е — каза Макс. — Но днес е събота и той се прибра вкъщи.

Единият от другите двама мина с коня напред.

— Имаме фургон, който искаме да закараме до Вирджиния сити — каза той. — Бързаме. Искаме да поговорим с него.

Макс пак грабна вилата. Отново метна сено в плевника.

— Ще му кажа, като се прибера довечера.

— Не можем да чакаме дотогава — каза първият. — Искаме да се спазарим и да си продължим пътя. Как можем да стигнем до вас?

Макс ги изгледа с любопитство. Не приличаха на обикновените заселници или миньори, които наемаха баща му да им прекара багаж. С пристегнатите към бедрата им револвери и ниско прихлупените шапки, скриващи лицата им, по-скоро приличаха на бандити или скитници.

— Ще свърша тук след около два часа — каза Макс. — После ще ви заведа.

— Казах ти, че бързаме, момче. На баща ти никак няма да му хареса, като разбере, че сме наели друг да свърши тая работа.

— Хванете северния път, на около тридесетина километра е.

Без да разговарят повече, тримата завъртяха конете и тръгнаха да излизат от двора. Гласовете им се понесоха от лекия ветрец.

— Човек би казал, че при всичките заровени мангизи, Санд е могъл да си намери нещо по-добро от индианка — каза единият от тях.

Макс чу смеха на другите и нервно продължи да хвърля сеното в плевника.

Канеха бе тази, която първа ги чу. Всяка събота следобед ушите й бяха насочени към пътя, тъй като тогава Макс се връщаше от училище. Тя отиде до вратата и я отвори.

— Трима мъже идат — каза тя, поглеждайки навън.

Сам стана от масата, отиде до нея и погледна навън.

— М-да — рече той. — Питам се к’во ли ще искат?

Предчувствие за опасност обхвана Канеха.

— Залости вратата и не ги пускай! — каза тя. — Яздят мълчаливо, като апахи на бойната пътека, не открито, като честни хора.

Сам се засмя.

— Не си свикнала да се срещаш с хора — каза той. — Сигурно търсят пътя за града.

— Идат откъм града — отбеляза Канеха. Но беше вече късно. Той бе излязъл навън.

— Здравейте! — поздрави той, когато спряха конете пред колибата.

— Ти ли си Сам Санд? — запита първият.

— Аз — кимна Сам. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Имаме един товар за Вирджиния сити — каза мъжът. Свали си шапката и изтри лице с опакото на ръката си — Горещо е днес.

— Вярно — кимна Сам. — Влезте вътре да се разхладите, докато говорим.

Мъжете слязоха от конете, а Сам се прибра в колибата.

— Извади бутилка уиски! — каза той на Канеха. Обърна се към мъжете. — Сядайте. Какъв е товарът?

— Злато.

— Злато ли? — запита Сам. — Из тия места няма чак толкова злато, че да напълни един фургон.

— Ние пък чухме друго — каза единият от мъжете. Изведнъж в ръцете им се появиха барабанлии. — Разбрахме, че си заровил тук достатъчно злато, за да напълниш един фургон.

Сам ги изгледа за миг, после се разсмя.

— Свалете играчките, господа! — каза той. — Надявам се, че не вярвате на тез измислици?

Първият мъж пристъпи бавно към него. Ръката с револвера се стовари върху лицето на Сам. Той падна до стената. Загледа мъжа с недоумение.

— Ще ни кажеш къде е, преди да си тръгнем! — троснато процеди през зъби мъжът.

Въздухът в колибата беше непоносимо топъл. Тримата се бяха дръпнали в един ъгъл и си шепнеха нещо. От време на време хвърляха поглед към пленниците си.

Сам висеше отпуснат, привързан за гредата в средата на колибата. Главата му беше клюмнала към голите гърди, а кръвта капеше от лицето му и засъхваше в посивелите червени косми на брадата и гърдите. Очите му бяха подути и почти затворени, носът счупен и извит към бузата.

Канеха бе привързана за един стол. Не примигващите й очи бяха приковани в нейния мъж. Напрягаше се да извърне глава така, че да долови какво си шепнат мъжете зад нея, но не можеше да помръдне, бе привързана много здраво.

— Може пък и да няма злато — тихо каза единият от мъжете.

— Има! — заяви първият. — Но е упорит. Не ги знаеш тез ловци на бизони, както ги познавам аз.

— Ха, само че, както си я подкарал, никога няма да го накараш да проговори — каза ниският. — По-скоро ще умре.

— Ще проговори! — отвърна първият. Отиде до печката и измъкна един разпален въглен с машата. Запъти се към Сам, улови го за косата и му изправи главата към гредата. Поднесе машата до лицето на Сам.

— Къде е златото?

Очите на Сам бяха отворени. Гласът му беше дрезгав шепот.

— Нямам злато. За бога, нямаше ли да ви кажа, ако имах?

Мъжът притисна горещия въглен към шията на Сам. Сам изрева от болка.

— Нямам злато! — Главата му увисна встрани. Мъжът дръпна въглена и кръвта бликна от прясната рана към гърдите и ръцете.

Мъчителят надигна бутилката уиски от масата и отпи.

— Залейте го с вода! — каза той. — Ако не проговори за себе си, сигурно ще проговори за своята индианка.

Най-младият остави бутилката и пристъпи към Канеха. Измъкна от колана си ловджийски нож. Очите на другите го проследиха. Той преряза въжето, с което я бяха вързали към стола.

— Ставай! — рязко заповяда той.

Канеха се изправи мълчаливо. Ножът блесна пред нея и роклята й се свлече на пода. Стоеше гола пред тях. Най-младият облиза устни. Присегна за уискито и отпи, без да откъсва поглед от нея.

Най-възрастният улови Канеха за косите, опря ножа в гърба й и я изблъска към Сам. Спряха пред него.

— Петнайсет години, откак одрах един индианец, съпруже на индианка — каза той. — Но не съм забравил как става. — Той мина бързо пред нея, плъзгайки ножа по тялото й.

Тънка ивица кръв следваше пътя на ножа, започвайки от брадата, по шията, вдлъбнатината между гърдите, по стомаха и свършваща до мъха на срамните части.

Сам извика, забравил собствената си болка, и тялото му се разтърси от горчиви ридания.

— Оставете я на мира! — замоли се той. — Оставете я на мира! Нямам злато!

Канеха протегна ръка. Нежно докосна лицето на съпруга си.

— Аз не се боя, съпруже мой — каза тя на езика на киова. — Духовете ще върнат злото на тези, които го сторят.

Лицето на Сам се отпусна напред, сълзите се стичаха надолу по брадясалите му и окървавени бузи.

— Прости ми, скъпа моя! — изплака той на киова.

— Вържете ръцете й за краката на масата! — заповяда възрастният.

Това бе сторено бързо и той коленичи до нея, насочил ножа към гърлото й. Обърна глава и погледна към Сам.

— Златото? — запита той.

Сам поклати глава. Не можеше вече да говори.

— Господи! — изпъшка най-младият. — Надървих се.

— Чудесна идея! — каза мъжът с ножа. Погледна към Сам. — Сигурен съм, че няма да има нищо против, ако се възползуваме от неговата индианка, преди да я одерем. Индианките са гостоприемни.

Изправи се. Сложи ножа на масата и разкопча колана си.

Канеха сви крака и го ритна. Той изпсува.

— Дръжте й краката! — каза. — Аз пръв.

Беше почти седем, когато Макс пристигна при колибата на дорестия кон, който Олсън му бе заел. Колибата беше тиха и от комина не излизаше дим. Странно. Обикновено, когато се прибираше, майка му готвеше.

Смъкна се от коня и се запъти към колибата. Изведнъж се спря изумен. Вратата беше разтворена и се люлееше леко от слабия ветрец. Обзе го необясним страх и той се втурна напред.

Влетя през вратата и спря поразен, очите му се разтвориха широко от ужас. Баща му висеше завързан за централната греда, с отворени очи и уста, а тилът му беше отнесен от 45 милиметровия колт, който бяха напъхали в устата му, преди да стрелят.

Очите на Макс бавно се насочиха към пода. Там лежеше някаква безформена маса, потопена в кръв и смътно напомняща контурите на това, което някога бе тялото на майка му.

Вцепенението го остави в момента, когато започна да крещи, но звукът се удави в надигналата се към гърлото му бълвоч. Повръща дълго, докато в него не остана нищо. Подпря се изтощен на вратата, целият оплескан с киселата смрад от стомаха си.

Обърна се и излезе слепешком от колибата. Падна на земята отвън и се разплака. Не след дълго сълзите му пресъхнаха. Изправи се уморено и се запъти към задния двор, където беше водопойното корито.

Потопи си главата и изми повърнатото от лицето и дрехите. После, все още мокър, вдигна глава и се огледа.

Конят на баща му го нямаше, но шестте мулета пасяха невъзмутимо, а фургонът си седеше под навеса зад колибата. Четирите овце и пилетата, с които майка му толкова се гордееше, си бяха в кошарата.

Прекара ръце през очите си. Смътно му мина през ум, че трябва да предприеме нещо. Но не можеше да събере сили да погребе останките в колибата. Това не бяха неговите баща и майка; родителите му никога не бяха изглеждали така. Можеше да се направи само едно.

Тръгна към купчината дърва за огрев и взе един наръч. После влезе в колибата и ги остави на пода. За около половин час застла целия под като с одеяло, дебело три пласта. Изгледа направеното замислен, после се обърна и пак излезе навън.

Откачи хамутите и впрегна мулетата към фургона. Взе един кош и нахвърля пилетата в него. Постави коша във фургона. След това, една по една, пренесе овцете и ги завърза така, че да не избягат.

Поведе впрегнатите мулета до вратата на бараката. Върза дорестия кон отзад на фургона. После поведе впряга по пътя, спря на около двеста метра от къщата и го привърза за едно дърво и се върна в колибата.

Взе ведрото с катран и влезе вътре. Бавно разля катрана върху дървата на пода. Държеше поглед настрана от труповете на родителите си. Спря до вратата и изля останалия катран.

Поколеба се за миг, после се сети за нещо и се върна навътре. Посегна към полицата, където баща му държеше пушката и револвера, ала те не бяха там. Плъзна ръка и напипа нещо меко. Взе го. Бяха риза и бричове от еленова кожа, ушити от майка му за него. Лъскави и меки, с цвета на млада сърна. Очите му пак се напълниха със сълзи. Сви дрехите под мишница и тръгна към вратата.

Поднесе клечка кибрит към насмолената факла и я задържа, докато тя се разгоря напълно. Задържайки я още миг за по-сигурно, той я захвърли в колибата и се дръпна от отворената врата.

Загледа се в небето изненадан. Слънцето току-що беше залязло и нощта се беше спуснала с ненадеен гняв. Звездите блестяха злорадо към него.

Кълба тежък дим заизлизаха от вратата. Внезапно се чу трясък и пламък изскочи от вратата, когато сухите като прахан дърва се подпалиха.

Той тръгна по пътя, качи се на фургона и подкара към града. След няколко километра, когато изкачи билото на едно възвишение, се обърна назад.

Ярък, портокалов пламък се издигаше към небето на мястото, където се беше намирал неговият дом.

5.

Вкара фургона в задния двор на Олсъновата конюшня. Слезе и се отправи към близката къща. Изкачи задните стъпала и почука на вратата.

— Мистър Олсън! — извика той.

Една сянка затъмни светлината на прозореца. Вратата се отвори и Олсън застана на прага.

— Макс! — възкликна той. — Какво правиш тук?

Макс впери поглед в лицето на Олсън.

— Убиха мама и татко! — каза той.

— Убиха? — възкликна удивен Олсън. — Кой ги уби?

Привлечена от гласа на мъжа си, мисис Олсън се появи на прага до него.

— Тримата мъже — каза Макс. — Те ме попитаха и аз им казах как да стигнат до вкъщи. И те ги убиха. — Той се подпря и гласът му почти секна. — И откраднаха коня на татко, а също пушката и пистолета му.

Мисис Олсън прозря ужаса, скрит зад привидното спокойствие на момчето. Тя изблъска мъжа си и посегна към Макс.

— Влез вътре, ще ти приготвя нещо топло за пиене — каза тя.

Той я погледна в очите.

— Нямам време, г’жо — каза. — Трябва да ги настигна. — Обърна се към Олсън. — Долу в двора съм докарал мулетата, фургона, четири овци и шестнайсет пилета. Ще ми дадете ли сто долара и петнистия кон за тях?

Олсън кимна.

— Ха, разбира се, момчето ми — каза той. Само мулетата и фургонът струват тройно повече. — Даже ще ти дам дорестия кон, ако искаш. — Той е по-добър. Ще добавя и едно седло.

Макс поклати глава.

— Не, благодаря, мистър Олсън. Искам пони, което да мога да яздя без седло и което да е свикнало с прерията. Няма да го претоварвам и така ще се движа по-бързо.

— Дадено, щом така искаш.

— Мога ли да получа парите сега? — попита Макс.

— Разбира се, момчето ми — отвърна Олсън и се накани да влезе.

Гласът на мисис Олсън го спря.

— О, не, не може! — каза тя и здраво издърпа Макс в къщата. — Най-напред ще похапне нещо. След това ще се наспи. Има достатъчно време до сутринта.

— Но те ще се отдалечат много дотогава — възрази Макс.

— Няма! — каза тя с женската си логика. — И те трябва да спрат някъде за сън. Няма да вземат повече преднина от тази, която имат в момента.

Тя затвори вратата зад него и го заведе до масата. Бутна го в един стол и постави чиния супа пред него. Той започна да се храни автоматично.

— Ще изляза да завържа добитъка — каза мистър Олсън.

Когато се върна в къщата, Макс бе заспал, положил глава на кръстосаните върху масата ръце. Мисис Олсън направи знак на мъжа си да мълчи.

— Не бива да го оставяш да гони онези мъже самичък — прошепна тя.

— Трябва да тръгвам, г’жо! — долетя гласът на Макс през рамото й.

Тя се изви и го погледна.

— Няма! — викна тя. — Те са възрастни хора и могат да те очистят. Я се виж, ти си още дете!

Той я загледа в лицето и за пръв път тя долови гордостта, която бликаше дълбоко в тъмносините му очи.

— Достатъчно ми напакостиха те, г’жо — каза той. — Аз съм на шестнайсет, а в племето на майка ми, когато момчето стане на шестнайсет, то не е вече момче. То е вече мъж.

На втория ден след като излезе от Додж, той забави хода на понито и внимателно огледа пътя отстрани. След няколко минути спря и слезе отново. Внимателно изучи пътя.

Четирите коня бяха спирали тук. Бяха се поразтъпкали наоколо, след което двата бяха продължили по пътя към Вирджиния сити. Другите два се бяха насочили на изток през прерията.

Пак яхна понито и препусна из прерията, следейки с поглед дирята, докато видя това, което търсеше. Единият от конете беше този на баща му. Разпозна ясно отпечатъка на подковата върху меката почва. Той беше по-слаб от другите, което означаваше, че конят не се язди, а се води. Означаваше също, че мъжът отпред е главатарят, иначе не биха му позволили да вземе коня, който беше най-голямата ценност от задигнатото.

Няколко километра по-нататък, следвайки дирята, той забеляза конски изпражнения. Спря понито и скочи. Ритна ги с крак. Не бяха на повече от седем часа. Бяха напредвали по-бавно, отколкото бе предположил. Метна се на понито и го пришпори.

Язди дълго тази нощ, следвайки дирята на лунна светлина. Привечер на следващия ден се намираше на по-малко от час от жертвата си.

Погледна небето. Беше към седем и скоро щеше да се мръкне. Преследваният трябваше да спре да си устрои бивак, ако вече не го беше сторил. Макс слезе от понито и зачака падането на нощта.

Докато стоеше, отряза от близкия храсталак чаталест клон и прикрепи към него объл камък. Пристегна с кожени връзки камъка към чатала и усука връзките около клона, да оформи дръжката. Когато свърши, разполагаше с чудесен боен топор, какъвто се беше научил да прави през лятото, прекарано при киовите.

Беше вече тъмно и той се изправи на крака, закрепвайки топора към колана си. Улови коня за юздата и внимателно тръгна пешком.

Крачеше бавно, с уши, изострени за всеки непривичен шум, а ноздрите му душеха вятъра, за да уловят мириса на лагерен огън.

Имаше щастие, защото усети мириса, когато бе на около четиристотин метра. Върза понито за един храст и измъкна пушката от калъфа на гърба на коня. Внимателно тръгна напред.

Цвилене на кон долетя до ушите му и той се просна на земята, вторачил поглед напред. Пресметна, че конете са вързани на около двеста метра пред него. Потърси с очи бивака, но не го откри.

Внимателно си запроправя път напред, в широк кръг, за да е срещу вятъра спрямо конете. Мирисът на лагерния огън се усили. Надигна глава над високата прерийна трева. Огънят на бивака беше на около стотина метра пред него. Забеляза мъжа, застанал прегърбен над него, да поглъща вечерята си от един тиган. Този мъж не беше никак глупав. Беше си избрал място за бивака между две скали. По този начин можеше да бъде доближен само отпред.

Макс се сниши в тревата. Трябваше да изчака, докато мъжът заспи. Изпъна се и загледа небето. След няколко часа, когато изгрееше луната, можеше да тръгне. Дотогава не пречеше да си отпочине малко. Затвори очи. След миг спеше дълбоко.

Очите му внезапно се отвориха и се впериха в луната. Тя бе виснала на небето точно над главата му. Бавно се изправи и надникна над тревата.

Огънят едва блещукаше, бавно замирайки. Забеляза сянката на мъжа, полегнал до скалите. Запълзя напред. Мъжът изхърка леко и се обърна в съня си. Макс замря за миг, после фигурата притихна и Макс се придвижи още малко напред. Забеляза протегнатата ръка на мъжа, в чиито пръсти лежеше револвер.

Той пропълзя отзад и вдигна едно малко камъче от земята. Измъкна мълчаливо бойния топор от колана си и се подготви за скок. Задържайки дъх, той хвърли камъчето в краката на мъжа.

С ругатня на устата мъжът стана, загледан напред, с револвер в ръка. Така и не разбра какво го е повалило, когато Макс стовари бойния топор върху главата му.

Макс се завърна с понито, когато зората се пукаше на изток. Завърза понито до другите и се върна да види бандита.

Очите му все още бяха затворени. Дишаше равномерно, въпреки петното кръв по бузата и ухото му, където се беше стоварил топора. Лежеше на земята гол, по гръб, със здраво вързани ръце и крака за забитите в почвата колчета.

Макс се подпря на скалата и почна да точи ножа си по гладката повърхност. Когато слънцето се показа, мъжът отвори очи. Отначало гледаха безучастно, после постепенно се избистриха. Направи опит да седне, но разбра, че е вързан към земята. Изви глава и погледна Макс.

— Какво си намислил? — попита той. Макс го изгледа, без да спира да остри ножа.

— Аз съм Макс Санд — каза той. — Помниш ли ме? — Пристъпи към него. Спря и го загледа, държейки ножа в ръка. Чувствуваше, че му се повдига, докато гледаше и си представяше какво се бе случило в колибата. Сцената прогони чувството на гадене. Когато заговори, гласът му беше спокоен и безизразен. — Защо уби родителите ми?

— Аз не съм им сторил нищо! — каза мъжът, приковал поглед в ножа.

— Взел си коня на баща ми.

— Той ми го продаде — отвърна мъжът.

— Татко не би продал единствения си кон — каза Макс.

— Пусни ме веднага! — изписка внезапно мъжът.

Макс поднесе ножа към гърлото му.

— Ще ми кажеш ли какво се случи?

— Другите го сториха! — запищя мъжът. — Аз нямам нищо общо с това. Те искаха златото! — Очите му се опулиха истерично. В страха си се напика и струйката се плъзна по голите му крака. — Пусни ме, лудо индианско копеле! — пищеше той.

Макс замахна бързо. Всякакво колебание бе изчезнало от него. Той бе син на Червената брада и на Канеха и в неговата кръв течеше страхотната отмъстителност на индианеца. Ножът му блесна под утринното слънце и когато се изправи, мъжът бе притихнал.

Макс го погледна невъзмутимо. Мъжът бе само припаднал, макар че очите му се взираха нагоре, отворени и невиждащи. Беше му отрязал клепачите, така че да не могат вече никога да се затворят, а кожата му висеше на ивици по тялото, от раменете до бедрата.

Макс се обърна и вървя, докато намери мравуняк. Загреба с ръце от върха и се върна при мъжа. Внимателно положи мравуняка на слабините му. Само за миг малките, червени мравки плъпнаха навред. Проникнаха във всички рани по накълцаното тяло, по очите, в устата, в ноздрите.

Мъжът се закашля и застена. Тялото му се размърда. Макс го наблюдаваше мълчаливо. Такова беше индианското наказание за тези, които грабят, изнасилват и убиват.

Три дни минаха, докато мъжът умре. Три дни на изгарящо слънце, което гореше очите му и измъчваше разкъсаната му плът, докато мравките усърдно изгризваха тялото му. Три дни вопли за вода и три нощи в агония, докато насекомите и комарите, привлечени от мириса на кръв, пируваха отгоре му.

Накрая той си изгуби ума и на четвъртата сутрин, когато Макс дойде да го види, беше мъртъв. Макс го изгледа за миг, после измъкна ножа и го скалпира.

Върна се при конете и яхна понито. Повеждайки двете други добичета, той се насочи на север, към земите на Киова.

Дядо му, старият вожд, излезе от вигвама да го види как слиза от коня. Изчака търпеливо, докато Макс дойде при него.

Макс погледна стареца в очите.

— Идвам със скръб при вигвамите на моя народ — каза той на киова. Вождът не проговори.

— Баща ми и майка ми са мъртви! — продължи той.

Вождът мълчеше.

Макс посегна към колана и издърпа висящия там скалп. Захвърли го пред вожда.

— Взех скалпа на единия от убийците — каза той. — Дойдох при моя дядо, великия вожд, за да прекарам времето на оплакването им.

Вождът погледна скалпа, после Макс.

— Ние не сме вече свободни да бродим из прерията — каза той. — Живеем на земята, която са ни отпуснали Бледоликите. Видя ли те някой от тях, когато идваше насам?

— Никой не ме е видял — отвърна Макс. — Дойдох от планините.

Вождът пак погледна скалпа. Много време бе минало, откак не бе виждал вражески скалп, окачен на стълба пред вигвама си. Сърцето му се изпълни с гордост. Той погледна Макс. Бледоликите можеха да затворят телата, но не можеха да оковат душите. Той взе скалпа и го окачи на стълба, после се обърна към Макс.

— Дървото има много клони — бавно каза той. — И когато някои от клоните паднат, или бъдат прекършени, други трябва да израснат, за да има къде душите им да продължат живота си.

Той извади едно перо от накита на главата си и го подаде на Макс.

— Има една девойка, чийто боец се уби при падане от кон преди две слънца. Тя вече е взела брачния кол и сега трябва да живее сама във вигвам край реката, докато духът му се върне в нея. Иди и я вземи!

Макс впери поглед в него.

— Сега ли? — попита той.

Вождът мушна перото в ръката му.

— Сега! — каза той с мъдростта на годините си. — Сега е най-доброто време, докато духът на войната и отмъщението все още бушуват като планински поток в кръвта ти. Това е най-доброто време да се вземе една жена.

Макс се обърна, вдигна юздата и тръгна през лагера с конете. На минаване индианците го проследяваха мълчаливо с погледи. Вървеше бавно, с високо изправена глава. Стигна до брега на малката река и продължи след завоя.

Самотен вигвам стоеше там, настрани от другите. Макс тръгна към него. Върза конете за някакъв храст, вдигна отвора, влезе вътре.

Вигвамът беше празен. Той пак вдигна отвора и погледна навън. Никой не се виждаше. Спусна го. Отиде в дъното и седна на леглото от кожи, застлано на пода.

След миг девойката влезе. Косата и тялото й бяха мокри от реката, а роклята беше прилепнала към тялото й. Когато го съгледа, очите й се разшириха. Беше готова да побегне.

Макс забеляза, че тя е почти дете. Четиринайсет, най-много петнайсет години. Изведнъж разбра защо вождът го беше изпратил при нея. Измъкна перото и й го подаде.

— Не бой се! — каза кротко той. — Великият вожд ни сбира, за да прогоним взаимно злите духове от себе си.

6.

Яхнал шареното пони, Макс тръгна от железопътната рампа към последното говедо. Изчака и то да влезе зад оградата и пусна портата подире му. Свали си шапката, избърса потта от челото с опакото на ръката и погледна към слънцето.

То висеше почти отвесно, нажежено до бяло, напичайки късния пролетен прах по двора. Говедата мучаха провлачено, сякаш усещаха, че са стигнали до края на своя път. Дългият път от Тексас до железницата, който ги бе довел в Канзас сити, и предстоящата им гибел.

Макс килна шапката към тила и хвърли кос поглед към оградата, където собственикът разговаряше с купувачите. Пришпори коня натам.

Фарър се обърна, когато той спря до тях.

— Всички ли са вътре?

— Всички, мистър Фарър — отвърна Макс.

— Добре — каза Фарър. Обърна се към един от купувачите. — Точно ли са? Броих ги хиляда сто и десет глави.

— И аз толкова ги изкарах — каза купувачът.

Фарър слезе от оградата.

— Ще намина през канцеларията ти днес следобед, за да си прибера чека.

Купувачът кимна:

— Ще е готов.

Фарър се метна на коня.

— Хайде, момко — каза през рамо той. — Да вървим в хотела да измием част от вонята на говежди лайна от себе си.

— Хей! — викна Фарър след банята. — Олекнах с десет кила.

Макс се изправи, след като нахлузи ботушите и се обърна.

— М-да — каза той. — И аз.

Фарър ококори очи и подсвирна. Макс си беше облякъл блуза и бричове от почти бяла еленова кожа. Каубойските му ботуши с високи токове блестяха като огледало, а кърпата около врата му се открояваше като злато на тъмната, почерняла от слънцето кожа. Дългата му гарванова коса се спускаше свободно върху раменете.

Фарър подсвирна пак.

— Хей, откъде измъкна тези дрехи?

Макс се усмихна.

— Те са последните, които мама ми приготви.

Фарър се засмя.

— Е, с тях приличаш на същински индианец.

Макс отвърна на усмивката му.

— Аз съм индианец — отговори тихо той.

Смехът на Фарър бързо изчезна.

— Полуиндианец, момко — каза той. — Баща ти беше бял и беше добър човек. Ловувал съм много години със Сам Санд, за да чуя, че не се гордееш с него.

— Гордея се, мистър Фарър — каза Макс. Но не съм забравил, че убийците на мама и татко бяха бели.

Той вдигна колана с кобура от стола и го закопча на кръста си. Фарър го наблюдаваше как се навежда да пристегне кобура към бедрото.

— Още ли не си се отказал да ги търсиш? — запита той.

— Не, сър, не съм — вдигна поглед Макс.

— Канзас сити е голям град — каза Фарър. Откъде си сигурен, че ще го откриеш?

— Ако е тук, ще го намеря — отговори Макс. — Предполага се, че е тук. После ще отида в Западен Тексас и ще пипна другия.

Фарър замълча, преди да каже:

— Е, както си се облякъл, внимавай той да не те намери пръв.

— Надявам се това да стане — спокойно призна Макс. — Искам да знае за какво умира.

Фарър отклони очи от суровия поглед на момчето и си взе ризата. Макс го изчака да се облече.

— Смятам да се поразтъпча, мистър Фарър — каза той, когато мъжът си закопча панталоните.

Фарър отиде до шкафа и взе чантата.

— Ето! — каза той. — Заплатата ти за четири месеца — осемдесет долара, плюс шейсетте, които спечели на покер.

Макс сложи парите в задния джоб, без да ги брои.

— Благодаря, мистър Фарър.

— Сигурен ли си, че не мога да те склоня да се върнеш с мен? — попита Фарър.

— Не, благодаря ви, мистър Фарър.

— Не може да трупаш само омраза в душата си, момко — каза по-възрастният. — Не е здравословно. Само ще си навредиш.

— Не мога иначе, мистър Фарър — бавно отрони Макс. Очите му бяха празни и студени. — Не мога да се примиря, че същите гърди, от които съм сукал, сега служат за кесия за тютюн на това копеле.

Вратата се затвори подире му и Фарър остана загледан в нея.

Мери Греди се усмихна на момчето.

— Допий си уискито — каза тя, — докато си сваля роклята.

Момчето я загледа, после бързо изпи уискито, закашля се на път за леглото, където седна.

Мери хвърли поглед към него, докато изхлузваше роклята през главата.

— Как се чувствуваш?

Момчето я погледна. Тя долови празнотата в очите му.

— Горе-долу — отговори то. — Не съм свикнал много с пиенето.

Тя дойде и застана загледана в него, метнала роклята през ръка.

— Изпъни се и затвори очи. За няколко минути ще се оправиш.

Той я погледна безизразно и нищо не отговори.

Тя протегна ръка и го бутна по рамото. Очите му проблеснаха будно за миг. Направи опит да се изправи, сграбчил с ръка приклада, но усилието се оказа прекалено голямо. Загуби съзнание и се отпусна в леглото.

Мери опитно се наведе над него и повдигна клепача. Момчето беше като труп. Тя се усмихна на себе си, отиде до прозореца и погледна към улицата.

Нейният сводник стоеше пред кръчмата отсреща. Тя вдигна и свали два пъти транспаранта, съгласно уговорения сигнал, и той се запъти към хотела.

Когато влезе в стаята, тя вече беше облечена.

— Много време остана с него — измърмори навъсено той.

— Какво можех да направя? — попита тя. — Не искаше да пие. Много е млад.

— Колко пари имаше? — запита сводникът.

— Не зная — отвърна Мери. — Те са в задния му джоб. Вземай ги и да се разкарваме. В този хотел винаги ме побиват тръпки.

Сводникът отиде до леглото и измъкна парите от задния джоб на момчето. Преброи ги набързо.

— Сто и трийсет долара — каза той.

Мери пристъпи към него и го прегърна.

— Сто и трийсет долара! Значи можем да спрем за тази вечер — каза тя и го целуна по брадата. — Можем да отидем у дома и да прекараме цялата нощ заедно.

Сводникът я изгледа.

— К’во? Луда ли си? — изръмжа той. — Сега е едва единайсет. Можеш да оправиш поне още трима клиенти.

Обърна се да погледне момчето, докато тя си вземаше чантата.

— Не забравяй бутилката уиски! — й напомни той през рамо.

— Няма — отговори тя.

— Не прилича на каубой — каза той. — Повече ми изглежда на индианец.

— Такъв е — каза тя. — Търсеше някакъв с кесия за тютюн, направена от кожата на индианка. — Тя се засмя. — Даже мисля, че искаше да ме сваля. Доведох го тук, като го накарах да си помисли, че познавам този, когото търси.

Сводникът погледна надолу замислен.

— Носи оръжие. Няма да е зле тоз, който търси, да узнае за това.

— Ти познаваш човека, който му трябва?

— Може би — каза сводникът. — Да вървим.

Беше вече два през нощта, когато сводникът най-сетне попадна на мъжа, когото търсеше. Играеше карти в задната стая на „Златния орел“.

Сводникът го докосна предпазливо по рамото.

— Мистър Дорт — прошепна той.

— К’ъв дявол те носи?

Сводникът нервно облиза устни.

— Извинявайте, мистър Дорт — бързо започна той. — Узнах нещо, което по мое мнение, ще ви заинтересува.

Сводникът обиколи с нервен поглед масата. Другите мъже го наблюдаваха.

— Може би е по-добре насаме, мистър Дорт — каза той. — Става дума за тютюневата ви кесия. — Той посочи към масата, където тя лежеше.

Дорт се разсмя.

— Моята кесия за тютюн от индиански цици? Някой й е хвърлил мерак да я купи? Не се продава.

— Не това, мистър Дорт — прошепна сводникът.

Дорт му обърна гръб.

— Какво, по дяволите, искаш да ми кажеш?

— Мислех, че ще ви заинтересува…

Дорт се изправи рязко. Сграбчи сводника за палтото и леко го заблъска в стената.

— Какво ще ме заинтересува? — запита той.

— Може би има значение, мистър Дорт… — започна сводникът с опулени от страх очи. Дорт беше един от най-големите злодеи в града.

— Ще има значение — каза заплашително Дорт, — ако не заговориш веднага.

— Едно индианско хлапе ви търси из града — изрече ужасен сводникът. — Носи оръжие.

— Индианско хлапе ли? — запита Дорт. Хватката бавно се охлаби. — Как изглеждаше?

Сводникът набързо описа Макс.

— Очите му не бяха ли сини? — запита дрезгаво Дорт.

Сводникът кимна.

— Да. Забелязах ги, когато се качи с едно от момичетата ми в стаите над кръчмата. Затова най-напред не разбрах, че е индианец. Познавате ли го?

Дорт кимна, без да се замисля.

— Познавам го — каза. — Тези бяха на майка му.

Очите на всички се насочиха към кесията за тютюн. Дорт я вдигна и я мушна в джоба си.

— Какво смятате да правите? — запита сводникът.

— Да правя ли? — глухо повтори Дорт. Погледна сводника, а след това хората около масата. Не можеше да избяга вече. Стореше ли го, всичко отиваше по дяволите. Авторитетът, положението му в това разкапано общество. — Да правя? — повтори този път по-решително и убедено. — Ще направя това, което трябваше отдавна да свърша, още преди една година. Ще го убия. — Той се обърна към сводника. — Къде е сега?

— Ще ви заведа при него — угоднически предложи сводникът.

Другите край масата се спогледаха и мълчаливо станаха.

— Почакай, Том! — каза единият от тях. — Ще дойдем с теб. Може да стане весело.

Когато пристигнаха в хотела, Макс вече го нямаше. Но регистраторът им каза къде ще го намерят на следващия ден, в двора на кланицата, в два часа. Той трябвало да се срещне с него там, за да получи един долар за стаята.

Том метна един сребърен долар върху тезгяха.

— Ето ти долара — каза той. — Аз ще го прибера вместо теб.

Фарър се облегна на оградата и загледа Макс, който вкарваше юниците в обора. Един мъж застана на оградата до него.

— Това момче има шесто чувство за конете — каза Фарър, без да поглежда към новодошлия.

Мъжът уклончиво произнесе:

— М-да. — Той си сви цигара и я мушна между устните. — Имаш ли кибрит?

— Разбира се — каза Фарър и бръкна в джоба си. Запали клечка кибрит и я поднесе на мъжа. Ръката му замръзна, когато съгледа кесията за тютюн.

Мъжът проследи погледа му.

— Какво гледаш?

— Тютюневата кесия — каза Фарър. — Не съм виждал подобна.

Мъжът се засмя.

— Това са циците на една индианка — каза той. — Най-добре запазват тютюна влажен и свеж. Само че бързо се износват. Тази вече отъня.

Фарър се обърна, за да даде знак на Макс.

— На твое място не бих правил това — каза мъжът.

Зад Фарър се дочу шумолене и той разбра, че има и други хора. Загледа безпомощно как Макс затвори вратата след последното добиче и препусна към тях.

— Всичко е готово, мистър Фарър — заяви той с усмивка.

— Добре яздиш, момко — каза мъжът. Подхвърли тютюневата кесия към Макс. — Дръж, свий си една цигара.

Макс ловко я улови.

— Благодаря, господине — каза той и погледна към кесията, за да я отвори. Вдигна очи към мъжа, после пак погледна кесията и лицето му пребледня.

Кесията се изплъзна от пръстите му и тютюнът се разпиля по земята. Впи поглед в мъжа.

— Никога нямаше да ви позная, ако не бяхте направили това — каза тихо той. — Дорт се изсмя пресипнало.

— Заради брадата е.

Макс заотстъпва бавно.

— Да, вие сте единият от тях. Сега, ви познах.

— Аз съм единият от тях — каза Дорт и ръката му заигра по револвера. — Какво ще правим в такъв случай?

Несъзнателно Фарър и другите отстъпиха встрани.

— Не прави нищо, Макс! — дрезгаво викна Фарър. — Това е Том Дорт. Нямаш представа колко е бърз.

Макс не сваляше погледа си от лицето на Дорт.

— Няма значение колко е бърз, мистър Фарър — заяви той. — Ще го убия.

— Хващай оръжието, индианецо — нареди Дорт.

— Ще почакам! — каза тихо Макс. — Искам да умреш бавно като майка ми.

Лицето на Дорт се изчерви и пламна под горещото слънце.

— Вади револвера! — крясна пресипнало той. — Вади го, проклет мелез, син на двуцица индианска курва. Вади го, дявол те взел!

— Не бързам да те убия — кротко му отговори Макс. — Няма дори да те прострелям в главата или сърцето. Ще те прострелям най-напред в ташаците, после няколко пъти в стомаха. Искам да те гледам как умираш.

Дорт почувствува как страхът пропълзява в него. С крайчето на окото забеляза впилите поглед в сцената мъже. Взря се в Макс. Лицето на младежа излъчваше омраза, устните му бяха плътно притиснати към зъбите.

„Сега, помисли си Дорт, сега. Време е да свърша с това.“

Ръката му изведнъж посегна към револвера.

Фарър видя това движение, но колкото и бързо да отмести очи, не успя да види как револверът на Макс се оказа в ръката му. Макс стреля, преди Дорт да успее да извади своя от кобура. Оръжието падна от ръката на Дорт и той се свлече на колене в прахта, обвил с ръцете слабините си.

Макс бавно закрачи към него.

Дорт застана за миг в положение като за молитва, после вдигна ръка и я погледна. Кръв течеше между пръстите му. Насочи очи към Макс.

— Кучи сине! — изкрещя той и сграбчи револвера от прахта пред него.

Макс изчака Дорт да насочи дулото към него и стреля още два пъти.

Куршумите отхвърлиха Дорт назад и той се просна на земята, а тялото му леко се загърчи. Макс го приближи и застана, загледан в него, с още димящ револвер в ръката.

Два дни след това на Макс бе предоставен изборът да бъде съден или да се запише доброволец в армията. Говореше се за война с Куба и съдията беше голям патриот. Имаше изгледи Макс да се измъкне, като постъпката му бъде окачествена като „самозащита“. Но макар да имаше свидетели, той не искаше да рискува.

Имаше среща, на която държеше, с един мъж, чието име дори не знаеше.

7.

Невада се размърда неспокойно, със смътното усещане, че в стаята, освен него, има някой друг. Присегна по навик за цигара и когато ръката му срещна голото пространство и се плъзна долу по кушетката, се разбуди.

Мина един миг, докато си припомни къде се намира, после преметна крака през кушетката и присегна за панталоните си. Цигарите бяха в задния джоб. Сложи една в устата си и запали клечка кибрит.

Пламъкът проблясна в мрака и той видя Рина, седнала в креслото и загледана в него. Дръпна дълбоко и духна клечката.

— Защо не спиш? — запита той. Тя го изгледа любопитно.

— Не мога — отвърна. — Страхувам се.

Погледна я въпросително.

— Страхуваш ли се, Рина? От какво се страхуваш?

Тя се раздвижи в креслото.

— Боя се какво ще стане с мен.

Той се засмя тихо, насърчително.

— Всичко ти е наред. Млада си. Целият живот е пред теб.

Само лицето й проблясваше в мрака.

— Зная — прошепна тя. — И аз това си казвам. Но бедата е там, че не го вярвам.

Изведнъж тя коленичи на пода пред него.

— Трябва да ми помогнеш, Невада!

Той протегна ръка и погали косата й.

— Всичко минава с времето, Рина. — Увери я той.

Ръцете й уловиха неговата.

— Не разбираш, Невада — каза дрезгаво тя, — аз винаги съм имала това чувство. Преди да се омъжа за Корд, преди да дойда насам. Дори когато бях малко момиченце.

— Струва ми се, Рина, че всеки изпитва това понякога.

Гласът й беше все така дрезгав и изпълнен с ужас:

— Но не като мен! Аз съм различна. Ще умра млада от някаква ужасна болест. Зная го, Невада. Чувствувам го отвътре.

Невада стоеше спокойно и ръката му разсеяно галеше косата й докато тя плачеше.

— Всичко ще се промени, когато се върнеш на Изток — каза тихо той. — Ще има млади мъже там и…

Тя вдигна глава и го погледна. Първите проблясъци на утринната светлина осветиха чертите й. Очите й бяха широко отворени и блестяха от сълзите.

— Млади мъже ли, Невада? — запита тя и гласът й беше изпълнен с укор и презрение. — Те са едно от основанията да се страхувам. Не мислиш ли, че ако не беше така, щях да се омъжа за Джонас, а не за баща му?

Той не отговори.

— Всички млади мъже са еднакви — продължи тя. — Искат само едно от мен. — Устните й се дръпнаха към белите зъби и тя изплю думите към него. — Да ме чукат! Нищо друго, а само да чукат, да чукат, да чукат!

Той я изгледа вторачено, шокиран от жлъчното, разчленено на срички изговаряне на така познатата дума. После всичко отмина и той се засмя.

— Какво очакваш, Рина? — запита той. — Защо ми казваш това?

Очите й гледаха в лицето му.

— Защото искам да ме опознаеш — каза тя. — Искам да разбереш каква съм. Никой мъж не ме е разбирал.

Цигарата опари устните му. Той бързо я изгаси.

— Защо точно аз?

— Защото не си хлапак — бързо отговори тя. — Зрял мъж си.

— А ти, Рина? — запита той.

Очите й блеснаха предизвикателно, ала гласът издаваше нейната неувереност.

— Мисля, че съм лесбийка.

Той се засмя.

— Не се смей! — каза бързо тя. — Това не е лудост. Била съм с момичета, била съм и с мъже. И никога не съм била задоволявана от мъж, от никой мъж така, както от жена. — Тя се засмя горчиво. — Мъжете са такива глупаци. Толкова лесно е да ги накараш да повярват това, което желаеш. Зная всички номера.

Мъжкото му самолюбие се обади:

— Може би е така, защото никога не си попадала на истински мъж.

В гласа й пак се появи предизвикателна нотка.

— Така ли смяташ?

Той усети как пръстите й леко докоснаха бедрото му и напипаха члена му под одеялото. Тя рязко отметна одеялото настрана и притисна глава към скута му. Той усети движенията на устните й и изведнъж го облада гняв. Дръпна главата й за косата.

— Какво се опитваш да докажеш? — пресипнало попита той.

Дишането й беше тежко и неравномерно.

— Че си мъж! — прошепна тя. — Единственият мъж, който може да ме задоволи.

Той я загледа, без да проговори.

— Ти си единственият, Невада — продължи тя. — Зная го. Чувствувам го вътре в себе си. Ти можеш да ми върнеш целостта. Така че никога вече да не се страхувам.

Тя пак насочи главата надолу, но ръката му я задържа. Очите й бяха разширени и отчаяни.

— Моля те, Невада, моля те! Нека ти докажа как мога да те обичам! — И пак се разплака.

Изведнъж той се изправи на крака и отиде при камината. Разбърка жаравата и струпа още подпалки и един пън. Само след миг из стаята се разля топлина. Обърна се и я изгледа. Тя продължаваше да стои на пода пред кушетката, вперила очи към него.

Той бавно пристъпи към нея.

— Когато те поканих тук, Рина, мислех, че постъпвам правилно. — Той седна и си взе цигара.

Преди да успее да я запали, тя му поднесе клечка кибрит.

— Да, Невада? — подкани го тихо тя.

Пламъче проблесна в очите й и замря с угасването на клечката.

— Не съм мъжът, когото търсиш, Рина.

Пръстите й леко докоснаха бузата му.

— Не, Невада! — бързо възрази тя. — Това не е вярно.

— Може би не — каза той и слаба усмивка пробягна по устните му. — Но ми се струва, че съм още доста млад. Виждаш ли, всичко, което ми се иска да направя с теб е… да те чукам, чукам, чукам!

Тя го изгледа продължително и също се усмихна. Бързо се изправи, взе цигарата от устата му. Докосна с устни неговите, след което отиде при камината и се обърна с лице към него. Сложи цигарата в устата и дръпна дълбоко.

После направи леко движение и пеньоарът се свлече на пода. Скачащите пламъци озариха тялото й в златно и червено. Бързо захвърли цигарата в камината зад гърба си и тръгна към него.

— Може би така е по-добре — каза тя, сгушвайки се в протегнатите му ръце. — Сега можем да бъдем приятели.

8.

— Спектакълът закъсва — съобщи касиерът.

Невада погледна Рина. Тя наблюдаваше през прозореца на билетния фургон последната сцена от „Дивият Запад“ на арената. Неподвижният, топъл въздух едва донасяше до тях виковете на каубоите.

— Колко закъсва? — запита Невада, откъсвайки очи от нея.

— Достатъчно — каза равнодушно касиерът. — Ангажирани сме една седмица след представлението на Коди „Бъфало Бил“, за цялото лято. Ако тези две седмици са показателни, ще влезем с четирийсет хиляди този сезон.

Изтръбяването на рог оповести атаката. Невада се размърда на неудобния стол и започна да си свива цигара. Представлението беше към края си, кавалерията галопираше към обсадените заселници. Той мушна цигарата в устата си.

— Как допуснахте тази глупава работа? — запита той с провиснала на устните цигара.

— Не съм виновен аз, Невада — бързо отговори касиерът. — Мисля, че импресариото ни е прецакал.

Невада не отговори, запали цигарата.

— Какво смятате да правите? — тревожно запита касиерът.

Невада напълни гърдите си с дим.

— Да изкарам сезона.

— При четирийсет бона загуба? — възкликна касиерът. — Не можем да си позволим загубата на толкова пари.

Невада го изгледа. Лицето на касиера бе зачервено и развълнувано. Чудеше се дали човекът е наистина разтревожен. Не се касаеше за загуба на собствените му пари.

— Не можем да си позволим друго — каза Невада. — Сбием ли се, ще загубим всичките си ценни хора. Освободим ли ги сега, следващия сезон няма да можем да ги ангажираме.

Невада се изправи, пристъпи към прозореца и погледна навън. Индианците се измъкваха в галоп от арената, а викащата конница ги гонеше по петите. Той се обърна към касиера:

— Ще отведа мисис Корд до гарата. Ще се отбия в кантората на импресариото на връщане. Изчакайте ме тук. Ще се върна.

— Добре, Невада — съгласи се касиерът.

Невада улови Рина под ръка и двамата слязоха по стъпалата на фургона. Прекосиха полето към колата му. Край тях сновяха изпълнители, подгонили конете си към конюшнята, яздейки към своите фургони, за да се преоблекат, или подвиквайки един на друг проектите си за прекарване на вечерта.

Когато стигнаха до колата, Рина се обърна към него:

— Нека остана при теб, Невада, моля те!

Той се усмихна.

— Мисля, че решихме въпроса.

— Невада — очите й бяха замислени, — нищо не ме чака на Изток. Наистина. Тук поне мога да се чувствувам живо същество, да изпитвам нещо…

— Стига си се държала като дете — каза той. — Вече си голяма жена. Това тук не е живот за теб. Ще се поболееш за една седмица.

— Откупвам половината ти загуби за сезона, ако ме оставиш — веднага реагира тя.

Той я изгледа рязко. Мислеше, че въобще не е чула разговора във фургона, толкова погълната изглеждаше от представлението.

— Не можеш да си го позволиш — каза той.

— А ти можеш ли? — контрира го тя.

— По-добре от теб — бързо отвърна той. — Имам малко повече.

Тя го загледа за миг, после влезе в колата. Не проговориха, докато стигнаха до гарата и дойде време да се качи във вагона.

— Ще ми пишеш ли, Невада? — попита тя.

— Не ме бива по писмата — отвърна той.

— Но ще поддържаш връзка с мен? — настоя тя. — Ще ми отговаряш, когато ти пиша?

Той кимна.

— Нали ще ми позволиш да идвам на гости понякога? Ако бъда самотна и изплашена?

— Приятелите са за това — каза той.

Очите й се навлажниха.

— Добър приятел беше ти, Невада — каза сериозно тя.

Целуна го по бузата и се качи по стъпалата на вагона. На вратата се обърна и му помаха, после се скри вътре. Той видя лицето й да се появява за миг на прозореца, когато влакът потегли. После тя се загуби, а той се обърна и напусна гарата.

Изкачи паянтовото стълбище, водещо към покрит с прах коридор. Надписът на вратата беше задраскан и отъркан, а буквите обикновени и избелели:

ДАНИЕЛ ПИЪРС — ИМПРЕСАРИО

Канцеларията не се различаваше от коридора отвън. Едно девойче вдигна поглед към него от бюрото, върху което цареше пълен безпорядък. По косата й имаше следи от прясно къносване, дъвката се мяташе в устата й, когато го запита едва ли не враждебно:

— Какво искате?

— Дан Пиърс тук ли е? — попита той.

Тя го изгледа: очите й се задържаха върху износеното му палто и изтърканите джинси, после върху широкополата каубойска шапка.

— Ако търсите работа — каза тя, — нямаме такава.

— Не търся работа — каза рязко той. — Търся мистър Пиърс.

— Имате ли уговорена среща?

— Не — поклати глава Невада.

— Той не се среща с никого без предварителна уговорка — заяви рязко тя.

— Аз съм от спектакъла „Дивият Запад“ — каза Невада. — Той ще ме приеме.

Искрица интерес се появи на лицето й.

— Представлението „Бъфало Бил“?

Невада поклати глава:

— Не. „Голямото югозападно родео“.

— О! — интересът изчезна от лицето й. — Другото.

— Да, другото — кимна Невада.

— Е, няма го — каза тя.

— Къде мога да го намеря? — запита той.

— Не зная. Отиде на някаква среща.

Гласът на Невада беше настоятелен:

— Къде?

Нещо в погледа му я накара да отговори:

— Отиде във филмовата компания „Норман“. В задния двор, опитва се да им предложи един клиент за техния уестърн.

— Как мога да се добера дотам?

— Намира се на булевард „Ланкершим“, зад „Юнивърсъл“ и „Уорнърс“.

— Благодаря! — каза той и тръгна.

Щом зави по „Ланкершим“, видя табелата на „Юнивърсъл“:

„ЮНИВЪРСЪЛ ПИКЧЪРС“

ДОМЪТ НА ТОМ МИКС И ТОНИ

гледайте

„ПУРПУРНИТЕ ЕЗДАЧИ“

филм на „ЮНИВЪРСЪЛ“

След няколко минути мина край друга табела на „Уорнър Брадърс“:

УОРНЪР БРАДЪРС ПРЕДСТАВЯ

МИЛТЪН СИЛС

в

„МОРСКИЯТ ЯСТРЕБ“

филм — витаграф

Студията на Норман бяха на около пет километра по-нататък. Отпред висеше обичайната табела:

БЪРНЪРД НОРМАН ПРОДАКШЪН

ПРЕДСТАВЯ

„ШЕРИФЪТ НА МИРНОТО СЕЛИЩЕ“

филм, комплектуван от звезди

Той зави край голямата порта, където портиерът го спря:

— Вътре ли е Дан Пиърс? — запита Невада.

— Чакайте да видя. Пазачът влезе в будката и разлисти някакви книжа. — Сигурно вие сте човекът, когото очаква — каза той. — В задното студио е. Следвайте десния път. Ще го откриете.

Невада му благодари и включи на скорост. Караше бавно, тъй като пътят бе пълен с хора. Някои бяха артисти в различни костюми, но повечето изглеждаха помощен персонал, в работно облекло. Мина покрай няколко много големи сгради и след броени минути излезе на открито. Тук нямаше нищо, освен трева, храсталаци и хълмове.

Когато стигна до полите на първия хълм, попадна на нова табелка:

ПОСТАВКА НА „МИРНОТО…“

ПАРКИРАЙТЕ КОЛИТЕ ТУК

Последва стрелката. Отстрани на пътя имаше много коли и камиони. Паркира там и слезе.

— Дан Пиърс да е тук? — обърна се той към мъжа, седнал в един от камионите.

— От екипа на „Мирното“ ли е? — попита шофьорът.

— Май да — каза Невада.

— Те са горе на хълма.

На гребена на хълма Невада спря и погледна надолу. Там се беше струпала група хора.

— Пускай, идват! — се чу силен глас.

Изведнъж по прашния път под него се зададе дилижанс, препускащ с бясна скорост. Невада видя как точно на завоя кочияшът скочи и се претърколи край пътя. Миг по-късно конете се откъснаха и дилижансът се катурна край пътя, после се затъркаля надолу по хълма.

Прахът се разсейваше, когато някакъв глас закрещя:

— Спирай! Спирай! Дявол го взел, Ръсел. Скочи много рано. Каруцата измина по хълма четирийсет позитива подир теб!

Кочияшът се изправи и бавно тръгна към групата мъже, отупвайки джинсите с шапката.

Невада тръгна надолу. Търсеше Пиърс из тълпата, ала никъде не го виждаше.

Край него мина някакъв мъж, носещ тенекиени кутии с филми.

— Тук ли е Дан Пиърс? — попита Невада.

Мъжът сви рамене.

— Не зная. Питай него — каза той, сочейки един млад мъж по шорти.

— Дан Пиърс да е насам?

Мъжът го изгледа.

— Трябваше да слезе до канцеларията да телефонира.

— Благодаря — каза Невада. — Ще го почакам. — Започна да си свива цигара.

Гръмогласният глас пак се чу:

— Върна ли се Пиърс с проклетия си фокусник?

— Отиде да му телефонира — каза младежът. Лицето му изведнъж доби изумен израз и той погледна Невада. — Момент, сър — викна той и тръгна към Невада. — Вас ли чакаше Пиърс?

— Предполагам.

— Елате с мен — каза младежът.

Невада го последва към групата мъже, събрани около един едър мъж до камерата. Младежът спря пред него.

— Това е човекът, когото Дан Пиърс очакваше, сър.

Мъжът се обърна и погледна Невада, после му посочи една скала над съседния хълм. Под скалата течеше широк поток.

— Можете ли да скочите с кон от онази скала в реката?

Невада проследи протегнатия пръст. Беше двадесетина метра високо и конят трябваше да направи скок поне четири-пет метра, за да падне във водата.

— Точно там сме изкопали потока на дълбочина осем метра — каза режисьорът.

Невада кимна. Дълбочината беше достатъчна.

— Струва ми се, че може да се направи — каза той.

Режисьорът разцъфна в усмивка.

— Е, дявол ме взел! — изрева той. — Най-после намерихме мъж, на който му стиска. — Той потупа Невада по гърба. — Отивайте там, а каубоят ще би доведе коня. Ще бъдем готови веднага, щом свършим с този кадър. — И се обърна пак към оператора.

Невада го потупа по рамото.

— Казах, че ми се струва възможно да се направи — каза той. — Не съм казал, че ще го направя.

Режисьорът го изгледа, любопитно.

— Плащаме тройно за този фокус: не ви ли стигат деветдесет долара? Добре, ще ги направим сто.

Невада се усмихна.

— Бъркате ме. Аз дойдох тук да търся Дан Пиърс. Не съм триков ездач.

Устата на режисьора се сви презрително.

— Всички каубои сте еднакви. Само плямпате, а не ви стиска.

Невада го изгледа за миг. Почувствува как гняв се надига в него. Уморило го беше това сноване насам-натам от момента, когато бе влязъл в канцеларията на Пиърс. Гласът му беше леден.

— Ще смъкна коня от онази скала срещу петстотин долара.

Режисьорът се опули, после се ухили.

— Сигурно сте дочули, че никой в Холивуд не ще да направи този скок.

Невада не му отговори.

— Добре! Петстотин да бъдат — каза небрежно режисьорът и се обърна към оператора.

Невада застана до главата на коня и му подаде бучка захар. Конят подуши ръката му. Той потупа коня по врата. Беше добър кон. Животното бързо реагира и всякакъв страх изчезна от него.

— Ние сме почти готови — каза режисьорът. — Приготвил съм камери, които ще покриват от всеки ъгъл, така че няма защо да се тревожите накъде да гледате. Тръгнете, когато ви дам знак.

Невада кимна и възседна коня. Режисьорът се изправи на ръба на скалата с вдигната във въздуха ръка. Изведнъж ръката падна и Невада заби шпорите в коня. Животното подскочи напред, после мина в галоп. Невада отпусна юздата и го насочи за скока.

Пришпори пак и животното се насочи надолу със стегнати крайници. Невада усети как огромното сърце на коня изведнъж затупка между краката му, когато копитата не срещнаха очакваната почва.

Животното се изви уплашено, когато започна да пада напред. Невада рязко отхвърли стремената и се метна отстрани на коня. Видя приближаващата се към него вода и се надяваше да е отскочил достатъчно далеч, така че конят да не се стовари отгоре му.

Гмурна се във водата и се остави да потъне дълбоко. Усети наблизо плясък във водата. Сигурно това беше конят. Дробовете му изгаряха, но той остана под водата още малко.

Най-после трябваше да изплува. Стори му се цяла вечност, докато стигне повърхността. Обърна глава и видя коня да лежи настрана, странно извил главата си. В погледа му имаше страшна болка.

Невада се обърна и заплува бързо към брега. Насочи се ядосан към режисьора, който сияеше усмихнат.

— Велика работа! Най-страхотният кадър, който съм заснемал!

— Гръбнакът на коня изглежда е счупен! — каза Невада. Обърна се и пак погледна към потока. Животното се мъчеше да задържи главата си над водата. — Защо някой не застреля клетото добиче? — Настоя Невада.

— Вече пратихме каубой да донесе пушка. Трябва да стигне зад оня хълм.

— Конят ще се удави преди той да пристигне — отсече Невада. — Някой да има револвер?

— Разбира се, само че никой няма да улучи. Револверът не върши работа от такова разстояние.

Невада изгледа режисьора.

— Дайте ми револвер!

Той взе подадения му револвер и го претегли в ръката си. Завъртя барабана.

— Тези са халосни — каза той. Някой му подаде куршуми. Той презареди бързо и пак отиде на брега на потока. Изстреля единия куршум по плаващо във водата дърво. Револверът биеше малко наляво. Той изчака конят пак да вдигне глава и застреля животното между очите.

Невада се върна и подаде револвера на режисьора. Едрият мъж го пое мълчаливо и извади пакет цигари. Невада си взе една, а режисьорът му поднесе клечка кибрит. Невада остави димът да изпълни дробовете му.

Един мъж тичаше задъхан към тях.

— Съжалявам, фон Елстер — каза пресипнало той. — Просто не можах никъде да открия този триков ездач. Но утре ще ви докарам друг.

— Никой ли не би каза? Той вече си изпълни номера, Пиърс. Току-що заснехме кадъра.

Пиърс се опули насреща му.

— Как е възможно? Аз току-що го оставих в…

Режисьорът отстъпи встрани, откривайки Невада.

— Ето го на. Сам вижте.

Пиърс погледна Невада, после режисьора.

— Този не е въпросният. Това е Невада Смит. Собственик на „Голямото Югозападно Родео“ и спектакъла „Дивият Запад“. — Той се обърна към Невада и се ръкува с него. — Радвам се да ви видя, Невада. — Усмихна се. — Какво ви води насам?

Невада го изгледа. Гневът отново го обзе. Замахна и Пиърс се намери на земята удивен. Вторачи поглед в Невада.

— Какво ви е влязло в главата, Невада?

— Това, което искам да знам, е колко ти бутнаха от представлението на Коди?

Фон Елстер пристъпи между тях.

— Отдавна търся човек като вас, Смит — каза той. — Продайте представлението и елате да работите при нас. Като начало ще ви плащам двеста и петдесет седмично.

Гласът на Пиърс проехтя откъм земята:

— Ами, фон Елстер. Хиляда седмично или нищо!

Невада понечи да заговори.

— Мълчете! — му каза Пиърс авторитетно. — Не забравяйте, че все пак съм ваш импресарио! — Той се обърна към фон Елстер. — След един час цял Холивуд ще знае за този номер — каза той. — Мога да го заведа в „Юнивърсъл“ или при „Уорнърс“. Ще го лапнат веднага.

Фон Елстер изгледа импресариото.

— Петстотин! — отсече той. — Последно.

Пиърс стисна ръката на Невада.

— Хайде, Невада. Да ходим при „Уорнърс“. Всички компании търсят някой сериозен конкурент на Том Микс.

— Седемстотин и петдесет — увеличи фон Елстер.

— За първите шест месеца, след това хиляда седмично и съответните полугодишни увеличения оттам нататък.

— Готово — каза фон Елстер. Ръкува се с Пиърс, след това се обърна към Невада. Усмихна се и му сграбчи ръката.

— Как казахте, че ви беше името?

— Смит. Невада Смит.

Ръкуваха се.

— И на колко години сте, приятелче?

Пиърс отговори, преди Невада да си отвори устата:

— Трийсет годишен е, мистър фон Елстер.

Невада се накани да протестира, но стискането на ръката на Пиърс го накара да замълчи.

— За рекламата ще ги направя двайсет и девет — усмихна се фон Елстер. — Сега елате двамата с мен в администрацията. Искам да кажа на Норман, че най-после сме намерили „шерифа на мирното селище.“

Невада се изви, за да прикрие усмивката си. Чудеше се какво ли биха казали хората от затворническата ферма, ако узнаеха, че в края на краищата е стигнал дотам да носи значка на шериф. Макар че ставаше въпрос само за кино.

9.

— Господи! — бе възкликнал директорът на затвора, когато въведоха Макс в кабинета му. — Какво мислят да правят тези хора? Тук е затвор, а не поправителен дом за малолетни!

— Не се оставяйте външният му вид да ви излъже, началство — каза дъвчещият тютюн пазач, хвърляйки документите на бюрото за подпис. — Важна птица е. Очистил човек в Ню Орлийнс.

Директорът взе документите.

— За какво е? Убийство?

— Ту-у — отвърна пазачът. — Незаконна употреба на оръжие. За убийството му се разминало — самоотбрана. — Той се изплю в плювалника. — Тоз тука утрепал човека в спалнята на някаква дамичка.

— Аз бях неин телохранител — намеси се Макс.

Директорът го изгледа проницателно.

— Това не ти дава правото да убиваш човек.

— Нямаше как — обясни Макс. — Налетя отгоре ми с нож и трябваше да се отбранявам. Не бях облечен.

— Вярно е, началство — изкудкудяка многозначително пазачът. — Бил гол-голеничък като току-що излюпена сойка.

— Изглежда ми чист случай на самоотбрана — продължи директорът. — Как така са му лепнали наказание?

— Пречуканият бил братовчед на Дарси — бързо каза пазачът.

— А-ха — разбра директорът. Това обясняваше всичко. Родът Дарси бяха влиятелни хора в Ню Орлийнс. — Значи е имал късмет да се отърве само с толкоз. — Той подписа документите и ги бутна през бюрото. — Вземай!

Пазачът прибра книжата и отключи белезниците на Макс.

— Айде, перчо.

Директорът се надигна тежко от стола.

— На колко си години, момко?

— На деветнайсет май — отвърна Макс.

— Много си млад за телохранител на една от онези дамички в Ню Орлийнс — отбеляза директорът. — Как стана това?

— Търсех си работа, когато ме уволниха от армията — отговори Макс. — Тя пък търсеше човек, който да има бърза ръка. Бях достатъчно бърз, струва ми се.

— Прекалено бърз — каза директорът. Той заобиколи бюрото. — Аз съм арабия, но не понасям размирниците. Ставай с другите рано сутрин, работи каквото ти наредят и няма да си имаш неприятности с мен.

— Ясно — каза Макс.

Директорът отиде до вратата на кабинета.

— Майк! — изрева той.

Надзирателят, огромен негър, подаде глава през вратата.

— М-да, сър директоре?

— Изведи тоз, новия, и му удари десет камшика.

На лицето на Макс се изписа изненада.

— Нямам нищо против теб — обясни бързо директорът. — Предпазна мярка — както обичам да казвам. Един вид ти набива в главата какво те чака, ако ни създадеш грижи. — Той се върна зад бюрото.

— Хайде, момко — подкани негърът.

Вратата се затвори зад тях и те тръгнаха по коридора. Гласът на надзирателя беше топъл и успокояващ:

— Не се бой от камшика, момко — каза той. — Така силно удрям първия път, че другите девет въобще няма да ги усетиш.

Макс пристигна в Ню Орлийнс в последните дни на карнавала. Улиците бяха пълни със смеещи, блъскащи се хора и той някак попи тяхното настроение. Градът му хареса и той реши да остане няколко дни, преди да отпътува за Западен Тексас.

Остави коня в една конюшня, нае стая в малък хотел и се запъти към Латинския квартал да търси развлечения.

Шест часа по-късно излезе с чифт десятки срещу тройка седмици и с това приключи. Изгуби парите, коня, всичко, освен дрехите на гърба.

Бутна стола назад и стана.

— До тук бях, господа — каза той. — Ще ида до конюшнята да си докарам коня.

Единият от играчите вдигна поглед към него.

— Мога ли да си позволя да би запитам, сър, какво възнамерявате да правите? — поинтересува се той с мекия си южняшки акцент.

Макс сви рамене и се ухили.

— Не знам. Сигурно ще си потърся работа.

— К’ва работа?

— К’ва да е. Бива ме с коне. Оправям се и с говеда. К’вото дойде.

Играчът посочи към револвера му.

— С това как си?

— Горе-долу.

Играчът се изправи небрежно.

— Госпожа Фортуна не беше много любезна към теб тази нощ.

— Не пожелахте да й помогнете — каза Макс.

Ръката на играча се плъзна към палтото му. Той замръзна, съглеждайки насочения към него револвер на Макс. Беше се появил така изневиделица, че дори не бе усетил движението.

— Човек може да бъде пречукан за подобни лудории — кротко каза Макс. Лицето на играча се озари от усмивка.

— Бива те — отбеляза с уважение той.

Макс плъзна револвера обратно в кобура.

— Мисля, че имам работа за теб — каза играчът. — Стига да нямаш нищо против да работиш при една дама.

— Работата си е работа — каза Макс. — Времената не са за назлъндисване.

На следващата сутрин Макс и играчът седяха в гостната на най-фантастичната къща на Ню Орлийнс. Прислужница-креолка влезе в стаята.

— Госпожица Плювие ще ви приеме сега — поклони се тя. — Последвайте ме, моля.

Тръгнаха след нея по дългото, изящно стълбище. Момичето отвори една врата, поклони им се на влизане и затвори след тях. Макс направи две крачки и спря поразен.

Никога не бе виждал подобна стая. Всичко беше бяло. Облицованите с коприна стени, завесите на прозорците, мебелите, покривката от блестяща коприна на леглото. Даже килимът, застлан върху пода, беше бял.

— Това ли е младежът? — запита нечий мек глас.

Макс се обърна по посока на гласа. Жената го удиви дори повече от стаята. Беше висока почти колкото него и лицето й беше младо, много младо. А косата беше нещо неописуемо. Дълга, стигаща почти до кръста, и бяла, синкавобяла, като нишките на блестящ атлаз.

Играчът заговори с почтителни нотки:

— Мис Плювие, мога ли да ви представя Макс Санд?

Мис Плювие огледа Макс.

— Драго ми е.

— Г’жо — наведе глава Макс.

Мис Плювие го обиколи, оглеждайки го от всички страни.

— Изглежда съвсем млад — каза тя с известно съмнение.

— Извънредно способен е, уверявам ви — каза играчът. — Ветеран от войната с Испания.

Тя вдигна небрежно ръка, прекъсвайки го.

— Сигурна съм, че квалификацията му е удовлетворителна, щом го препоръчвате вие — каза тя. — Но изглежда много мръсен.

— Току-що пристигнах на кон от Флорида, г’жо — каза Макс, възвръщайки най-сетне гласа си.

— Фигурата му не е лоша — продължи тя, сякаш той не бе проговорил. Пак го обиколи. — Доста широки рамене, почти никакви бедра. Всякакви дрехи биха му стояли добре. Сигурна съм.

Тя се запъти към тоалетната масичка, откъдето беше дошла. Обърна се с лице към тях.

— Младежо — запита тя, — знаете ли в какво се състоят задълженията ви?

Макс поклати глава.

— Не, г’жо.

— Ще ми бъдете телохранител — съобщи делово тя. — Държа тук доста голямо заведение. На долния етаж имаме няколко стаи, в които господата се развличат с карти. Естествено, осигуряваме и някои други дискретни развлечения. Нашият дом се радва на най-висока репутация в целия Юг и в резултат на това много хора ни завиждат. Понякога, в желанието си да причиняват неприятности, тези хора стигат до крайност. Моите приятели ме убедиха да потърся защита.

— Разбирам, г’жо.

Гласът й стана още по-делови:

— Ще работите толкова часа, колкото и аз, и ще живеете тук, с нас. Ще получавате по сто долара на месец. Двайсет ще ви приспадаме за квартирата и храна. И в никакъв случай не трябва да имате нещо общо с дамите, които обитават този дом.

— Да, г’жо — кимна Макс.

Мис Плювие се усмихна. Обърна се към играча:

— Сега, ако бъдете, така любезен да го заведете при вашия шивач и да му поръчате шест костюма — три бели и три черни — мисля, че всичко ще бъде наред.

Играчът се усмихна:

— Веднага ще се погрижа за това.

Макс го последва. На вратата се спря и се обърна. Тя седеше пред огледалото на масичката и си решеше косата. Очите й срещнаха неговите.

— Благодаря ви, г’жо — промълви той.

— Моля ви, наричайте ме мис Плювие — хладно каза тя.

Беше три сутринта, когато Макс влезе във фоайето откъм стаите за комар, по време на нощната си обиколка. Чистачките вече работеха в стаите на долния етаж. Той спря до входната врата.

— Всичко заключено ли е, Джейкъб? — запиша той портиера, един висок негър.

— По-плътно от тъпан, мистър Санд.

— Добре. — Макс се усмихна, тръгна към стълбището, после се спря и погледна назад.

— Мистър Дарси тръгна ли?

— Не, сър — отвърна негърът. — Ще прекара нощта при мис Елеонор. Не се притеснявайте. Преместих ги в златната стая.

Макс кимна и тръгна по стълбището. През последните няколко месеца Дарси бе единственият му проблем. Младежът бе решил да не се задоволи, докато не прекара една нощ с господарката на дома. Тази вече бе по-неприятен от друг път.

Макс се спря на върха на стълбището. Почука на една врата и влезе. Господарката му бе седнала пред тоалетната масичка и една прислужница й оправяше косите. Очите им се срещнаха в огледалото.

— Всичко е заключено, мис Плювие — каза той.

Веждите й се издигнаха въпросително.

— Дарси?

— В златната стая с Елеонор, в другия край на къщата.

— Bon — кимна тя.

Макс остана загледан в нея, с разтревожен израз. Тя забеляза това в огледалото и направи знак на момичето да напусне стаята.

— Тревожиш се нещо, cheri?

Той кимна.

— Дарси — призна си той. — Не ми харесват постъпките му. Мисля, че трябва да го разкараме.

— Ха — засмя се тя. — Не можем да го сторим. Голяма клечка е.

Тя пак се засмя и пристъпи към него. Обви ръце около врата му и го целуна.

— Моят малък indien ревнува — усмихна се тя. — Не се безпокой за него. Скоро ще забрави. Така е с всички мъже. Виждала съм го да се случва и по-рано.

Малко по-късно той лежеше до нея на огромното бяло легло и очите му се наслаждаваха на красотата на прекрасното й тяло. Усещаше как пръстите му леко го галят, възпламенявайки наново вътрешния му огън. Затвори очи.

Меките й устни се плъзнаха по тялото му: до него долиташе нейният шепот: „Mon coeur, mon indien, mon cheri“. Долови насладата й, когато тя свали устните си от него. През полузатворените си клепачи виждаше замъгленото й от страст лице.

— Оръжието, което носиш, се превърна в оръдие — промълви тя, докато пръстите й продължаваха да го галят нежно.

Ръката му присегна и погали косата й. Лицето й доби израз на почти изплашен унес и той затвори очи. Усети тупкането, започнало дълбоко в него. Как можеше една жена да знае толкова много. От какъв дълбок извор идваше тази страхотна наслада? Той задържа дъха си. Насладата беше почти непоносима. Никога не беше изпитвал подобно нещо.

Откъм вратата се чу леко шумолене. Той полуобърна глава, чудейки се какво може да бъде. Изведнъж вратата се отвори и влезе Дарси.

Усети я как се претърколи от него, докато той застана в седнало положение, после чу гласа й някъде от леглото:

— Излизай веднага оттук, проклет идиот!

Дарси я изгледа глуповато. Леко се олюля със замъглен поглед. Ръката му се насочи към джоба и дъжд от банкноти полетя към пода.

— Виж, донесъл съм хиляда долара — изрече пиянски той.

Тя стана от леглото. Тръгна ядосано към него с царствена походка, без да държи сметка за голотата си. Вдигна ръка и му посочи вратата:

— Вън, казах!

Дарси не помръдна, загледан в нея.

— Господи! — измънка пресипнало той. — Как те желая!

Най-сетне Макс намери гласа си.

— Чухте мис Плювие — каза той. — Излезте веднага!

За пръв път Дарси се сети за него. Лицето му почервеня от гняв.

— Ти! — каза с набъбнал език той. — Ти! През цялото време, докато я молех, настоявах, все ти. Ти си ми се присмивал!

Изведнъж в ръката му се появи нож. Той рязко замахна и Макс се претърколи от леглото на пода в момента, когато ножът се заби в атлазените чаршафи. Макс грабна една възглавница от леглото и я сложи пред гърдите си, пристъпвайки към стола, където бе револверът му.

Очите на Дарси изгаряха от гняв.

— Присмивал си ми се през цялото време — продължаваше той. — Всеки път, когато си й го вкарвал, си ми се присмивал.

— По-добре се махнете оттук, докато не сте загазили — каза Макс. Дарси поклати глава.

— И да те оставя пак да ми се присмиваш? О, не. Сега аз ще се посмея.

Дарси пак замахна с ножа. Този път го заби във възглавницата, при което падна върху Макс, който залитна към стената. Револверът гръмна и на лицето на Дарси се изписа учудване, докато се свличаше на колене, а после се просна на пода. Голата жена изгледа Макс. Бързо коленичи до Дарси. Затърси пулса, след което отпусна ръката.

— Не беше нужно да го убиваш, глупако! — каза тя ядосано.

Макс я изгледа. Гърдите й се издигаха и спускаха възбудено, а хлътнатината между тях бе покрита с влага. Никога не бе я виждал толкова прекрасна.

— Какво трябваше да направя? — пресече я той. — Налетя ми с нож!

— Можеше да му праснеш един! — скастри го тя.

— С какво да го прасна? — сопна се той, чувствайки как яростта се надига в него. — С оръдието си ли?

Тя остана смълчана за миг, загледана в него. После се обърна и отиде до вратата. Надникна в коридора. Къщата беше притихнала. Възглавницата бе заглушила изстрела. Тя затвори вратата и бавно тръгна към него.

Той не откъсваше поглед от замъгления, чувствен израз, изписан на лицето й. Тя падна на колене пред него и той усети как устните й се впиват в плътта между бедрата му.

— Не се сърди на своята Ан-Луиз, мой необуздан, див жребецо — зашепна тя. — Вкарай ми го.

Той присегна да я вдигне и отнесе на леглото. Но тя го задържа.

— Не! — каза тя и го притегли на пода към себе си. — Тук!

За последен път се люби с нея, легнал до трупа. На сутринта Ан-Луиз Плювие спокойно го предаде на полицията.

10.

На изток, запад и юг затворът беше обкръжен от блата, покрай които кипарисите растяха високи и простираха листата си над тъмната водна повърхност. Единственият път беше на север, през оризищата, отглеждани от фермерите-наематели от племето каджун. На тридесетина километра на север от затвора имаше селце и именно там малцината затворници, опитвали се да избягат, биваха залавяни и връщани обратно в затвора от племето каджун, за десетте долара награда, давана от държавата. Незаловените ги считаха за загинали из блатата. За двадесетте си години съществуване затворът имаше само два такива случая.

Една майска утрин, няколко месеца след постъпването на Макс тук, пазачът, който вардеше колибата му, докладва за липсата на един затворник на име Джим Рийвс.

Часовоят се огледа:

— Няма ли го тук?

— Няма го и в клозетите — каза пазачът. — Погледнах.

— Значи е избягал — каза часовоят. — Сигурно е прескочил зида през нощта.

— Тоя Джим Рийвс е същински глупак — спокойно каза пазачът. Обърна се на петите си. — Ще ида да кажа на директора.

Бяха строени в редица пред кухнята и получаваха кафето и кашата, когато Макс видя пазача да излиза на кон от затвора и да поема по пътя към селото.

Седна до стената на една от колибите и наблюдаваше хода на пазача, докато се хранеше. Майк, грамадният негър, който му беше ударил десет камшика в деня на пристигането, дойде и седна при него.

Макс го погледна.

— Това ли е целият зор, който си дават, ако някой избяга?

Майк кимна: устата му бе пълна с каша.

— К’во очакваш да сторят? — запита той. — Тъй и тъй ще го върнат. Само чакай и ще видиш.

Беше прав. На другата сутрин, когато бяха пак на закуска, Джим Рийвс се върна. Седеше в каруца между двама каджун, насочили по една дълга пушка в него. Затворниците го гледаха мълчаливо, когато премина край тях.

Привечер, когато се върнаха от работа, завариха Джим Рийвс привързан гол към стълба за бичуване. Надзирателите мълчаливо подредиха затворниците в ограденото място така, че да наблюдават наказанието преди вечеря.

Директорът се изправи пред строените затворници.

— Знаете какво следва при опит за бягство — десет камшика и по петнайсет дни в клетката за всеки ден от бягството. — Той се обърна към Майк, стоящ до него. — Не искам да бъде смазан. Трябва да остане в съзнание, така че да се разкае за безразсъдната си постъпка.

Майк кимна послушно и пристъпи напред. Мускулите на гърба му трепнаха и дългият бич като змия се усука около затворника. Сякаш го погали нежно, ала когато Майк го махна от гърба на жертвата, дълга червена ивица кръв се появи и набъбна върху кожата.

Миг след това затворникът изпищя. Змията пак го опаса. Затворникът припада на три пъти, преди да свърши бичуването. Всеки път директорът пристъпяше напред и нареждаше да го облеят с ведро вода, за да дойде на себе си, след което бичуването продължаваше.

В края на краищата Джим Рийвс увисна на стълба в безсъзнание. Кръв бликаше от раменете, по гърба, хълбоците и горната част на бедрата му.

— Развържете го и го сложете в клетката! — нареди директорът.

Мъжете мълчаливо се отстраниха и се подредиха за храна. Клетката беше точно това — железни пръти, образуващи квадратен кафез със страна един метър. Нямаше място да ходиш, да се изправиш, или да се изпънеш. Можеше само да клечиш, полуседнал или да се свиеш на четири като животно. Нямаше прикритие от слънцето или от насекомите.

Следващите тридесет дни Джим Рийвс трябваше да преживее тук като животно — без дрехи, без медицински грижи, само на хляб и вода. Трябваше да живее с болките и сред изпражненията си и никой не биваше да го заговаря или да си позволи да му помага под страх от същото наказание.

Макс си взе чинията месо с боб и се сви край колибата, за да не гледа клетката. Свлече се на земята и бавно започна да яде.

Майк седна до него. Лицето на едрия негър бе потно. Той започна да се храни мълчаливо. Макс го погледна и повече не можа да хапне. Отмести чинията настрана, сви цигара и я запали.

— Не си ли гладен? — попита Майк. — Да ти изям храната?

Макс го изгледа, после мълчаливо обърна чинията и разпиля съдържанието й по земята. Майк го погледна стъписан.

— Що направи това бе, човече? — попита той.

— Сега разбирам защо стоиш тук като надзирател, вместо да живееш, както трябва — каза Макс. — Връщаш си го на целия свят, когато заплющиш с бича.

Очите на надзирателя го изгледаха с разбиране.

— Значи тъй си мислиш? — попита спокойно той.

— Тъй мисля — студено отвърна Макс.

Негърът го погледна в очите.

— Нищо не знаеш ти — бавно рече той. — Преди години, когато най-напред дойдох тук, видях да бият един. Когато го свалиха, беше целият на парцали, отпред и отзад. Умря за по-малко от два дни. Откак аз взех бича, човек не е умирал. Така е повече от дванайсет години. И ако го беше видял отблизо, щеше да забележиш, че отпред не е пипнат, ни един камшик не го е докоснал. Зная, че работата ми не е свястна, но все някой трябва да я върши. Тогава нека съм аз, защото не обичам хората да страдат. Пък дори да са измет кат’ Джим Рийвс.

Макс се загледа в земята, замислен върху току-що чутото. Проблясък на разбиране започна да облекчава тръпчивия вкус в стомаха му. Мълчаливо бутна към надзирателя такъмите за свиване на цигари. Без да проговори, Майк ги взе и си сви една. Двамата мъже тихо облегнаха глави на стената и запушиха.

Джим Рийвс влезе в колибата. Беше минал месец, откакто излезе от клетката, изплескан със собствените си изпражнения, приведен и с обезумял поглед на животно. Сега очите му се взряха в мрака, насочи се към нара, където се беше изпънал Макс, и го потупа по рамото. Макс се изправи.

— Трябва да се измъкна оттук — заяви той.

Макс впери поглед към него в мрака.

— Че кой не иска?

— Не си прави майтап с мен, индианецо — дрезгаво промълви Рийвс. — Говоря сериозно.

— Аз също — каза Макс. — Но никой още не е успял.

— Аз съм си направил сметката — каза Рийвс, — само че са нужни двама, затова дойдох при теб.

— Защо при мен? — запита го Макс. — Защо не при някой с по-дълга присъда?

— Защото повечето от тях са граждани — каза Рийвс — и не бихме издържали два дни из блатата.

Макс се изви и седна.

— Сега виждам, че си луд — каза той. — Никой не може да се измъкне през блатата. Та това са шейсет километра подвижни плаващи пясъци, алигатори, комари и отровни змии. Единственият път е на север, през селото.

Печална усмивка премина по лицето на Рийвс.

— И аз така си мислех — каза той. — Лесна работа, прескачаш оградата и тръгваш по пътя. Лесна работа, ама не. Дори не извикаха кучетата. Нямаше нужда. Всеки шибан каджун в околността плъпна да ме търси.

Той коленичи до нара Макс.

— Блатото — каза. — Там е единственият път. Всичко съм пресметнал. Вземаме лодка и…

— Лодка! Къде, по дяволите, ще намериш лодка?

— Нужно е време — каза предпазливо Рийвс. — Но идва време да се прибира оризът. Тогава директорът ни дава под наем на големите плантатори. Затворническата работна ръка е евтина и директорът трупа пари. Оризищата са залети с вода. Винаги се мотаят лодки.

— Не зная — каза Макс недоверчиво.

Очите на Рийвс блестяха като на животно.

— Искаш да загубиш цели две години от живота си в тоз затвор? Толкова ли много време имаш, че да го прахосваш?

— Нека го премисля — каза колебливо Макс. — Ще ти се обадя.

Рийвс се измъкна в мрака. След малко надзирателят дойде право при леглото на Макс.

— Дойде да те кара да бягате през блатата ли? — запита той.

Гласът на Макс разкри изненадата му.

— Откъде научи?

— Той обходи всички и всички му отказаха. Знаех, че скоро ще дойде и твоят ред.

— Аха — каза Макс.

— Не го прави, момче — каза кротко едрият надзирател. — Колкото и да е съблазнително, не се залавяй. — Рийвс е надъхан с омраза, така че не се интересува на кого ще напакости, стига само да се измъкне.

Макс се протегна на нара. Очите му се впиха в мрака. Единственото смислено нещо в думите на Рийвс бяха двете години. Макс не можеше да пропилее две години. Ха, че след две години щеше да навърши двадесет и една!

11.

— Човече, това е истинска храна! — заговори разпалено Майк, сядайки до Макс с пълна догоре чиния със сланина, карантии, зеле и картофи.

Макс го погледна уморено и апатично натъпка храната в устата. Беше по-добра от затворническата, разбира се. За цяла седмица не виждаха толкова месо, колкото имаха сега в чиниите си. Ала не беше гладен. Беше уморен, направо капнал от скубане на ориз цял ден. Не вярваше дори, че ще може да се изправи вече.

Рийвс и един друг затворник седнаха до него. Рийвс погледна над чинията си към него, докато устата му предъвкваше тлъстото месо.

— Избра ли си вече женска, момко?

Макс поклати глава. Имаше ги достатъчно. Момичета каджун, млади и силни, с къси поли и мускулести крака и бедра. Много, по всички оризища, работещи рамо до рамо с мъжете, с разпилени от вятъра коси, с блеснали зъби, а до ноздрите на човек долиташе типичният мирис на жена. Изглежда за тях нямаше значение, че мъжете са затворници, те бяха мъже и ги имаше достатъчно.

— Много съм уморен — отвърна Макс. Отмести чинията и разтърка коляно. Болеше го от белезника на крака и от газенето из водата цял ден.

— Аз пък не — каза седналият до Рийвс затворник. — Пестил съм си цялата година силите за тази седмица. Ще си взема достатъчно, че да ми държи влага до догодина.

— По-добре е да не пропуснеш, индианецо — каза Рийвс. — Нищо на този свят не може да се сравни с едно момиче каджун.

— Вярно е, майка му стара! — каза възбудено другият затворник.

— А ти пипна ли някоя? — обърна се Рийвс към Майк през Макс. Очите му бяха студени и злобни.

Майк не отговори. Продължи да яде.

Лицето на Рийвс помръкна.

— Видях те из оризищата. Ходиш нагоре-надолу с пушката в ръка. Показваш на момичетата какво се крие в тесните ти панталони.

Майк продължаваше да мълчи. Залови се да отопява с парчета хляб соса от чинията си.

Напъха и последното парче хляб в устата и преглътна. С особено съжаление огледа празната чиния и се изправи.

— Бре, ама много хубаво беше — отбеляза той.

— Ей, негър, на теб говоря — обади се Рийвс.

За пръв път Майк го погледна. Наведе се лениво над Макс и сграбчи с една ръка Рийвс за гърлото. Издигна го сгърчен във въздуха, на нивото на главата си.

— На мен ли говориш, затворнико?

Рийвс не можеше да отрони нито дума.

Майк започна леко да разтърсва Рийвс.

— Не забравяй едно нещо, затворнико! — каза той. — Аз съм надзирател, а ти си затворник. Ако ти се иска да не пострадаш, най-добре е да си затваряш устата.

Рийвс безпомощно махаше с ръце във въздуха. Лицето му беше посиняло. Майк го разклати още няколко пъти, после небрежно го запокити към стената на спалнята, на около три метра от тях.

Рийвс се удари в стената и се отпусна към пода. Очите му се впиха в Майк. Устата му помръдна, ала не издаде звук.

Майк му се усмихна.

— Започваш да схващаш, затворнико — каза той. — Започваш да схващаш. — Вдигна празната чиния. — Ще ида да видя дали мога да изкрънкам още малко кльопачка. Честна дума, това е най-хубавото, което някога съм ял.

Рийвс се изправи с усилие, докато надзирателят се отдалечаваше.

— Ще го убия! — закани се той. — Кълна се в бога, преди да офейкам, ще очистя тоя негър.

Вечерта в спалнята витаеше атмосфера на очакване. Макс се беше излегнал на нара и я улавяше с всичките си сетива, толкова беше заразителна. Беше забравил умората. Не можеше да заспи.

Пазачът беше идвал да провери прангите на краката, приковаващи затворниците към леглата. Стигна до вратата и се спря за миг. После се изсмя в мрака и излезе.

Почти веднага след това Макс усети драскването на кибрит и бледо пламъче се прокрадна в мрака. Макс се обърна към светлината. Някой бе успял да докопа отнякъде свещ. Пламъчето й весело заигра почти до главата му.

В стаята се разнесе приглушен смях. Макс дочу нечий глас:

— Този път поне ще можем да видим как изглеждат.

— Пет пари не давам как изглеждат — бързо отговори друг. — Стига да имат големи цици.

Трети се обади дрезгаво:

— Кълвачът ти е забравил да работи, толкова е привикнал с бялата ти като лилия ръка.

Приглушен смях отново се понесе из стаята. Мина около половин час. Макс долавяше шума от неспокойните движения на нетърпеливо мърдащи мъже по леглата.

— Мислиш ли, че няма да дойдат? — нервно попиша един глас.

— Ами, ще се покажат — отвърна друг затворник. — И те чакат с не по-малко нетърпение този момент.

— Господи, Боже мой! — простена изтерзан глас в дъното на помещението. — Не издържам повече. Цял ден съм си мислил за женските, за тази нощ — гласът му премина в дрезгаво стенание.

В стаята пак се разнесе тихият шум от неспокойно въртящите се по наровете мъже. Макс усети как потта избива по челото му, а сърцето затупка ускорено. Обърна се по корем, почувствувал как сладката, силна топлина изведнъж се разлива по слабините му. Сгърчи се за миг, завладян от пламъка на дивото желание, после ядно се обърна. Сви си цигара с разтреперани пръсти. Усети как тютюнът се разпилява по него, но накрая успя да запали и всмукна дълбоко дима в гърдите.

— Няма да дойдат — изписка нечий почти разплакан глас.

— Само ни дразнят оная работа! — ядовито каза друг. — Дявол да ги вземе!

Макс лежеше притихнал на нара, оставил дима да се процежда през ноздрите му. Свещта запращя, премига и помещението потъна в пълен мрак. Гласът на Майк едва стигна до него откъм съседния нар:

— Как си, момче?

— Екстра.

— Дай да си дръпна от фаса.

Ръцете им се допряха за миг, когато Макс мълчаливо му подаде почти догорялата цигара. Огънчето й хвърли бледа светлина върху лицето на Майк, когато всмукваше от нея.

— Не се тревожи, момче. — Гласът му беше мек и успокояващ. — Ще изскочат веднага, щом свещта прегори. Изглежда тези глупаци не могат да разберат, че жените не искат хем мъжете, хем една друга да се видят.

Миг след това вратата на колибата се отвори и жените завлизаха. Пристъпваха тихо, почти не се чуваше как босите им крака докосваха пода.

Макс се завъртя в нара с надеждата, че ще успее да зърне тази, която ще дойде при него. Видя обаче само влизащи сенки, които потъваха в околния мрак. Една ръка докосна лицето му. Той се приготви.

— Млад ли си, или си стар? — прошепна гласът.

— Млад — отвърна също шепнешком той.

Ръката й намери неговата и я положи на бузата си. Пръстите му се плъзнаха нежно по лицето й. Кожата беше гладка и топла. Той усети как устните й потръпват под пръстите му.

— Искаш ли да остана при теб? — прошепна тя.

— Да.

Тя бързо се мушна на нара до него и той зарови глава в меката й гръд. — Огромна топлота и нежност го обля.

Сякаш от много далеч до него достигна тихото хълцане на някого в стаята.

— Мила — стенеше той, — скъпа моя женичке. Не знаеш колко много ми липсваш.

Макс се обърна към жената до него. Когато тя се наведе да целуне устните му, той усети сълзите, които се стичаха по бузите й, и разбра, че тя също е чула.

Затвори очи. Как да каже на тази жена, че дори не можеше да я види? Как да й каже, че е донесла любов и нежност в това помещение?

— Благодаря ти — зашепна признателно той — благодаря ти, благодаря ти, благодаря ти…

На четвъртия ден в оризищата Рийвс дойде при него.

— Исках да говоря с теб — каза бързо той. — Но трябваше да изчакам, докато проклетият негър се разкара. Намерих лодка!

— Какво?

— По-тихо! — дрезгаво нареди Рийвс. — Всичко е уредено. Ще бъде в кипарисовата горичка южно от затвора на другия ден след завръщането ни.

— Откъде знаеш?

— Уредих го с моето момиче — обясни Рийвс.

— Сигурен ли си, че не те е метнала?

— Сигурен съм — бързо отговори Рийвс. — Тези момичета каджун искат само едно. Казах й, че ще я взема в Ню Орлийнс с мен, ако ми помогне да избягам. Лодката ще бъде там. Момичето живее на майната си. Съвсем ни устройва да се скрием при нея, докато престанат да ни търсят.

Бързо се огледа и започна да се измъква.

На вечеря Майк седна до Макс. Дълго време се чуваше само мляскане и търкането на лъжиците по чиниите.

— Ще тръгнеш ли сега с Рийвс, щом е намерил лодка? — изведнъж го запита Майк. Макс го изгледа учуден.

— Вече си узнал?

— Няма тайни в такива места — усмихна се Майк.

— Не зная — каза Макс.

— Повярвай ми, момче — искрено заяви негърът, — трийсет дни в клетката са много повече от оставащите ти година и половина.

— Но може пък да успеем.

— Няма да успеете! — каза горчиво Майк. — Първото, което ще направи началството, е да изкара кучетата. Ако те не ви пипнат, блатото ще ви пипне.

— Откъде ще разбере, че сме хванали през блатата? — бързо го запита Макс. — Нали ти няма да му кажеш?

Очите на негъра добиха огорчено изражение.

— Знаеш много добре, момче. Може да съм надзирател, обаче не съм предател. Директорът си знае работата. Сам човек поема по пътя. Щом са двама, хващат през блатата. Такава е играта.

Макс мълчаливо дръпна от цигарата.

— Моля те, не отивай, момче! — настоя Майк. — Не прави нищо, за да трябва после да те карам да страдаш. Искам да ти бъда приятел.

Макс вдигна очи и му се усмихна. Присегна и положи ръка на рамото на огромния мъж.

— Независимо от всичко — каза сериозно той, — ти си ми приятел.

— Ти си решил — каза Майк. Изправи се и бавно се отдалечи.

Макс се загледа подире му зачуден. Откъде знаеше Майк това, което на него самия още не бе известно? Стана и огреба чинията си.

Ала колко е бил прав Майк той разбра едва когато прехвърли оградата на следващата нощ и хукна да бяга като луд към кипарисовата горичка с Рийвс по петите му.

После Рийвс запълзя покрай дънерите на кипарисите, потънал почти до колене в лепкавата вода на тресавището, и запсува:

— Кучката му долна! Долна, лъжлива, курвенска каджун!

Нямаше никаква лодка.

12.

Пробиваха си път през тръстиките, цамбуркаха във вода до кръста, катереха възвишенията. На едно от тях се пльоснаха по задници, задъхани, поемащи въздуха на големи глътки. Някъде далеч дочуха лай на кучета.

Рийвс размаха ръце да прогони насекомите над главата си.

— Настигат ни! — измърмори той през подутите си устни.

Макс погледна спътника си. Лицето на Рийвс бе отекло и разкривено от ухапванията на насекомите, дрехите му бяха разкъсани. На свой ред Рийвс го изгледа злобно.

— Откъде знаеш, че не се движим в кръг? Три дни вече, а не сме видели никого.

— Точно затова. Ако се въртяхме, непременно щяхме да налетим на тях.

— Няма да мога да издържа още дълго — недоволствуваше Рийвс. — Ухапванията ме влудяват. На път съм да се оставя да ме хванат.

— Ти може да си — каза Макс, — но аз не. Не съм дошъл дотук, за да се оставя да ме вкарат в клетката. — Той се изправи. — Хайде! Достатъчно почивахме.

Рийвс го погледна.

— Защо тези гадини не налитат на теб? — злобно запита той. — Да не е заради индианската ти кръв?

— Възможно е — каза Макс. — А може да е, защото не ги разчесвам. Хайде!

— Не можем ли да останем тук през нощта? — изхленчи Рийвс.

— Ами! — възрази Макс. — Още два часа ще е светло. Поне километър ще минем. Да вървим.

Той нагази във водата. Не погледна назад, но след миг чу цамбуркането на Рийвс, който го последва. Беше почти тъмно, когато откри един рид.

Рийвс се просна на земята. Макс го загледа. За миг едва не го съжали, после се сети за ожесточената омраза, пламтяща в погледа на Рийвс, и съжалението се изпари. Трябваше да знае какво е предприел.

Макс извади ножа и отряза една тръстика. Очисти я и заостри края като копие. След това нагази във водата. Застана неподвижно и стоя близо петнадесет минути, докато забеляза неясно очертание под повърхността. Затаи дъх, изчака да се приближи. След това рязко замахна. Копието изчезна във водата. Усети подръпване на ръката, докато издигаше копието над водата. На върха се извиваше набучената едра морска котка.

— Тази си я бива — каза той, обръщайки се към Рийвс. Клекна до него и се зае да дере рибата. Рийвс приседна и каза:

— Запали огън! Ще я опечем.

Макс вече дъвчеше един къс. Поклати глава.

— Миризмата на огъня се разнася на километри.

Рийвс се изправи ядосан.

— Пет пари не давам! — изръмжа той с пламнало лице. — Не съм шибан индианец като теб. Ще си опека рибата.

Започна да събира съчки. Най-после имаше достатъчно за малък огън. Ръката му затърси кибрит из джоба. Намери клечка и се опита да я възпламени, драскайки по един път. Тя не пламна. Ядосан той пак опита. После огледа клечката.

— Влажна е.

— Да — съгласи се Макс, дъвчейки лениво рибата. Беше жилава и мазна, но той дъвчеше бавно, като гълташе само от време на време.

— Ти можеш да запалиш огън — изръмжа Рийвс.

— Как? — вдигна очи към него Макс.

— По индиански — каза Рийвс. — Като търкаш две съчки.

Макс се изсмя.

— Не става. Дървата са много влажни. — Вдигна парче риба и го подаде на Рийвс. — На, яж. Не е толкова лошо, ако дъвчеш бавно.

Рийвс го взе, клекна до Макс и задъвка. След малко изплю.

— Не мога да го ям. — Умълча се, обви ръце около тялото си. — Стана много студено — промълви той и потръпна леко.

Макс го изгледа. Не беше чак толкова студено. Ситни капки пот бяха избили по лицето на Рийвс, който трепереше.

— Легни! — нареди Макс. — Ще те покрия с трева, така ще се стоплиш.

Рийвс се изпъна, а Макс се наведе и докосна лицето му. То гореше от треска. Макс се изправи бавно и отиде да накъса трева.

Маларията на Рийвс идваше съвсем не на време. Той извади неохотно клечка кибрит от мушамената си торбичка и запали огън.

Рийвс продължаваше да трепери под одеялото от блатна трева и простенваше, а зъбите му тракаха. Макс вдигна поглед към небето. Нощта си отиваше. Той изпъшка несъзнателно. Чудеше се колко ли още време ще е нужно на преследвачите им, преди да ги заловят.

Както седеше, се унесе в дрямка, олюлявайки се леко. Странен звук стигна до подсъзнанието му и той внезапно се разбуди.

Присегна за рибарското си копие и приклекна напред. Пак долови шума. Бе от нещо голямо. Чу го отново, този път съвсем наблизо. Краката му се изпънаха. Беше готов да метне копието. Не беше кой знае какво, но бе единственото му оръжие.

В следващия миг Майк се изправи пред него небрежно, хванал пушката готова за стрелба.

— Страшно си глупав, момче! — каза той. — Не биваше да палиш огън.

Макс се изправи. Почувствува как умората се разлива по тялото му сега, когато всичко беше свършило. Посочи към болния.

— Тресе го.

Майк пристъпи към Рийвс.

— Вярно — каза той учудено. — Право беше началството. Каза, че за три дни сред блатата Рийвс ще се поболее.

Майк седна край огъня да си сгрее ръцете.

— Хей, бива си го тоя огън — възкликна той. — Но не трябваше да висиш край него.

— К’во можех да направя?

— Той нямаше да чака на твое място.

— Но не беше на мое място — отбеляза Макс.

Негърът го изгледа.

— Най-добре е да изчезваш, момче.

— Какво искаш да кажеш? — зяпна Макс.

— Чупи се! — дрезгаво заяви Майк.

— А другите от потерята?

— Няма да стигнат дотук още няколко часа — каза Макс. — А и ще бъдат доволни, че са хванали Рийвс.

Макс го погледна, после отмести поглед към тресавището.

— Не мога да го сторя — каза той.

— По-голям глупак си, отколкото те мислех, момче — изрече натъртено Майк. — Да беше той, отдавна да е изчезнал към блатото.

— Заедно се захванахме — отговори Макс, — редно е заедно да се върнем.

— Добре, момче — примири се Майк и се изправи. — Угаси огъня.

Макс изрита огъня във водата, където жаравата запращя и угасна. Обърна се и видя как Майк грабна Рийвс, сякаш бе малко бебе, и го метна през рамото. Макс нагази в блатото, готов да тръгва към затвора.

— Къде си тръгнал, момче? — чу той гласа на Майк зад гърба си.

Обърна се и го изгледа. Майк му посочи обратната посока.

— Блатата свършват след около тридесетина километра.

Макс внезапно прозря за какво става дума.

— Не бива да го правиш, Майк. Ти даже официално не си затворник.

Огромният мъж кимна с глава.

— Прав си, момче. Не съм затворник. Това значи, че мога да вървя, накъдето си ща и ако не искам да се върна, нищо не могат да ми кажат.

— Но съвсем друго е, ако те заловят, че ми помагаш.

— Ако ни хванат, ще ни хванат — простичко каза Майк. — Все пак не искам да бъда аз този, който ще върти бича по гърба ти. Не мога да го направя. Виждаш, приятели сме.

Осем дни по-късно те се измъкнаха от тресавището. Излегнаха се на твърдата, суха земя и задишаха тежко. Макс надигна глава. Далеч на хоризонта забеляза издигащ се към небето дим.

— Там има селище! — възбудено каза той, скачайки на крака. — Ще можем да се нахраним свястно.

— Не бързай толкова! — каза Рийвс и го дръпна надолу. Рийвс бе все още жълт от маларията, но тя бе преминала вече. — Ако е селище, значи има и магазин. Довечера ще се вмъкнем. Излишно е да рискуваме. Може да ни очакваш.

Макс вдигна очи към Майк. Едрият негър кимна.

В два през нощта се вмъкнаха в магазина. Когато излязоха, и тримата бяха с нови дрехи, с револвери на коланите и имаха почти осемнадесет долара, които намериха в касата.

Макс искаше да откраднат три коня от конюшнята и да побягнат с тях.

— Чисто по индиански — бе отбелязал Рийвс саркастично. — Конете ще ги проследят много по-бързо, отколкото нас. Ще страним от пътя два-три дни и тогава ще помислим за коне.

След два дни се сдобиха с коне. След още четири ограбиха банката в някакво малко градче и излязоха с хиляда и осемстотин долара. Десет минути по-късно потеглиха за Тексас.

13.

Макс пристигна във форт Уърт да посрещне влака, с който трябваше да пристигне дъщерята на Джим Рийвс от Ню Орлийнс. Седна в бръснарницата и се огледа в огледалото. Лицето насреща не бе вече лицето на момче. Спретната черна брада умело маскираше високите скули. Така не приличаше на индианец.

Макс стана от стола.

— Петдесет цента за подстригването и двайсет и пет за подрязването на брадата.

Макс му подхвърли един сребърен долар.

Майк се откъсна от ъгъла на сградата, където се беше облегнал, и изравни крачка с него.

— Време е за влака — каза Макс. — Май трябва да се отправим към гарата.

Преди три и половина години бяха пристигнали една нощ във форт Уърт със седем хиляди долара в дисагите на седлата. Зад себе си бяха оставили две опразнени банки и два трупа. Но беше им провървяло. Никой от тях не беше разпознат. Обирите бяха приписани на „неизвестни лица“.

— Градчето си го бива — бе заявил възбудено Макс. — На влизане преброих таман две банки.

Рийвс вдигна поглед към него от стола в стаята на евтиния хотел.

— Край на това! — заяви той. Макс го изгледа.

— Защо? Струват ми се солидни.

Рийвс поклати глава.

— Така загазих последния път. Не знаех кога да спра. — Той мушна цигара в устата си.

— В такъв случай какво ще правим? — попита Макс.

Рийвс запали цигарата.

— Ще се огледаме за добра, законна работа. Насам има куп възможности. Земята е евтина, а Тексас расте.

Рийвс намери работата, каквато търсеше, в едно градче на около седемдесет километра южно от форт Уърт. Заведение с бар и зала за комар. За по-малко от две години стана най-влиятелната личност в града. После основа банка в съседство със салона, а малко по-късно се залови да купува земя. Носеха се дори слухове да го изберат за кмет.

Купи ранчо извън града, стегна къщата и се премести от стаите над бара. Малко след това отдели банката от заведението, което по това време Макс ръководеше, и я настани в сграда на главната улица. След по-малко от година хората започнаха да забравят, че някога е бил собственик на заведението, и мислеха за него като за местния банкер. Тихомълком той започна да забогатява.

Само едно му липсваше за дооформяне на почтения му образ. Семейство. Направи дискретни запитвания в Ню Орлийнс. Узна, че жена му е починала, а дъщеря му живее при майчините си родители. Изпрати й телеграма и в отговор получи друга, в която се казваше, че ще пристигне във форт Уърт на пети март.

Макс застана на перона и заоглежда слизащите пътници.

— Можеш ли да я познаеш? — попита го Майк.

— Джим ми я описа, но той не я е виждал от десет години.

Един по един пътниците се изнизаха, докато остана само една млада жена, оградена от няколко куфара и малък сандък. Тя оглеждаше перона. Майк погледна към Макс въпросително.

— Мислиш ли, че може да е тя?

Макс сви рамене.

Пристъпиха към младата жена. Макс свали шапката си.

— Мис Рийвс?

Усмивка на облекчение се появи на лицето на младата жена.

— Наистина се радвам да ви видя — каза топло тя. — Таман си мислех, че татко не е получил телеграмата.

Макс отвърна на усмивката й.

— Казвам се Макс Санд — представи се той. — Баща ви ме изпрати да ви посрещна.

Сянка на огорчение премина по лицето на момичето.

— Почти очаквах това — каза тя. — Десет години вече татко все не може да намери време от работа да се прибере вкъщи.

Макс разбра, че момичето не знае, че баща й е бил в затвора.

— Елате! — каза кротко той. — Запазил съм ви стая в хотел „Палас“. Ще можете да се поосвежите и наспите тази нощ. Чакат ни два дни път, затова ще потеглим чак утре сутринта.

Когато двадесет минути по-късно пристигнаха в хотела, за пръв път през живота си Макс бе влюбен.

Макс върза коня за стълба пред ранчото на Рийвс. Изкачи стъпалата и почука на вратата. Когато дъщерята на Рийвс му отвори, лицето й имаше уморен и измъчен вид, сякаш бе плакала.

— О, ти ли си? — приглушено каза тя. — Влез.

Той я последва във всекидневната. Протегна загрижено ръце към нея.

— Бети, какво се е случило?

Тя се изплъзна от прегръдката му.

— Защо не ми каза, че си избягал престъпник? — запита тя, без да гледа към него.

Лицето му се вкамени.

— Щеше ли да има някаква разлика?

Тя срещна прямо погледа му.

— Да! — отвърна тя. — Не бих се обвързала с теб, ако знаех.

— А сега — каза той, — след като знаеш, има ли значение?

— Да! — повтори тя. — О, не ме питай! Толкова съм объркана!

— Какво друго ти каза баща ти?

Тя се загледа в ръцете си.

— Каза, че не мога да се омъжа за теб. Не само поради това, но и защото ти си… ти си полуиндианец!

— И ти престана да ме обичаш?

Тя кършеше ръце, без да му отговори.

— Не зная какво да правя — промълви накрая тя.

Той я привлече към себе си.

— Бети, Бети! — заговори дрезгаво той. — Снощи по време на танца ти ме целуна. Каза, че ме обичаш. Оттогава не съм се променил.

Тя остана смълчана за миг, после се отскубна от него.

— Не ме докосвай! — каза рязко.

Макс я изгледа учуден.

— Няма защо да се страхуваш от мен.

Тя се сви, когато той посегна да я погали.

— Не ме докосвай! — повтори и този път страхът в гласа й бе така явен, че Макс нямаше как да не го долови. Без да проговори, той се обърна и излезе от стаята.

Препусна право към банката в града и влезе в задната стая, която служеше за кабинет на Рийвс.

Рийвс вдигна поглед към него от огромното рулетъчно бюро.

— За какъв дявол нахълтваш тук по такъв начин? — попита той.

Макс го изгледа.

— Не ми се прави на глупак, Рийвс. Достатъчно си обработил дъщеря си.

Рийвс се облегна на стола и се разсмя.

— Това ли било? — запита той.

— Малко ли е? — каза Макс. — Снощи тя обеща да се омъжи за мен.

Рийвс се наведе напред.

— Смятах те за по-умен, Макс.

— Вече няма значение, Рийвс. Отивам си.

Рийвс го изгледа продължително.

— Наистина ли си решил?

— Да! — кимна Макс.

— Ще вземеш ли негъра със себе си?

— Да! — повтори Макс. — След като получа нашия пай от парите.

Рийвс завъртя стола и извади няколко банкноти от касата зад гърба си. Хвърли ги на бюрото пред Макс.

— Заповядай.

Макс ги погледна, после изгледа Рийвс. Взе парите и ги преброи.

— Тук са само петстотин долара — каза той.

— Ти какво очакваш — запита го Рийвс.

— Във форт Уърт пристигнахме със седем хиляди. Само моят дял от тях е две и триста, а салонът също не е на загуба. — Макс взе готова цигара от бюрото на Рийвс и я запали. — Смятам, че на Майк и мен се падат поне пет бона.

Рийвс сви рамене.

— Няма да споря — каза той. — В края на краищата доста време прекарахме заедно, ти и аз. Щом така смяташ, толкова и ще получиш.

Той наброи парите върху бюрото. Макс ги взе и ги сложи в джоба си.

— Не вярвах, че ще се разделиш толкова лесно с тях.

Почти беше стигнал до бара, когато някой отзад го извика.

Бавно се обърна.

Шерифът и двамата му помощници пристъпваха към него с насочени револвери. Рийвс беше с тях.

— Какво има, шерифе? — запита Макс.

— Претърсете го! — каза възбудено Рийвс. — Ще намерите откраднатите пари в джобовете му.

— Откраднати! — възкликна Макс. — Той е луд! Парите са мои. Той ми ги дължеше.

— Остави револвера на мира! — заповяда шерифът и пристъпи предпазливо напред. Мушна ръка в джоба на Макс и измъкна пачка банкноти.

— Виждате ли? — викна Рийвс. — Какво ви казах!

— Ах, кучи сине! — избухна Макс.

Хвърли се към Рийвс. Преди да го достигне обаче, шерифът стовари дръжката на револвера върху главата му. Точно в този момент Майк погледна през прозореца на бара.

Рийвс пристъпи към Макс и го погледна.

— Знаех си аз да не се доверявам на мелез.

— Дигнете го, момчета, и го откарайте в затвора! — разпореди шерифът.

— Няма да е зле да прескочите до бара и да хванете приятеля му, негъра — подхвърли Рийвс. — Сигурно му е съучастник.

Майк видя как шерифът оглежда бара, преди да се насочи нататък. Без да се бави, се измъкна по задното стълбище и напусна града.

Рийвс яздеше по пътя за ранчото и си тананикаше. Чувствуваше се отлично. За пръв път не се страхуваше. Макс нямаше да проговори: само би си утежнил положението. А негърът беше избягал. Така е то, щом се запече положението, негрите винаги се чупят. Толкова бе завладян от мислите си, че не усети как бичът изплющя иззад дърветата и го свали от коня.

Изправи се на крака и посегна за револвера, но следващият камшик го изтръгна от пръстите му. Майк пристъпваше към него, а огромният бич бавно се навиваше около ръката му.

Рийвс изкрещя ужасен.

Дългият език пак изсвистя: Рийвс се завъртя и падна в праха. Изправи се на ръце и колене и започна да пълзи, после се вдигна на крака и направи опит да затича. Бичът го догони и се усука около краката му, събаряйки го отново на земята. Обърна глава и видя ръката на Майк, вдигната високо заедно с дългия черен бич.

Пак изпищя, когато бичът се усука около него като змия.

По някое време сутринта шерифът и помощниците му попаднаха на нечий труп край пътя. През нощта някой бе изтръгнал решетките от прозореца на единствената затворническа клетка и Макс беше избягал.

Единият от помощниците му пръв съгледа трупа. Той пришпори коня и погледна надолу.

Шерифът и другият помощник също дръпнаха юздите на конете. Дълго оглеждаха обезобразеното тяло. После единият от тях свали шапката си и избърса бликналата студена пот от челото.

— Прилича на банкера Рийвс.

Шерифът се обърна и го погледна:

— Бил е банкерът Рийвс. — И той си свали шапката и избърса потта. — Странно — продължи след малко, — но единственото, което може да нареди така човек, е затворнически бич, какъвто използват в Луизиана.

14.

Испанското наименование на селото беше много дълго и трудно за американците, затова не след дълго те го нарекоха другояче. Скривалището. Беше място, където да идеш, след като вече няма къде, когато законът те следваше по петите, когато ти писнеше да спиш из студената прерия и да се храниш с изсушено месо и студен боб от консерва. Беше скъпичко, но си заслужаваше. Пет километра от границата и законът не можеше да те пипне.

И беше единственото място в Мексико, където човек можеше винаги да намери американско уиски. Нищо, че трябваше да го заплати четворно по-скъпо.

Alcalde[1] седеше на масата зад бюфета и наблюдаваше влизането на двамата americanos. Седнаха на масата до вратата. По-дребният поръча текила.

Alcalde ги наблюдаваше с интерес. Скоро щяха да си заминат. Винаги беше така. Дойдат ли най-напред, поръчваха най-доброто. Най-хубавото уиски, най-хубавите стаи, най-скъпите момичета. После постепенно парите им се стопяваха и започваха да снижават разходите. Най-напред си сменяха стаите с по-евтини, после момичетата и накрая уискито. Започнеха ли да пият текила, това означаваше, че не след дълго ще си заминат.

Надигна чашата и бързо глътна текилата. Такъв беше животът. Пак погледна по-дребния. Нещо в него грабваше окото. Той въздъхна, замисляйки се за младостта си. Хуарес би го харесал: индианската кръв на „Jefe“[2] инстинктивно му сочеше кои са бойците. Той пак въздъхна. Клетият Хуарес, толкова обичаше хората и толкова малко бе взел от тях. Зачуди се дали преди да умре, „jefe“ бе разбрал, че единствената причина за поражението му бе, че бе искал повече за хората, отколкото те самите искаха за себе си. Загледа се в тези americanos и си припомни първия път, когато ги видя. Беше близо преди три години.

Бяха влезли тихо в кръчмата, уморени и покрити с прах от ездата. После, както сега, бяха седнали до вратата.

Бутилката и чашите бяха на масата, когато едрият мъж стана от мястото си на бара и пристъпи към тях. Заговори по-дребния, пренебрегвайки другия:

— Негри не могат да влизат тук.

По-дребният даже не го погледна. Напълни най-напред чашата на приятеля си, след това своята. После я вдигна към устата си.

Чашата се строши на пода и в салона внезапно се възцари тишина.

— Разкарай негъра оттук! — каза едрият мъж. Изгледа ги за миг и се върна на мястото си.

Негърът направи опит да се изправи, но по-дребният го закова с поглед. Негърът бавно се отпусна отново на стола.

Едва когато по-дребният се отправи към бара, alcalde разбра, че той всъщност не е толкова дребен. Изглеждаше дребен само в сравнение с негъра.

— Кой създава законите тук? — попита той съдържателя на бара.

Барманът кимна с глава назад.

— Alcalde, senor.

Americano се обърна и тръгна към масата. Очите му удивиха alcalde: бяха сурови, тъмносини. Заговори на испански, в кубински акцент:

— Истината ли казва тази свиня, senor?

— Не, senor — отвърна alcalde. — Всички, които имат пари да си платят, са добре дошли.

Кимна и се върна на бара. Спря пред мъжа, който бе идвал на масата му.

— Alcalde каза, че моят приятел може да остане — обяви той.

Мъжът ядосано се обърна към него:

— Кой, по дяволите, се интересува к’во казва оня мазник? Това, че сме пресекли границата, още не означава, че трябва да пия в присъствието на негър!

Гласът на по-дребния беше студен:

— С моя приятел делим ядене, пиене и постеля и той няма да се махне.

Обърна спокойно гръб и се върна на масата си.

Едва беше седнал, когато ядосаният americano се отправи към него.

— Щом толкова ти харесват негрите, любовнико на негри, хайде да видим как ще спиш с мъртвец! — викна той и измъкна револвера.

По-дребният americano едва помръдна, но пистолетът се намери в ръката му, от отвора се показа дим и ехото от изстрела замря в рафтовете на бюфета. Устатият остана да лежи мъртъв на пода.

— Извинявам се за бъркотията, която направих в гостоприемното ви село — каза той на особения си испански.

Alcalde погледна трупа на пода и сви рамене.

— De nada — каза той. — Няма защо. Вие бяхте прав. Тази свиня нямаше възпитание.

Сега, почти три години по-късно, alcalde въздъхна, завладян от спомените. По-дребният беше възпитан, много възпитан — природно и притежаваше грацията на пантера. И револверът! Caramba! Не беше виждал такава бързина! Като че ли си имаше свой собствен живот. Какъв pistolera можеше да стане от него! Същинска гордост за Хуарес.

Няколко пъти през годината двамата приятели тихо се измъкваха от селото и все така тихо се появяваха — няколко седмици, понякога няколко месеца по-късно. И винаги, когато се върнеха, имаха пари да си плащат стаите, жените, уискито.

Но всеки път alcalde долавяше все по-дълбока самота, по-дълбока изолираност. Понякога изпитваше странно съжаление към тях. Те не бяха като другите, които идваха в селото. Този начин на живот не им доставяше удоволствие.

А сега пак пиеха текила. Колко ли още пъти ще си отиват така и кога ли няма да се върнат? Не само в това село, а никъде по земята.

Макс преглътна текилата и захапа резена лимон. Тръпчивият вкус освежи устата му. Погледна към Майк.

— Колко ни останаха?

Майк се замисли.

— За около три седмици.

Макс сви цигара и я запали.

— Трябва да направим някой голям удар. Тогава можем да заминем за Калифорния, Невада или някъде, където не ни познават, и ще можем да заживеем. Тук парите явно не траят дълго.

Негърът кимна.

— Тъй си е — съгласи се той. — Но това не е решението. Трябва да се разделим. Търсят ни заедно. Видят ли мене, все едно че си помъкнал плакат, на който си си написал името.

Макс отново напълни чашата.

— Искаш да се отървеш от мен, така ли? — Той се усмихна, изля парливата течност в гърлото си и посегна за лимона.

Майк заяви сериозно:

— Може би без мен ще успееш да се установиш някъде и да си оправиш живота. Няма да има защо все да бягаш.

— Разбрахме се да не се разделяме. Този път ще пипнем достатъчно пари, за да заминем за Калифорния.

Вратата се отвори и влезе висок, червенокос каубой. Запъти се към масата им и се тръшна на свободния стол.

— О, Чарли Добс идва тъкмо навреме, май — засмя се той. — Таз дяволска текила ще изгризе лигавицата на стомасите ви, може да сте сигурни. Барман, донесе ни бутилка уиски.

Барманът остави уискито и чашите на масата и се оттегли. Чарли наля. Пиха.

— Какво те носи насам, Чарли? — запита Макс. — Мислех, че си запрашил за Рено.

— Бях. Но попаднах на най-голямата работа, която ми се е случвала. Не можех да се откажа от такова нещо.

— Каква работа? — запита Макс, облягайки се на масата.

Чарли снижи глас.

— Една нова банка. Помниш ли, дето ти разправях миналата година, че из Тексас копаят за нефт? Реших да посетя тези места на път за Север. — Той пак си напълни чашата и глътна бързо уискито. — К’во да ви разправям, най-лудата работа на света. Изкопават кладенец в земята и вместо вода, оттам потича нефт. Вкарват го в тръби, пълнят варели и го експедират на Изток. Навред нефт, а банките пращят от пари.

— Звучи ми добре — каза Макс. — А каква е сделката?

— Замислил я е един местен, но му трябва помощ. Иска два пая, ние вземаме по един.

— Нормално каза Макс и се обърна към Майк. — Ти к’во мислиш?

Майк кимна.

— Кога ще действуваме? — попита той.

Чарли го погледна.

— Веднага след Нова година. Банката ще получи много пари тогава за ново копане. — Той напълни чашите. — Трябва да потеглим утре. Три седмици съм яздил дотук.

15.

Макс си проправи път през заведението, вървейки подир Чарли Добс. Беше претъпкано с нефтотърсачи и каубои и залозите по масите за зарове и карти бяха огромни. Мъже чакаха на три редици да заемат мястото на всеки ставащ.

— К’во ви казах? — ликуваше Чарли. — Всичко е пощуряло тук. — Той си запробива път към бара, където един мъж седеше сам.

Мъжът се обърна и го съгледа.

— Много се забави — каза той тихо.

— Много път е, Ед — отговори Чарли.

— Ще се видим отвън — продължи Ед, хвърли сребърен долар на тезгяха и тръгна да излиза. На минаване метна бърз поглед към Макс.

Макс срещна за миг бледите му, безизразни, проницателни очи. Мъжът беше към петдесетте: дълъг пясъчлив на цвят мустак минаваше по устната му. Имаше нещо познато в него, но Макс не можа да се сети какво. Само чувството, че го е срещал някъде преди.

Мъжът ги чакаше отвън. Тръгна напред и те го последваха в една задънена улица. Той се обърна към тях.

— Казах ти, че са нужни четирима, — ядосано каза той.

— Има още един, Ед — бързо отговори Чарли. — Той остана край града.

— Добре. Пристигате тъкмо навреме. Утре вечер, — петък, директорът и касиерът на банката работят до късно, изчислявайки надниците на персонала за събота. Обикновено привършват към десет. Пипваме ги на излизане от вратата и ги наблъскваме обратно. Така ще ни отворят касата, без да става нужда да я разбиваме.

— Според мен бива — каза Чарли. — Ти к’во мислиш, Макс?

Макс погледна Ед.

— Носят ли оръжие?

— Предполагам. Боиш ли се от пушкане?

Макс поклати глава.

— Не. Просто искам да зная какво може да се очаква.

— Колко мислиш, че може да пипнем? — обади се Чарли.

— Петдесет хиляди, може и повече.

— Петдесет хиляди! — подсвирна Чарли.

— Ще дойдете насам един по един. Тихо. Не искам никой да ни види. Ще се срещнем зад банката точно в девет и половина. — Ед ги погледна и те пак му кимнаха. Той тръгна да си върви, но се върна. Вторачи се в Макс.

— Не съм ли те виждал някъде по-рано?

Макс сви рамене.

— Възможно е. Бил съм на много места. И ти ми изглеждаш познат.

— Може да се сетя до утре вечер. — Той тръгна надолу по улицата.

Макс го наблюдаваше, докато се скри от погледа му. Бавно се обърна към Чарли.

— Има нещо в тоя човек. Имам чувството, че го познавам отнякъде.

Чарли се засмя.

— Да вървим. Майк ще се чуди к’во е станало с нас.

— Приготви се! — прошепна дрезгаво Ед. — Идат!

Макс се притисна плътно до стената до самата врата. От другата страна чакаха Ед и Чарли. Чуваха се гласовете на двамата мъже, идващи към вратата отвътре.

При отварянето и тримата нахълтаха в банката.

— Какво, по дяволите… — започна някой в мрака вътре. После се чу глух удар, последван от шума на падащо тяло.

— Дръж си устата затворена, мистър, ако ти е мил животът!

Чу се уплашено изпъшкване, след което последва мълчание.

— Дайте ги в задната стая! — рязко долетя гласът на Ед.

Макс се наведе бързо и издърпа падналия на пода към задната врата. Чу зад себе си драскване на кибрит, след което газената лампа хвърли бледата си светлина из стаята. Той пусна човека. Тялото се свлече и остана неподвижно.

— Провери входната врата! — просъска Ед.

Макс изтича и надзърна навън. Улицата бе смълчана и пуста.

— Няма никой — каза той.

— Добре — кимна Ед. — Хайде на работа. — Обърна се към втория мъж: — Отвори касата!

Мъжът беше към шейсетте. Взираше се в падналия на пода с изумени от ужас очи.

— Аз… аз не мога — каза той. — Само мистър Гордън може. Той е директорът и единственият, който знае комбинацията.

Ед се обърна към Макс.

— Свести го!

Макс се наведе над мъжа. Обърна лицето му. Имаше нещо особено. Челюстта висеше отпусната. Макс вдигна очи към Ед.

— Нищо не може да го свести. Разбил си му черепа.

— Господи! — възкликна другият. Всеки момент можеше да припадне.

Ед пристъпи към него.

— Струва ми се, че в края на краищата ти ще трябва да ни отвориш касата.

— Н-но аз не мога! — заекна банковият чиновник. — Не знам комбинацията.

Ед го цапардоса през лицето. Мъжът падна на бюрото.

— Научи я тогава!

— Честна дума, мистър — изхълца той. — Не я знам. Мистър Гордън беше единственият. Само той…

Ед пак го удари.

— Отваряй касата!

— Вижте какво, мистър — замоли се човекът. — Ей в онова бюро има четири хиляди долара. Вземете ги и не ме удряйте повече, моля ви се! Аз не знам комбинацията…

Ед отиде до бюрото и отвори средното чекмедже. Измъкна пачка банкноти и я натъпка в джоба на якето. Върна се и застана пред коленичилия банков служител.

— Сега отваряй касата! — нареди той и пак го удари.

Мъжът се свлече на пода.

— Не я знам, мистър, не я знам!

Когато Ед си дръпна крака назад, готов да го ритне, Макс го улови за рамото.

— Може би казва истината.

Ед го изгледа за миг, после отпусна крака си.

— Може и така да е. Зная как най-бързо ще разберем. — Насочи ръка към Макс. — Застани пак на вратата.

Макс прекоси банката, за да стигне до входната врата, и отново погледна навън. Улицата бе все така пуста. Остана там заслушан. Гласът на Ед долетя откъм задната стая:

— Вържи негодника за стола!

— Како смятате да правите? — запита с премалял глас банковият служител.

Макс се върна и огледа стаята. Ед бе коленичил пред тумбестата печка, заврял машата сред горящите въглени. Вързал здраво мъжа, Чарли се изправи и погледна с любопитство към Ед.

— Какво ще правиш?

— Като нажежа до червено машата и я завра в очите му, ще проговори — каза свъсен Ед.

— Чакай! — възрази Чарли. — Ако мислиш, че тоз тук ни лъже, по-добре го убий.

Ед се изправи и се обърна ядосан към Чарли.

— Там е бедата с вас, младите. Не ви стиска, много сте разнежени. Ако е мъртъв, как ще отвори касата?

— Как да я отвори като не знае комбинацията?

— Не ти ли харесва, пъзльо! — свирепо се озъби Ед. — Петдесет бона лежат в оная каса, ей там. Решил съм да ги взема!

Макс се обърна и тръгна пак към външната врата. Направил бе две крачки, когато гласът на Ед долетя отзад.

— Това ще свърши работа, вярвай ми — казваше Ед. — Преди десетина-дванайсет години Ръсти Харис, Том Дорт и аз приложихме номера на един касапин на бизони и неговата жена-индианка…

Макс почувствува как стомахът му се свива и се опря на стената, за да не падне. Затвори за миг очи и сцената от колибата изплува — баща му, увиснал безжизнено, смачканите останки от майка му по пода, оранжевият блясък на огъня в нощното небе.

Главата му започна да се избистря. Разтърси я. Студено, свирепо чувство измести повдигането. Върна се към задната стая.

Ед бе коленичил край печката. Чарли стоеше насред стаята с пребледняло лице.

— Старата скръндза бе скътал злато нейде. Всички в Додж знаеха… — Ед вдигна поглед и видя Макс, който бе прекосил стаята и бе застанал пред него. — К’во правиш тук? Казах ти да стоиш на вратата!

Макс го погледна. Гласът му беше глух:

— Успя ли да вземеш златото?

Странен израз пробягна по лицето на Ед.

— Не можа — продължи Макс, — защото такова нямаше.

Ед се взря в него.

— Откъде знаеш?

— Зная — бавно изрече Макс. — Аз съм Макс Санд.

Сега Ед го позна. Посегна за револвера, като се претърколи настрани от Макс. Макс изрита револвера от ръката му и Ед запълзя към него, когато Макс издърпа нажежената до бяло маша от огъня. Ед се обърна, насочвайки оръжието към Макс в момента, когато машата се заби в очите му.

Той изпищя от страшната болка, когато белият метал си проби път в тялото му. Револверът гръмна, куршумът се заби в тавана, после оръжието падна от ръката му.

Макс остана така, загледан надолу. Мирисът на изгоряла плът стигна до ноздрите му. Свършило беше. След дванадесет години най-после бе свършило.

Обърна се безчувствено, когато Чарли го дръпна за ръката.

— Да се измитаме! — викна Чарли. — След минута целият град ще бъде тук!

— Да! — бавно промълви Макс. Остави машата да падне от ръката му и тръгна към вратата. Майк държеше конете и те се метнаха на седлата. Напуснаха града сред дъжд от куршуми, преследвани от потеря на по-малко от половин час зад тях.

Три дни по-късно се бяха укрили в малка пещера в полите на планините. Макс се обърна от входа и погледна своя другар.

— Как си, Майк?

Обикновено грейналото лице на Майк бе сбръчкано и посивяло.

— Зле, момче, зле.

Макс приклекна и му избърса лицето.

— Съжалявам — каза той. — Нямаме повече вода.

Майк поклати глава.

— Всъщност, няма значение, момче. Този път си го намерих. Пътуването ми свърши.

Гласът на Чарли долетя от дъното на пещерата:

— След един час се съмва. Най-добре да потегляме.

— Ти тръгвай, Чарли, аз оставам при Майк.

Майк направи усилие да седне, опрял гръб на стената на пещерата.

— Не ставай глупак, момче! — каза той.

Макс поклати глава.

— Оставам при теб.

Майк се усмихна. Ръката му улови тази на Макс и нежно я притисна.

— Ние сме приятели, момче, нали? Истински приятели?

Макс кимна.

— Никога не съм постъпвал зле с теб, нали? — запита Майк — Умирам, а ето че нищо не можеш да направиш за мен.

Макс сви цигара, запали я и я мушна в устата на Майк.

— Млъкни и си почивай.

— Разкопчей ми колана.

Макс се наведе над приятеля си и разкопча катарамата. Майк изохка, докато Макс го сваляше.

— Така е по-добре — каза той. — Погледни отвътре.

Макс обърна колана. Откъм вътрешната страна бе пришита кесия с пари. Майк се усмихна.

— В кесията има пет хиляди долара. Пазех ги за, когато му дойде времето — за сега. Бях ги заделил за деня, когато ще скъсаме с тая работа.

Макс сви нова цигара и я запали. Мълчаливо загледа приятеля си. Майк се закашля.

— Родил си се с трийсет години закъснение за тази работа. На света няма вече място за стрелци. Ние сме на опашката и обираме остатъците.

Макс продължи да мълчи, приковал поглед в лицето на Майк.

— Все пак няма да тръгна!

Майк вдигна поглед към него.

— Не ме карай да мисля, че в затвора не съм попаднал на когото трябва — каза той. — Недей точно сега, когато умирам.

Лицето на Макс се разтопи в усмивка.

— Голям глупак си.

На свой ред Майк се ухили.

— Мога да задържа потерята цял ден. — Дотогава ще бъдеш далеч на север и никога няма да те пипнат. — Започна да се смее, но изведнъж спря, закашля се и започна да плюе кръв. Протегна ръка към Макс.

— Помогни ми да стана, момче.

Макс се наведе и го повдигна. Грамадният мъж се облегна на него и двамата се придвижиха към входа на пещерата. Излязоха в нощта и усетиха хладния ветрец, който започваше да духа откъм хребета.

Останаха така за миг, щастливи, че са един до друг, след което Макс бавно отпусна приятеля си на земята.

Майк се загледа към хребета.

— Мога да ги задържа вечно — каза той. — А сега слушай и запомни какво ти казвам, момче! Карай я честно. Никакви кражби вече. Никаква стрелба. Даваш ли ми дума, момче?

— Давам ти я, Майк!

— Нарушиш ли я, духът ми ще се върне и ще те преследва! — каза огромният мъж. Изви глава и загледа надолу. — Тръгвай сега, момче — каза дрезгаво той. — Зората се пука. — Присегна за пушката.

Макс се обърна и закрачи към коня. Яхна го и за миг остана загледан в Майк. Грамадният негър дори не го погледна. Макс пришпори коня и препусна напред.

Час по-късно, когато слънцето се беше издигнало вече, а Макс се намираше на следващия хълм, той се зачуди защо е така тихо. Би трябвало вече да чуе стрелба зад гърба си.

Никога не узна, че Майк бе умрял в момента, когато се бе изгубил от погледа му.

Отначало се почувствува като гол без брадата. Опипа с пръсти гладко избръснатото лице и се запъти към кухнята.

Чарли го загледа от кухненската маса.

— Господи! — възкликна той. — Никога нямаше да те позная.

Съпругата му Марта се обърна от печката. Изведнъж се усмихна.

— Много по-млад си, отколкото те мислех. И симпатичен.

Макс почувствува как лицето му пламва. Седна притеснен.

— Мисля, че е време да си ходя.

Чарли и жена му си размениха бързи погледи.

— Защо? — запита Чарли. — Половината от всичко това е твое. Не можеш просто да заминеш и да го оставиш.

Макс го загледа. Сви си цигара и я запали.

— Тук сме вече три месеца. Нека престанем да се лъжем. Това място не може да издържа двама ни.

Замълчаха. Макс беше прав. Макар че бе участвувал в закупуването на ранчото, то съвсем не носеше достатъчно за препитанието на всички.

— Ами ако някой те познае? — запита Марта. — Обяви, че те търсят, че и снимките ти са разлепени при всички шерифи на югозапад от тук.

Макс се усмихна и пак си потърка брадата.

— Няма да ме познаят. Без брадата — няма.

— По-добре си измисли ново име — препоръча Чарли.

Макс издуха кълбо дим.

— Да, струва ми се, че е време. Всичко трябва да се промени.

Ала името все не му идваше наум до деня, когато застана под горещото слънце на Невада, загледан в стария Корд и Джонас младши. В този миг само изскочи. Като че ли цял живот го беше носил.

Смит. Невада Смит.

Беше добро име. Не издаваше нищо за него.

Погледна малкото момче, приковало поглед в него с изплашените си очи, после студения, черен револвер в другата ръка. Видя как детето проследи погледа му. Върна револвера обратно в кобура и се усмихна бавно.

— Е, младши — каза той. — Чу баща си.

Отправи се към коня и го поведе към спалното помещение, а момченцето заподскача послушно след него. Помещението беше празно. Момченцето изчурулика зад гърба му:

— Тук ли ще живееш, с Уонг Той?

— Предполагам — пак се усмихна той.

Избра си едно от леглата и остави на него завивката. Чевръсто си подреди вещите. Когато се обърна, момчето продължаваше да го гледа с ококорени очи.

— Наистина ли ще останеш? — запита детето.

— А-ха.

— Наистина? — настоя момчето. — Завинаги? — Гласът му леко пресекна. — Няма да си отидеш както другите? Както направи мама?

Нещо в очите на детето го затрогна. Той коленичи до него.

— Ще остана дотогава, докато ме искаш.

Изведнъж момчето обви с ръчички врата на Невада и притисна буза към лицето му. Имаше мек и топъл дъх.

— Радвам се! — каза то. — Сега можеш да ме научиш да яздя.

Невада се изправи, а момчето продължаваше да се държи за краката му. Излязоха така и той постави малкия върху седлото на коня. Накани се да го възседне, когато усети тежестта на револвера върху бедрото.

— Ей сега ще се върна — каза той и влезе в спалното помещение. Развърза връзките и разкопча колана. Окачи го на гвоздей на леглото и излезе навън под слънцето.

Никога вече не препаса револвера.

16.

Рина слезе от влака под ярките сенки на следобедното слънце, които заливаха перона. Висок шофьор в униформа пристъпи към нея и опря пръсти във фуражката.

— Мис Марлоу?

Рина кимна.

— Мистър Смит ви поднася извиненията си, че не е в състояние лично да ви посрещне, мадам. Зает е със съвещания в студиото. Каза, че ще ви види по-късно, за коктейла.

— Благодаря ви — каза Рина. Изви лице да прикрие разочарованието си. Три години не бяха малко време.

Шофьорът вдигна куфарите й.

— Бихте ли ме последвали до колата, мадам?

Рина пак кимна. Тръгна след високата униформа през гарата, към лъскавата черна лимузина „Пиърс ароу“. Шофьорът пъргаво остави куфарите отпред и й отвори вратата. Елегантна златна емблема, гравирана на дръжката, блесна насреща й:

H

—

C

Тя се настани удобно и присегна за цигара. Сепна я гласът на шофьора по микрофона:

— Цигари ще намерите в кутийката до дясната ви ръка, мадам.

Тя зърна приветливата му усмивка в огледало за задно виждане, а той запали двигателя. Взе си цигара и огледа вътрешността на колата. Златната емблема беше навсякъде, дори втъкана в тапицерията.

Облегна глава назад. Нямаше какво да се учудва. Достатъчно много бе чела във вестниците за него. Двайсет декара ранчо, вилата с тридесет стаи, която бе издигнал в средата на Бевърли Хилс. Но прочетеното й се струваше някак нереално. Затвори очи да си припомни как бе станало всичко.

Около пет месеца след завръщането й на Изток, бе отскочила до Ню Йорк на покупки за една седмица, когато един банкер, приятел на баща й, предложи да отидат на премиерата на някакъв филм, произведен от компания, в която имал известни вложения.

— Как се казва? — бе се заинтересувала тя.

— „Шерифът на мирното селище“ — бе отговорил банкерът. — Филм на Норман. Бърни Норман казва, че това е най-хубавият уестърн, правен досега.

— Уестърните ме отегчават — бе отговорила тя. — Наситих им се докато бях там.

— Норман казва, че имал нова звезда в главната мъжка роля. Невада Смит. Казва, че бил най-големият…

— Как беше името? — прекъсна го тя. Не можеше да е чула погрешно.

— Невада Смит — повтори банкерът. — Странно име, но киноартистите винаги носят причудливи имена.

— Ще дойда — бързо прие тя.

Припомни си пристигането в киносалона — тълпата, ярките светлини отвън, изисканите мъже и отрупаните с бижута жени. И после светът сякаш се стопи в магията на сценичния образ.

Беше вече към края на филма: сам в затъмнената стая, шерифът на мирното селище вземаше револвера, който се бе зарекъл никога вече да не докосне.

Камерата се приближи до лицето му толкова близо, че тя почти можеше да види ситните пори на кожата, да усети топлия му дъх. Той вдигна револвера и го погледна.

Почувствува умората, видя как напрежението от взетото решение свива устните му, напряга квадратната челюст, превръща високите, индиански скули в тънки черти, които се врязват в бузите. Но очите бяха тези, които я приковаха.

Бяха очите на мъж, познал смъртта. Неведнъж, а много пъти. Очите на мъж, разбрал безсилието, почувствувал болката и скръбта. Шерифът бавно закрачи към вратата и пристъпи отвън. Яркото слънце огря лицето му. Нахлупи черната шапка над очите си, за да ги закрие от светлината, и закрачи по пустата улица. Лицата на съгражданите му надзъртаха плахо зад щори, пердета и прозорци. Той не отвръщаше на погледите им, продължаваше да върви напред, а избелялата му риза се намокри от потта, стичаща се по гърба му: закърпените джинси изглеждаха съвсем изтъркани на стройните му, леко криви крака. Яркият метал на огромната значка блестеше на гърдите му.

Смъртта носеше елегантни, скъпи дрехи. Прах не загрозяваше блясъка на ботушите му, нито лъскавата дръжка от слонова кост на револвера. Лицето му излъчваше омраза, очите му издаваха удоволствието от това да сее смърт, а ръката му бе провиснала като гърмяща змия върху кобура.

Изгледаха се за миг. Очите на Смъртта проблесваха от радостта на предстоящия двубой. Тези на шерифа бяха уморени и тъжни.

Смъртта посегна пръв, ръката му се устреми към револвера, но с бързина, почти неуловима за окото, револверът на шерифа сякаш скокна в ръката му. Смъртта залитна назад към земята, револверът падна от ръката му и очите му загледаха изцъклено. Тялото потръпна, когато още два куршума се забиха в него, след което замря.

Шерифът остана там за миг, после бавно върна револвера в кобура. Обърна гръб на мъртвеца и закрачи надолу по улицата.

Хората заизлизаха на тълпи от сградите. Гледаха шерифа с разведрени лица. Той не отвърна на погледите им.

Момичето излезе на верандата. Шерифът спря пред нея.

Очите на момичето бяха пълни със сълзи.

Очите на шерифа бяха широко отворени и немигащи. Ненадейно по лицето му се изписа израз на презрение. Отвращение от нейната жажда за кръв, ненавист към града, чиито жители не искаха друго, освен собствената си форма на жертвоприношение.

Ръката му посегна към ризата и отскубна значката. Той я запокити в праха пред краката й и се обърна.

Момичето отправи изумен поглед към значката, после към отдалечаващия се гръб на шерифа. Понечи да изтича подир него, но спря.

Далеч, на края на улицата, шерифът възсядаше коня си. Насочи го към хълмовете. С отпуснати рамене и приведена глава той уморено отминаваше от техния живот към яркото, греещо слънце, когато екранът се затъмни.

В салона цареше тишина, когато лампите светнаха. Рина се обърна към банкера, който й се усмихна смутено и очисти гърлото си:

— За пръв път филм ме грабва така.

Колкото и странно да бе, и тя чувствуваше някаква буца, заседнала в гърлото.

— И мен — сподели пресипнало тя.

Той я улови под ръка.

— Хей там е Бърни Норман. Да отидем да го поздравим.

Пробиха си път през тълпа ентусиазирани доброжелатели. Норман бе солиден мъж с изпъкнала челюст и грейнали от успеха очи.

— Какво ще кажете за Невада Смит? — запита той. — Виждали ли сте някога нещо подобно? Още ли искате да правя филм с Том Микс?

Банкерът се засмя и Рина вдигна очи към него. Той не се смееше много често.

— Том Микс ли? — закиска се той. — Кой е пък той? — Норман тупна банкера по гърба.

— Този филм ще донесе два милиона печалба — каза доволно той. — А аз веднага започвам нов филм с Невада Смит!

Лимузината отби от пътя в подножието на хълма. Мина през железен портал, на който бяха гравирани вече познатите инициали, и заизкачва хълма. Рина погледна през стъклото и видя огромната къща, чийто бял покрив залязващото слънце заливаше с кърваво-оранжеви нюанси.

Започна да се чувствува неловко. Какво правеше тук? Това не беше онзи Невада, когото тя знаеше. Отвори рязко чантата и трескаво затърси из нея телеграмата на Невада, а когато попадна в ръката й и тя я препрочете, малко се успокои.

Припомни си как миналия месец му изпрати телеграма от Швейцария. Три години не беше чувала за него. Три години на непрестанно бягство. Първите шест месеца прекара в Бостън, после скуката я завладя. Последва Ню Йорк, увлеченията, огнените приключения, страстните мъже, хищните жени. И колкото повече бягаше, толкова по-изплашена и самотна се чувствуваше.

За да се стигне до утрото в Цюрих, когато се събуди с греещо в лицето й слънце. Лежеше гола в леглото, с метнат отгоре чаршаф. Пресъхналата й уста изгаряше: имаше чувството, че от месеци не е пила вода. Присегна за гарафата на нощната масичка и след като не я намери, за пръв път разбра, че не е в собствената си стая.

Надигна се в стая, която бе богато мебелирана по европейски маниер, но която й беше съвсем непозната. Огледа за халата си, ала никъде не забеляза своя дреха. Смътно се зачуди къде ли се намира. На нощната масичка имаше цигари и кибрит и тя запали. Парливият дим стигна до гърдите й, когато вратата се отвори.

В стаята влезе красива чернокоса жена. Тя се спря, като видя Рина седнала в леглото. На устните й заигра усмивка. Пристъпи към леглото.

— Ах, вече сте будна, ma cherie — каза тихо тя, наведе се и целуна Рина по устата.

Рина вторачи в нея широко отворени очи.

— Коя сте вие?

— О, любов моя, не ме ли помниш?

Рина поклати глава.

— Може би това ще освежи паметта ви, скъпа моя — каза жената, смъкна пеньоара и притисна главата на Рина към едрата си гръд. — Хайде, не си ли спомняш как се любихме двете? — Ръката й замилва лицето на Рина. Рина я изблъска ядосана.

Вратата пак се отвори и един мъж влезе. Държеше бутилка шампанско в едната си ръка и беше съвсем гол. Той им се усмихна.

— Ах! — каза той. — Ето че всички пак сме будни. Компанията бе започнала да става скучна.

Прекоси стаята и подаде бутилката шампанско на Рина.

— Пийни малко, мила — каза той. — Бедата е… че човек се събужда винаги със страхотна жажда, нали?

Рина вдигна ръце към слепоочията си. Долови тупкането под пръстите си. Беше някакъв кошмар. Не можеше да бъде истина. Не можеше.

Мъжът поглади загрижено главата й.

— Главоболие, да? Ще донеса аспирин.

Обърна се и излезе от стаята. Рина вдигна очи към жената.

— Моля ви — проплака тя, — струва ми се, че съм си загубила ума. Къде се намирам?

— В Цюрих, разбира се, в къщата на Филипе.

— В Цюрих? — попита Рина. — Филипе? — Погледна жената. — Това Филипе ли беше?

— Mais no, разбира се, че не. Това беше Карл, моят съпруг. Не си ли спомняш?

Рина поклати глава.

— Нищо не си спомням.

— Запознахме се на конните надбягвания преди три седмици в Париж — каза жената. — Ти беше сама в ложата, съседна до тази на Филипе. Приятелят ти не бе дошъл, спомняш ли си?

Рина притвори очи. Почваше да си припомня. Бе заложила на червения пъстър кон и мъжът от съседната ложа се бе навел към нея:

— Много разумен избор — бе казал той. — Конят е мой. Аз съм граф дьо Шаен.

— Графът в съседната ложа! — възкликна Рина.

Жената кимна и пак се усмихна.

— Помниш ли? — каза тя с възхитен глас. — Направихме компанията в Париж, но там бе много задушно, затова дойдохме в замъка на Филипе. Беше преди около две седмици.

— Две седмици?

Жената кимна.

— Чудесна група бяхме — каза тя, сядайки на леглото до Рина. — Ти си страшно красиво момиче.

Рина я изгледа безмълвно. Вратата пак се отвори и Карл влезе с шишенце аспирин в едната ръка и бутилка шампанско в другата. Последва го строен рус мъж по домашен халат. Той хвърли няколко снимки на леглото.

— Харесваш ли ги, Рина?

Тя насочи поглед към снимките. Почувствува нещо да се надига в гърлото й. Това не можеше да бъде тя. Не в такива пози. Гола. С тази жена и тези мъже. Вдигна безпомощен поглед към тях.

Графът се усмихваше.

— Можеше да ги направя по-добре — заоправдава се той. — Но изглежда не съм нагласил добре самоснимачката.

Жената ги събра.

— Намирам ги за добри, Филипе — усмихна се тя. — Толкова смешно беше. Да правиш любов с малкото апаратче в ръка, за да можеш да ни снимаш същевременно.

Рина продължаваше да мълчи.

Карл се наведе към нея.

— Нашата малка americaine е неразположена — каза нежно той. Подаде й две таблетки аспирин. — Ето, вземи. Ще ти стане по-добре.

Рина изгледа тримата.

— Бих желала да се облека, моля ви — каза тя с отпаднал глас.

Жената кимна.

— Но разбира се — каза тя. — Дрехите ти са в гардероба.

Тримата се обърнаха и напуснаха стаята.

Рина стана от леглото и бързо си изми лицето. Замисли се дали да си вземе душ, но се отказа. Бързаше час по-скоро да си ходи. Облече се и влезе в другата стая.

Жената беше все още по пеньоар, но мъжете бяха по леки ризи и бели панталони. Тя се запъти да излезе, без да ги погледне. Мъжът на име Карл я повика:

— Мисис Корд, забравихте си чантата.

Тя мълчаливо се върна и я взе от него, избягвайки да го гледа в очите.

— Сложих един комплект от снимките за спомен от нашето прекарване.

Отвори чантата. Снимките се взираха непристойно в нея.

— Не ги искам, — каза тя и ги измъкна. Той ги бутна настрани.

— Запазете си ги. Ние винаги можем да извадим други копия от негативите.

Бавно вдигна очи към лицето му. Той се усмихваше.

— Може би бихте изпили чаша кафе, преди да поговорим делово? — запита я учтиво той.

Негативите й струваха десет хиляди долара и тя ги изгори в един пепелник, преди да излезе от стаята. Изпрати телеграма до Невада от хотела веднага щом се настани:

САМОТНА СЪМ И ПО-ИЗПЛАШЕНА ОТ ВСЯКОГА. ВСЕ ОЩЕ ЛИ СИ МОЙ ПРИЯТЕЛ?

Отговорът получи на следващия ден, заедно с чек за пет хиляди долара и резервации от Цюрих до Калифорния.

Смачка телеграмата в ръка, след като я прочете още веднъж, докато лимузината се катереше към върха на хълма. Телеграмата беше типична за онзи Невада, когото тя помнеше. Обаче никак не подхождаше на този Невада, когото предстоеше да види:

ВСЕ ОЩЕ ТВОЙ ПРИЯТЕЛ.

Беше подписана: НЕВАДА.

17.

Невада се облегна на стола и огледа огромния кабинет. Напрежение цареше в залата. Дан Пиърс благо се усмихваше.

— Този път не парите са важни, Бърни — каза той. — Просто чувствуваме, че моментът е подходящ. Нека направим филм за Запада, такъв, какъвто наистина беше, и да оставим залъгалките, с които се занимавахме години наред.

Норман сведе глава към бюрото и пръстите му заиграха по подвързания в синьо сценарий. Лицето му доби сериозно изражение.

— Въпросът не е в сценария, Дан — каза той, обръщайки се към фон Елстер за подкрепа. — Ние наистина смятаме, че той е чудесен, нали?

Дългокракият, плешив режисьор кимна:

— Един от най-добрите, който някога съм чел.

— Тогава защо се дърпате? — запита импресариото.

Норман поклати глава.

— Времето не е подходящо. Индустрията е стресната. Скоро „Уорнър“ пуска първия говорещ филм: „Светлините на Ню Йорк“. Някои хора смятат, че с неговото пускане ще настъпи краят на немия филм.

Дан Пиърс се разсмя.

— Измишльотини! Филмите затова са филми. Ако човек иска да чуе артистите да говорят, ще отиде на театър. Там се говори.

Норман се обърна към Невада с бащински тон:

— Слушай, Невада, кога сме те изпързаляли? От деня, когато се появи, сме се отнасяли добре с тебе. Ако става въпрос за пари, няма проблем. Само назови сумата.

Невада се усмихна.

— Не са парите, Бърни. Ти знаеш. Десет хиляди седмично е достатъчно за когото и да било, независимо, че данъците скочиха до седем на сто. Въпросът е за сценария. Това е първият реалистичен сценарий, който ми е попадал тук.

Норман посегна и взе една пура. Невада се облегна на стола. Припомни си кога бе прочел сценария за пръв път. Миналата година, докато снимаше „Стрелба по залез“.

Един от сценаристите, млад мъж с очила и много бледа кожа, бе пристъпил към него.

— Мистър Смит — започна той боязливо, — мога ли да ви обезпокоя за минутка?

Невада се обърна на гримьорския стол.

— Да, разбира се…

— Марк Вайс — представи се сценаристът. Невада се усмихна.

— Разбира се, Марк, с какво мога да ви бъда полезен?

— Имам един сценарий, който бих искал да прочетете — бързо каза Вайс. — Прекарах две години в проучването му. Касае се за един от последните стрелци на Югозапада. Мисля, че се различава от всичко, създавано досега.

— Ще го прочета с удоволствие. — Това беше едно от неприятните задължения на звездите. Всеки имаше по един сценарий, който трябваше непременно да бъде прочетен, и всеки сценарий беше най-великият, писан досега. — Какво е заглавието?

— „Ренегатът“. — Той му подаде обвития в синьо сценарий.

Бе доста тежък. Отгърна на последната страница и погледна сценариста със съмнение. Сценарият надвишаваше три пъти стандарта.

— Не е ли малко дълъг?

Вайс кимна.

— Дълъг е, но не виждам как бих могъл да го съкратя. Всичко в него е вярно. Последните две години се рових в стари вестници из целия Югозапад.

Невада се обърна към гримьора със сценария в ръка.

— И какво става с героя? — запита той през рамо.

— Никой не знае. Един ден просто изчезнал и нищо вече не се чуло за него. Гонила го потеря и се предполага, че е загинал нейде из планините.

— Всяка нова история е добра — каза Невада. — Хората се поумориха от все едни и същи герои. Как се казва твоят?

Гласът на сценариста сякаш увисна във въздуха.

— Санд — каза той. — Макс Санд.

Сценарият се изплъзна от ръката на Невада. Той усети как кръвта залива лицето му.

— Какво казахте? — запита глухо той. Вайс го изгледа.

— Макс Санд. Можем да го променим, но това е истинското му име.

Невада поклати глава и погледна сценария. Той лежеше на земята. Вайс коленичи бързо и го вдигна.

— Стана ли ви нещо, мистър Смит? — запита загрижено той.

Невада си пое дълбоко дъх. Почувствува как самообладанието му се възвръща. Взе сценария от протегнатата към него ръка и се усмихна насила.

Лицето на Вайс просветна.

— Благодаря ви, мистър Смит — каза признателно той. — Много съм ви благодарен. Много.

Цяла седмица Невада не можа да намери време да го прочете. Странно, ала му се струваше, че ако го стори, ще разкрие себе си. После една вечер, след като се беше нахранил, влезе в библиотеката, където фон Елстер седеше изцяло вглъбен в сценария.

— Откога седи това при теб? — запита режисьорът.

Невада сви рамене.

— Около седмица. Знаеш как е. Всеки сценарист те преследва с ръкописа си. Бива ли го?

Фон Елстер бавно го остави настрана.

— Дали го бива? Страшен е! Искам да бъда режисьор, ако се заловиш с него.

Късно същата нощ, с още светеща над леглото лампа, Невада разбра какво е искал да каже режисьорът. Вайс бе предал дълбочина и смисъл в образа на един мъж, живял самотен и изградил своя философия, родена от болката и страданието. Нямаше величие в престъпленията му, само отчаяната борба за преживяване.

Още докато го четеше, Невада знаеше, че филмът ще бъде направен. Сценарият бе прекалено добър, за да се захвърли. За своя собствена защита той трябваше да се залови. Попаднеше ли в други ръце, не се знаеше докъде биха могли да се заровят в живота на Макс Санд.

На другата сутрин купи ръкописа от Вайс за хиляда долара.

Изведнъж Невада се върна към настоящето.

— Нека изчакаме една година — казваше Бърни Норман. — Дотогава ще знаем какво да правим.

Дан Пиърс го погледна отсреща. Невада познаваше този поглед. Той означаваше, че Пиърс е изчерпал възможностите си.

— Чаплин и Пикфорд не сбъркаха, когато основаха „Юнайтед Артистс“ — се намеси Невада. — Предполагам, че това е единственият начин звездите да правят филмите, които желаят.

Очите на Норман заиграха лукаво.

— Но ето вече цяла година не са прокопсали — каза той — Изтърваха куп работа.

— Може и така да е — отбеляза Невада. — Времето ще покаже. Компанията е още млада.

Норман изгледа Пиърс, после Невада.

— Добре! — каза той. — Ще ви предложа следната сделка. Ние ще заложим половин милион за филма, ти ще поемеш гаранциите по останалите разходи.

— Това прави още милион и половина! — отвърна Пиърс. — Откъде ще вземе Невада толкова пари?

Норман се усмихна.

— Откъдето ги вземаме и ние. От банката. Няма да му бъде трудно. Аз ще уредя всичко. Правата за филма ще бъдат сто процента ваши. Ние ще вземем само таксата за разпространение и ще си приберем първоначалния капитал. Тази сделка е по-добра от това, което би ви предложила „Юнайтед Артистс“. Тя ти показва колко желаем да бъде заедно, Невада. Честно ли е?

Невада не си правеше илюзии. Не сполучеше ли филмът, полиците в банката щяха да носят неговото име, а не това на Норман. Щеше да загуби всичко, което притежаваше, че и повече. Погледна обвития в синьо сценарий. Решението започна да се оформя в него.

Веднъж бащата на Джонас му бе казал, че няма удоволствие от загубата или печалбата, ако не играеш със собствени пари, и че човек никога не може да спечели много, ако играе на дребни залози. Филмът не можеше да не сполучи. Той го знаеше. Чувствуваше го.

Пак погледна към Норман.

— Добре, Бърни — прие той. — Съгласен съм.

Когато по залез излязоха от бунгалото, което служеше за кабинет на Норман, Невада погледна към импресариото си. Лицето на Пиърс бе свъсено.

— Няма да е зле да дойдеш до кантората — промърмори той. — Трябва доста неща да обсъдим.

— Можем да го отложим за утре — каза Невада. — Имам гости от Изток, чакат ме у дома.

— Мисля, че налапахме голям залък — каза импресариото.

Тръгнаха към колите си.

— Струва ми се, че беше време — увери го Невада. — Единственият начин да се правят големи пари е да се рискува на едро.

— Но по този начин може да се загуби — каза непреклонно Пиърс.

Невада спря край своята бяла „Шутц Беъркат“. Положи с любов ръка на дръжката, по същия начин, както го правеше с конете си.

— Няма да загубим!

Импресариото го погледна косо.

— Надявам се, че знаеш какво правиш. Просто не ми харесва, когато Норман така охотно ни обещава печалбата. Някъде има уловка.

Невада се усмихна.

— Лошото при теб, Дан, е, че си импресарио. Всички сте все недоверчиви. Бърни се съгласи, защото трябваше. Не му се искаше да ме загуби. — Отвори вратата и влезе в колата. — Утре в десет ще бъда в кантората ти.

— Добре — каза агентът. Тръгна към колата, после спря и се върна. — Тази работа с говорящите филми ме тревожи. Две други компании съобщиха, че също се залавят с тях.

— Остави ги! — каза Невада. — Тяхна си работа. — Завъртя ключа, натисна стартера и мощният двигател изръмжа. — Сега е новост — викна той към Пиърс. — Докато се появи нашият филм, хората ще са забравили за говорящите филми.

Телефонът на малката масичка до леглото звънна тихо. Рина отиде и вдигна слушалката. Беше един от онези френски телефони, първият, който виждаше след завръщането си от Европа. Вече позната й емблема бе гравирана в средата, където обикновено се отпечатваха цифрите.

— Ало?

Познатият глас на Невада прозвуча в ухото й.

— Как си, приятелко? Настани ли се вече?

— Невада! — възкликна тя.

— Имаш и други приятели?

Тя се засмя.

— Разопаковах си багажа! — каза тя. — И направо съм смаяна.

— От какво?

— От всичко. Това място. Приказно е. Не съм виждала никога нещо подобно.

Гласът му беше тих шепот в ухото й.

— Не е кой знае колко. Малко просторничко, но го наричам свой дом.

— О, Невада! — засмя се тя. — Все още не мога да повярвам. Защо си построил такава фантастична къща? Съвсем не ти подобава.

— Тя е част от играта, Рина — обясни той. — Като голямата бяла шапка, чудатите ризи и цветните ботуши. Човек не е никаква звезда без парадните си дрехи.

— С „Н“ чертичка „С“ по всичко? — попита тя.

— С „Н“ чертичка „С“ по всичко — повтори той. — Но не се оставяй това да ти вземе ума. Има и по-щури неща в Холивуд.

— Толкова много имам да ти разказвам! — каза тя. — Кога ще се прибереш у дома?

— У дома ли? — той се разсмя. — Че аз съм у дома. Чакам те долу, в бара.

— Слизам след минутка — каза тя, после се поколеба. — Но, Невада, как ще намеря бара? Тази къща е необятна.

— Имаме индианци-водачи за тази цел — каза той. — Ще ти изпратя един.

Тя остави слушалката и отиде до огледалото. Тъкмо оправи червилото по устните си, когато на вратата тихо се почука.

Прекоси стаята и отвори вратата.

Пред нея застана усмихнат Невада.

— Моля за извинение, г’жо — каза той с шеговито официален тон. — Обърнах цялата сграда с главата надолу и няма да ми повярвате, но единственият индианец наоколо съм аз!

— О, Невада! — тихо каза тя.

После изведнъж се намери в прегръдките му, заровила лице в здравите мускули на гърдите му, мокрейки със сълзите си меката му бяла чудата риза.

Книга трета

Джонас — 1930

1.

Светлините на Лос Анжелос се показаха под дясното крило. Погледнах Бъз, седнал до мен в кабината.

— Почти сме си у дома.

Чипоносото му лице се сбръчка в усмивка. Посочи часовника.

— Мисля, че току-що поставихме нов рекорд.

— По дяволите рекорда — казах аз. — Нужен ми е само договора с пощите.

Той кимна.

— В кърпа ни е вързан. — Присегна се и потупа арматурното табло. — Това бебче ни го осигури.

Направих широк завой над града и се насочих към Бърбанк.

Пипнехме ли договора за въздушна поща от Чикаго до Лос Анжелос, нямаше да мине много време и „Интерконтинентал“ щеше да опаше страната. От Чикаго на изток, към Ню Йорк, щеше да бъде следващата стъпка.

— Четох във вестниците, че Форд пуска в производство тримоторник, който ще превозва трийсет и двама пътници — каза Бъз.

— Кога ще бъде готов?

— След две, може би три години — отговори той. — Това е следващата крачка.

— Тъй е — съгласих се аз. — Обаче не можем да си позволим да чакаме Форд. Ще минат пет години, докато изскочи нещо практично. Трябва до две години да бъдем готови.

Бъз се опули насреща ми.

— Две години? Как ще го сторим? Това е невъзможно.

Погледнах го.

— С колко пощенски самолета летим сега?

— Около трийсет и четири — отвърна той.

— А ако сключим новия договор?

— Ще бъдат двойно или тройно повече — каза той. — Погледна ме изпитателно. — Какво си намислил?

— Производителите на тези самолети засега печелят повече от пощенските договори, отколкото ние — обясних аз.

— Ако мислиш сами да си правим самолетите, значи си откачил! — заяви Бъз. — Ще са ни нужни поне две години само да построим фабриката.

— Но не и ако купим някоя наготово — отговорих аз.

Той се замисли.

— „Локхийд“, „Мартин“, „Къртис-Райт“ — всички са претрупани. Няма да продадат. Може би само „Уинтроп“. Те западат, откак загубиха договора с армията.

Усмихнах му се.

— Правилно разсъждаваш, Бъз.

Той ме погледна на слабата светлина.

— О, не. Работил съм при стария Уинтроп. Кълнеше се, че никога…

Вече бяхме над летището Бърбанк. Извих на юг, където се намираше фабриката на Уинтроп. Наклоних самолета така, че Бъз да може да гледа от неговата страна.

— Погледни надолу.

В мрака, осветени от два прожектора, се открояваха огромните бели букви, изписани върху черния асфалтов покрив.

КОРД ЕЪРКРАФТ ИНКОРПОРЕЙШЪН

Репортерите се струпаха около нас в мига щом, докоснахме земята. Светкавиците на фотоапаратите им ме заслепиха и аз примижах.

— Уморен ли сте, мистър Корд? — подвикна един от тях.

Потърках си небръснатата брада и се ухилих.

— Свеж като краставица — казах. Някакъв камък се вряза в крака ми. Върнах се при самолета и подвикнах на Бъз. — Хей, я ми хвърли обущата!

Той се засмя и ги захвърли долу, а репортерите се заблъскаха да ме снимат как ги обувам.

Бъз се свлече до мен. Направиха още няколко снимки и тръгнахме към хангара.

— Как се чувствуваше пак у дома? — подвикна ми друг репортер.

— Добре.

— Чудесно — вметна Бъз.

Наистина се чувствувахме така. Преди пет дни бяхме излетели от „Дьо Бурже“ в Париж. След това Нюфаундленд, Ню Йорк, Чикаго, Лос Анжелос — за пет дни.

Някакъв репортер дотича, развявайки лист хартия.

— Току-що счупихте рекорда Чикаго-Лос Анжелос! — обяви той. — Това прави пет рекорда, счупени от вас по време на този полет!

— По един за всеки ден — ухилих се аз. — Няма от какво да се оплачем.

— Означава ли това, че ще получите договора с пощите? — запита друг репортер.

Зад тях, в дъното на хангара, забелязах Макалистър да ми маха ожесточено.

— Това е деловата страна — казах. — Нея оставям на моя съдружник Бъз. Той ще ви запознае с въпроса, господа.

Бързо се измъкнах от тях, оставяйки ги около Бъз, и се отправих към Макалистър. На лицето му имаше измъчено изражение.

— Мислех, че няма да пристигнеш навреме.

— Казах ти, че ще бъда тук в девет часа.

Той ме улови за ръката.

— Чака ни кола — каза. — Оттук отиваме право в банката. Казах им, че ще те закарам.

— Чакай малко! — възпротивих се аз, дръпвайки си ръката. — На кого си казал?

— На синдикалната група, която се съгласи да приеме цената ти за подлиценза за инжекционното формоване, дори и Дюпон се е присъединил към тях. — Отново ми улови ръката и ме затегли към колата.

Пак си освободих ръката.

— Стой, бе човек! Не съм помирисвал легло от пет дни. Гроги съм. Ще се видя с тях утре.

— Утре! — викна той. — Но те те чакат сега.

— Хич не ми пука — настоявах аз. — Да почакат.

— Но те ти дават десет милиона долара!

— Нищо не ми дават — възразих аз. — Имаха същите възможности като нас да закупят патента. Всичките ходиха до Европа тогава, само че бяха много стиснати. Сега са на зор, значи могат да почакат до утре.

Влязох в колата.

— Хотел „Бевърли Хилс“.

Макалистър се намъкна до мен. Изглеждаше объркан.

— Утре ли? — каза той. — Те не искат да чакат.

Шофьорът потегли. Погледнах Макалистър и се ухилих. Съжалих го. Знаех, че не е било лесно да уреди нещата.

— Нека така да се разберем — предложих благосклонно аз. — Дай ми възможност да поспя шест часа и после можем да се срещнем.

— Това значи в три часа през нощта! — възкликна Мак. Кимнах.

— Доведи ги в апартамента в хотела. Ще съм готов.

Моника Уинтроп ме очакваше в апартамента. Надигна се от кушетката и загаси цигарата при влизането ми. Изтича към мен и ме целуна.

— О, каква брада! — възкликна тя уж негодуваща.

— Какво правиш тук? — запитах я аз. — Очаквах те на летището.

— Щях да дойда, но се страхувах да не се покаже татко — каза бързо тя.

Беше права. Еймос Уинтроп беше премного разпуснат, за да не забележи симптомите. Бедата бе там, че не умееше да си разпределя времето. Оставяше жените да бъркат на работата му и работата да бърка на жените му. Но Моника беше единствената му дъщеря и като всички развратници, той я мислеше за нещо специално. Каквато всъщност беше. Ала не в неговия смисъл.

— Налей ми едно — казах аз и минах край нея към спалнята. — Ще се цамбурна в една гореща вана. Така мириша, че едва се понасям.

Тя вдигна голяма чаша, пълна с бърбън и лед, и ме последва в спалнята.

— Питието отдавна те чака — каза тя. — И ваната е готова.

Взех чашата от ръката й.

— Откъде разбра, че съм пристигнал?

— Чух по радиото — пак се усмихна тя.

Опитвах от чашата, когато тя ме доближи.

— Не е нужно да се къпеш заради мен — каза тя. — Мирисът ме възбужда.

Оставих чашата и се запътих към банята, сваляйки ризата си. Когато се обърнах да затворя вратата, тя беше до мен.

— Не влизай още във ваната — каза. — Срамота е да се хаби всичкото това лъхащо мъжество.

Обви ръце около врата ми и се притисна към мен. Потърсих устните й, но тя изви лице и го зарови в рамото ми. Усетих я как поема дълбоко дъх. Простена леко и топлината лумна от тялото й като пара от някаква пещ.

Извих с ръка лицето й към мен. Тя пак простена, а тялото й се заизвива. Издърпах си колана и панталоните ми се смъкнаха на пода. Изритах ги настрани и я залепих за тоалетната й масичка до стената. Очите й бяха все още затворени, когато ме възкачи чевръсто като маймунка, която се катери по кокосова палма.

— Дишай бавно, малката — казах аз, когато тя заскимтя от наслада. — Скоро няма да ти мириша така.

Горещата вода гальовно отмиваше натрупаната в тялото ми умора. Присегнах да си насапунисам гърба. Не сполучих.

— Нека аз — каза тя.

Гледах как взе гъбата от ръката ми и започна да ми търка гърба. Бавното, кръгообразно движение бе успокояващо, наведох се напред и затворих очи.

— Не спирай! — помолих аз. — Много е приятно.

— Ти си като бебе. Имаш нужда някой да се грижи за теб.

Отворих очи и пак я погледнах.

— И аз си мислех същото — казах. — Може би ще трябва да си взема японец за личен прислужник.

— Той няма да прави това — каза тя. Усетих да ме тупа по рамото. — Облегни се назад. Искам да измия сапуна.

Легнах по гръб във водата със затворени очи. Тя задвижи гъбата по гърдите ми, после надолу. Отворих очи. Гледаше в слабините ми.

— Изглежда толкова малък и безпомощен — прошепна тя.

— Не смяташе така преди малко.

— Зная — каза тя все още шепнешком и замъгленият поглед се върна в очите й.

Познавах този поглед. Присегнах и обвих ръка около шията й, като я притеглих към ръба на ваната. Усетих ръката й да се плъзга надолу и да ме покрива с гъбата, докато се целувахме.

— Пак растеш — прошепна тя, движейки устни по моите.

Засмях се и в този момент телефонът иззвъня. Рязко се обърнахме, сепнати, водата се разплиска и намокри роклята й отпред. Мълчаливо взе телефона от тоалетната масичка и ми го подаде.

— Да — изръмжах в слушалката.

Беше Макалистър. Обаждаше се от фоайето.

— Казах в три часа! — отсякох аз.

— Сега е три — отговори той. — Можем ли да дойдем горе? Уинтроп е с нас. Каза, че искал да се види с теб.

Вдигнах очи към Моника. Само това ми липсваше. Да дойде баща й и да я завари в стаята ми.

— Не! — казах бързо. — Още съм в банята. Заведи ги в бара и им поръчай нещо.

— Всички барове са затворени.

— Добре тогава. Ще сляза във фоайето — казах аз.

— Фоайето не е място за сключване на такава сделка. Няма уединеност. Няма да им се понрави. Не разбирам защо да не можем да се качим.

— Защото има жена при мен.

— Че какво от това? — отвърна той. — Те не са тесногръди — и се разсмя на шегата си.

— Момичето е Моника Уинтроп.

На другия край на жицата се замълча. После го чух да казва уморено:

— Господи! Прав беше баща ти. Никога не спираш.

— Имам достатъчно време да спра, като стана на твоите години.

— Не зная — каза уморено той. — Няма да им хареса идеята да се срещнем във фоайето.

— Ако толкова държат да е уединено — казах аз, — зная едно място.

— Къде?

— Мъжката тоалетна, непосредствено зад асансьорите. Ще се срещнем там след пет минути. Ето ви колкото щете уединение!

Оставих слушалката и станах. Погледнах Моника.

— Подай ми една хавлия — казах. — Трябва да сляза долу и да се видя с баща ти.

2.

Влязох в тоалетната, потривайки лице. Все още носех петдневната брада. Не бях успял да се обръсна. Ухилих се, като ги видях, всеки зает със себе си, без дори да се огледа при влизането ми.

— Срещата може да започне, господа — казах аз.

Хвърлиха ми поглед през рамо с израз на изумление по лицата.

Чух един да измърморва под нос някаква ругатня и се зачудих каква ли дребна трагедия е причината за нея.

Макалистър пристъпи към мен.

— Трябва да кажа, Джонас — прекалено надуто заяви той, — че имаш много странен вкус относно избора на място за тази среща.

Изгледах го. Знаех, че говори от името на другите, затова не ми пукаше. Погледнах му панталоните.

— Ах, Мак — казах. — Преди да говориш, по-добре си закопчей дюкяна.

Лицето му почервеня и ръката му бързо се смъкна към панталоните.

Засмях се и се обърнах към другите.

— Извинявам се за неудобството, което ви създадох, господа — казах аз, — но в стаята ми е доста тясно. Имам багаж, който заема почти цялото пространство.

Единственият, който загря, беше Еймос Уинтроп. Забелязах многозначителната усмивка, появила се на лицето му. Чудех се какво ли изражение щеше да добие, ако знаеше, че става дума за дъщеря му.

Мак вече бе възстановил самоувереността си и беше готов да започнем. Представи ни един на друг и се заловихме за работа. Както ми каза Мак, трите най-големи химически корпорации бяха основали отделна компания за под лицензна работа с мен. Именно тази компания щеше да направи първата вноска и да гарантира процентите.

Имах само един въпрос:

— Кой гарантира парите?

Макс посочи един от мъжете.

— Шефилд — каза той. — Шефилд е един от съдружниците на „Джордж Стюарт Инкорпорейшън“.

Погледнах Шефилд. Стюарт, Морган, Леман бяха все надеждни имена. Не бих могъл да търся по-сигурни личности във финансово отношение. Нещо в лицето на този мъж ми се стори познато. Разрових паметта си. После се сетих.

Ф. Мартин Шефилд. Ню Йорк, Бостън, Саутхемптън, Палм бийч. Търговският колеж на Харвард с отличие преди войната. Майор в армията на Щатите през 1917–18. Три ордена за храброст от фронта. Превъзходен играч на поло. От светското общество. Сегашна възраст — на външен вид около тридесет и пет, по документи — четиридесет и две.

Спомних си, че преди десетина години бе идвал при баща ми. Искаше да уреди някаква публична кампания за компанията. Баща ми му бе отказал.

— Колкото и съблазнителни да са предложенията, младши — бе казал баща ми, — никога не им давай възможност да се закачат за теб. Защото тогава, да знаеш, те повеждат хорото. Дават ти само пари, а единственото, което си струва, не са парите, а властта. А нея те винаги пазят за себе си.

Загледах се в Шефилд.

— Как възнамерявате да гарантирате плащанията?

Тъмните му, дълбоки очи заблестяха зад пенснето.

— Ние сме в договора с другите, мистър Корд — отвърна той.

Гласът му беше изненадващо дълбок за такъв слаб човек. И много самоуверен. Сякаш не благоволяваше да отговори на въпроса ми, сякаш всеки знаеше, че името Стюарт в договора е достатъчна гаранция.

Може и да беше, но нещо в този човек ме тревожеше.

— Не отговорихте на въпроса ми, мистър Шефилд — учтиво отбелязах аз. — Питах как ще бъдат гарантирани парите? Не съм банкер, нито човек от Уолт Стрийт. Аз съм едно нещастно момче, което трябваше да зареже училище и да се залови за работа, защото баща му почина. Не разбирам от тези неща. Зная, че когато отида в банката и те ми поискат да гарантирам нещо, трябва да представя косвени гаранции — земя, ипотеки, полици — нещо, което има цена, преди да ми отпуснат заем. Това имам предвид.

Студена усмивка заигра по устните му.

— Предполагам, мистър Корд, че не искате да намекнете, че имената на споменатите компании не са достатъчно добри за обещаната сума?

Запазих безличния тон.

— Не съм имал предвид нищо подобно, мистър Шефилд. Просто хора с по-голям опит от моя, хора, които са по-възрастни и знаят повече, ми казват, че живеем в несигурни времена. Пазарът запада и из цялата страна фалират банки. Не се знае какво може да се случи утре. Просто бих желал да зная как ще ми бъде платено.

— Парите ще ви бъдат гарантирани от доходите на новата компания — каза търпеливо Шефилд.

— Разбирам — кимнах аз. — Искате да кажете, че ще ми се плаща от парите, които ще печелите, ако ви дам лиценза си?

— Нещо такова.

Взех от джоба цигара и я запалих.

— Все пак не разбирам. Защо да не могат да ми платят наведнъж?

— Десет милиона долара в брой са голяма сума дори и за тези компании — каза той. — Те имат нужда от капиталите си. Затова именно ние излизаме на сцената.

— О — казах аз, продължавайки да се правя на глупак, — искате да кажете, че вие ще авансирате сумата?

— А, не! — отвърна бързо той. — Не е точно така. Ние просто застраховаме стоката, осигурявайки организационния капитал за създаването на новата компания. Само това прави няколко милиона.

— Включително комисионните такси?

— Разбира се — отговори той. — Това е нещо обикновено.

— Естествено.

Той ме изгледа остро.

— Мистър Корд, имате ли нещо против нашата позиция?

— Съвсем не — свих рамене аз. — Защо пък? Не е моя работа да казвам на другите как да действуват. Имам си достатъчно грижи и без това.

— Но изглежда имате някакви съмнения по нашето предложение?

— Имам — казах аз. — Бях с впечатлението, че ще получа десет милиона долара за тези права. Сега разбирам, че само ми се гарантират десет милиона долара. Има разлика между двете. В първия случай направо ми се заплаща, във втория — ставам случаен участник в един риск, изложен на същите опасности като вас, само че размерът на моето участие е ограничен.

— Възразявате ли против този вид сделка?

— Съвсем не. Просто исках да разбера как стоят нещата.

— Добре. Тогава можем да седнем и да подпишем документите — усмихна се облекчен Шефилд.

— Още не — казах аз и усмивката му изчезна така бързо, както се бе появила. Съгласен съм да участвувам така, както предлагате, но щом ще се излагам и аз на опасност, искам да бъда гарантиран с петнадесет милиона, не десет.

За миг настъпи шокираща тишина, после всички заговориха изведнъж.

— Но вие вече се съгласихте! — възрази Шефилд.

— Не, не съм! — изгледах го аз. — Виждаме се за пръв път.

Макалистър избухна гневно:

— Чакай, Джонас. Ти ме накара да вярвам, че ще изслушаш едно предложение за десет милиона долара!

— Добре де, изслушах го.

За пръв път виждах спокойствието на моя адвокат нарушено.

— Аз действувах в твой интерес. Не желая да бъда страна в подобен род отношения. Ако тази сделка не стане както се бяхме уговорили, аз се отказвам! Напускам!

Изгледах го с безразличие:

— Както искаш.

Мак беснееше:

— Бедата с теб е, че ставаш голям за гащите си! Спомням си, когато още имаше жълто около устата…

Това вече ме ядоса: гласът ми стана леден:

— Бедата е, че ти си ми само адвокат, а имуществото, с което се разпореждаш, е мое. Аз ще вземам решенията какво да правя с него — да го продавам, или да го подарявам — каквото си искам. Мое е. Аз го притежавам, а ти просто работиш при мен. Не забравяй това!

Лицето на Мак пребледня. Виждах как пресмята наум. Стоте хиляди годишно, които му плащах. Премиалното участие в печалбите. Къщата, която обитаваше. Училищата на децата си. Положението му в обществото. Чудех се дали в този момент не съжаляваше за клиентелата си, носеща му шейсет хиляди годишно, която бе зарязал, за да постъпи при мен.

Не можех да го съжалявам. Той знаеше какво предприема. Дори сам бе съставил договора си с мен, сам постави условията. Искаше пари и аз му ги бях дал. Късно бе вече да се оплаква.

Погледнах другите. Те се взираха в нас. Разбрах, че независимо дали го съжалявам, или не, трябва да му подам ръка.

— О, хайде, Мак! — казах му аз с топъл и приятелски тон. — Достатъчно близки сме, за да позволим на една такава дреболия да застава между нас. Забрави! Ще има и други сделки. Важното е да подпишеш новия си договор с мен, така че да бъда сигурен, че никоя от тези акули няма да те отмъкне от мен.

Видях облекчението по лицето му.

— Разбира се, Джонас — каза той. Поколеба се. — Струва ми се, че и двамата сме преуморени. Аз с преговорите, ти с рекордния си полет. Струва ми се, че съм разбрал погрешно нарежданията ти. — Обърна се към другите. — Съжалявам, господа! — каза той спокойно, вече дошъл на себе си. — Аз съм виновен. Нямах желание да ви подведа, но съм разбрал погрешно мистър Корд. Моите извинения.

Неловка тишина се възцари в помещението. За миг никой не проговори, после аз се ухилих и прекрачих към писоара.

— Колкото да не отчетем тази среща като съвсем безсмислена — подхвърлих през рамо.

Пръв Шефилд наруши мълчанието. Чух как шушука оживено с другите. Когато се обърнах, той ме гледаше.

— Да поделим сумата — каза той. — Дванайсет и половина.

Страшна нужда имаха, щом се съгласиха толкова бързо.

Понечих да поклатя глава, но ми хрумна нещо.

— Слушал съм много за вас от баща ми — казах. — Той говореше, че сте истински спортист, цар по обзалаганията.

Усмивката се появи на устните му.

— Някога бях прочут с обзалаганията си — призна той.

— За два и половина милиона долара ще се обзаложа, че от мястото, където сте, не можете да улучите ей онзи писоар — казах аз и посочих един на метър и нещо от него. — Улучите ли го, печелите сделката за дванайсет и половина. Не го ли улучите, сключваме я за петнайсет.

Устата му зяпна, очите му заблестяха зад очилата.

— Мистър Корд! — заекна той.

— Можете да ме наричате Джонас — казах аз. — Не забравяйте, касае се за два и половина милиона долара.

Той погледна другите. И те го гледаха. После се обърна отново към мен. Най-накрая представителят на „Малон Кемикъл“ издума:

— Два и половина милиона долара са това, Мартин! Аз бих стрелял за толкова пари.

Шефилд се поколеба за миг. Погледна Мак, но Мак отстрани очи. После се обърна към писоара и ръката му се насочи към копчетата. Погледна ме. Аз кимнах. Нищо не излезе. Нито капка. Стоеше си там, а лицето му пламна: Измина минута, втора. Лицето му стана мораво.

Наруших тишината.

— Добре, Шефилд — казах аз, стараейки се да не се разсмея. — Отстъпвам, печелите баса. Договаряме се за дванайсет и половина.

Продължаваше да ме гледа, опитвайки се да разгадае мислите ми. Запазих безизразното си изражение. Протегнах ръка към него. Той се поколеба за миг, после я пое.

— Мога ли да ви наричам Мартин? — попитах аз.

Той кимна и лека усмивка се появи на устните му.

— Моля ви!

Стиснах ръката му.

— Мартин — казах тържествено аз. — Закопчей си дюкяна.

3.

Макалистър направи необходимите корекции в договора и го подписахме. Минаваше четири и половина, когато излязохме във фоайето. Запътих се към асансьора, когато Еймос Уинтроп ме потупа по рамото.

Не ми се щеше да разговарям с него.

— Не може ли да почакаме до сутринта, Еймос? — попитах аз. — Трябва да поспя.

Лицето му придоби многозначителен израз. Тупна ме добродушно по рамото.

— Зная какъв сън те чака, момко, но това е важно.

— Нищо не може да бъде чак толкова важно.

Вратата на асансьора се отвори и аз пристъпих към него. Еймос се вмъкна след мен. Операторът започна да затваря вратата.

— Минутка — спрях го аз.

Вратата се отвори и аз излязох.

— Добре, Еймос — казах, — за какво става дума?

Отидохме и седнахме на една кушетка.

— Имам нужда от още десет хиляди — каза той.

Изгледах го. Нищо чудно, че бе фалирал. Харчеше ги по-бързо, отколкото ги печатаха.

— Какво стана с парите, които получи за акциите? Лицето му се смути.

— Отидоха — каза той. — Знаеш колко много дългове имах.

Знаех. Той дължеше на всички. След като се беше разплатил с всичките си кредитори и бившите си съпруги, едва ли беше останало нещо от петдесетте хиляди. Започнах да съжалявам, че съм го включил в сделката преди малко, но бях мислил, че ще бъде в състояние да допринесе нещо за компанията. Навремето бе един от най-добрите авиоконструктори в страната.

— Твоят договор не ти дава право на такива аванси — казах аз.

— Зная — отвърна той. — Но това е важно. Няма да се повтори, обещавам ти. Касае се за Моника.

— Моника? — изгледах го аз. Почваше да става интересно. — Каква е работата?

Той заклати глава.

— Искам да я пратя при майка й в Англия. Голямо бреме ми е. Не мога да я контролирам вече. Тайно се вижда с някакъв тип, и ако още не се е чукала с него, скоро ще го направи.

Задържах за миг погледа си върху него. Чудех се дали не ме изнудва деликатно. Може би вече беше научил и искаше по този начин да ми даде да разбера.

— Знаеш ли кой е?

Поклати глава.

— Ако знаех, бих го убил! — каза разпалено. — Такова сладко, невинно дете като нея.

Запазих безразличния си израз. Любовта е сляпа, а родителите са още по-слепи. Дори измамник като Еймос, с цялата си опитност, не беше по-ловък от факира Джо Доукс от помона.

— Говорил ли си с нея?

Той поклати отново глава.

— Опитах, но тя не пожела да ме изслуша. Знаеш какви са децата в днешно време. Всичко научават в училище и нищо не можеш да им кажеш. Когато беше на шестнайсет години, намерих пакет порнографски снимки в чантата й.

Трябвало е тогава да я спре. Закъснял бе с около три години. Сега тя беше на деветнайсет и сама си водеше хорото.

— Хора като теб никога не се учат.

— Какво трябваше да направя? — разпалено ме запита той. — Да я държа заключена в стаята ли?

Поклатих глава.

— Трябваше да се опиташ да й бъдеш баща.

— Откога стана такъв експерт? — ядоса се той. — Не би говорил така, ако имаше собствени деца.

Бих могъл да му обясня. И аз бях имал баща, прекалено зает с работата си. Но се чувствувах много уморен. Изправих се.

— Какво става с парите? — настоя той.

— Ще ти ги дам — казах аз. Изведнъж ме обзе някакво отвращение. За какво ли ми бяха нужни хора като него? Те бяха като пиявици. Лепнеха ли се веднъж, не те пускаха вече. — Всъщност, ще ти дам двадесет и пет.

Израз на удивено облекчение премина по лицето му.

— Наистина ли, Джонас?

Кимнах.

— При едно условие.

За пръв път в очите му се появи предпазливост.

— Какво имаш предвид?

— Искам оставката ти.

— От „Уинтроп Еъркрафт“? — гласът му беше недоумяващ.

— От „Корд Еъркрафт“! — казах натъртено аз.

Цветът започна да се изгубва от лицето му.

— Но… но аз съм основал самолетната фабрика. Зная всичко по нея. Тъкмо разработвах един самолет, който съм дяволски сигурен, че армията ще…

— Вземай парите, Еймос — казах студено аз. — С фабриката е свършено. — Тръгнах към асансьора. Влязох вътре и операторът затвори вратата под носа му.

— Нагоре ли, мистър Корд? — попита ме той.

— Все нагоре — казах уморено аз.

Моника лежеше напреки на леглото, полузаспала, с горната част на пижамата ми. Отвори очи и ме погледна.

— Всичко добре ли мина?

Кимнах.

Тя ме наблюдаваше, когато си захвърлих ризата на един стол.

— Какво искаше татко?

Измъкнах се от панталона и улових долната част на пижамата, която тя ми хвърли.

— Току-що си подаде оставката — казах аз, като изритах гащетата и навлякох пижамата.

Тя се изправи в леглото с разширени от изненада очи.

— Наистина ли?

Кимнах.

— Чудя се защо ли?

Погледнах я.

— Каза, че имало нещо общо с теб. Че искал да отдели повече време да ти бъде баща.

Тя ме изгледа и избухна в смях.

— Ех, дявол да го вземе — каза. — Цял живот мечтаех да ми обръща малко повече внимание и сега, когато вече не ми е нужен, изведнъж му се приисква да играе на татко.

— Не ти ли е нужен вече?

Тя поклати глава.

— Не. Никога! — бавно каза тя. Стана от леглото и положи глава на гърдите ми. Гласът й беше като поверителен детски шепот. — Сега вече не, след като имам теб. Ти си всичко за мен — баща, брат, любовник.

Бавно погалих меката й кестенява коса. Обзе ме внезапен прилив на съчувствие. Знаех колко самотен може да бъде човек на деветнайсет години.

Очите й бяха затворени, а под меката бяла плът бяха двете синкави, уморени кухини. Притиснах леко устни към челото й.

— Ела в леглото, дете — казах нежно аз. — Почти е съмнало.

Заспа веднага, положила глава на рамото ми, а шията й се бе наместила в извивката на ръката ми. Дълго не можах да заспя. Лежах загледан в притихналото лице, докато слънцето се показа и заля стаята.

По дяволите Еймос Уинтроп! По дяволите Джонас Корд! Проклинах всички мъже, които бяха презаети и егоисти и все пак — бащи на децата си.

Започнах да чувствувам как умората се просмуква в мен. Полузаспал я усетих как се раздвижва до мен и топлината на дългото й грациозно тяло се преля в мен. Сънят дойде. Тъмният, като беззвездна нощ, прекрасният сън.

На следващата вечер сключихме брак в малкия параклис в Рено.

4.

Забелязах блещукащото фосфоресциращо движение във водата и метнах мухата в потока, точно над пъстървата. Инстинктът ме завладя. Знаех, че съм я пипнал. Всичко беше наред. Водата, трепкащите сенки на крайбрежните дървета, пъстрата синя, зелена и червена опашка на мухата накрая на въдицата. Само миг и малкият копелдак щеше да клъвне. Подготвях се, когато зад гърба си чух Моника:

— Джонас!

Гласът й наруши тишината и пъстървата се гмурна към дъното на потока. Мухата се завлачи и преди да се обърна, знаех, че меденият ни месец е свършил.

— Какво има? — изръмжах аз.

Тя стоеше по шорти: със зачервени колене и обелен нос.

— Търсят те по телефона. От Лос Анжелос.

— Кой?

— Не зная — отвърна тя. — Някаква жена. Не си каза името.

Загледах се пак към потока. Нямаше светлини по водата. Рибата беше избягала. За днес риболовът бе свършил. Тръгнах към брега.

— Кажи й да почака — казах. — След минутка съм там.

Тя кимна и се запъти към бунгалото. Започнах да навивам макарата. Чудех се кой ли ме търси. Малцина знаеха за бунгалото в планината.

Когато бях дете, идвах тук с Невада. Баща ми все се канеше да дойде, ала никога не го направи.

Излязох от потока и се заизкачвах по пътеката. Беше късен следобед и вечерният концерт тъкмо започваше. Долавях песента на щурците сред дърветата.

Оставих пръта до външната стена на бунгалото и влязох. Моника седеше на едно кресло до телефона, разгръщайки страниците на някакво списание. Взех слушалката.

— Ало?

— Мистър Корд?

— Да.

— Момент, моля — пропя телефонистката. — Лос Анжелос, свързвам ви.

Чух прещракване и след това познатия глас:

— Джонас?

— Рина?

— Да! — каза тя. — От три дни се опитвам да те открия. Никой не знаеше къде си, тогава се сетих за бунгалото.

— Чудесно! — казах аз, поглеждайки към Моника. Тя разглеждаше списанието, но знаех, че слуша.

— Впрочем — каза Рина с тихия си, дрезгав глас, — моите поздравления. Надявам се да бъдеш много щастлив. Съпругата ти е много симпатично момиче.

— Познаваш ли я?

— Не — бързо отговори Рина. — Видях снимките във вестниците.

— О! — казах аз. — Благодаря. Но едва ли ме търсиш за това.

— Не — каза тя с обичайната си прямота. — Нужна ми е твоята помощ.

— Ако ти трябват нови десет хиляди, винаги мога да ти ги дам.

— Касае се за повече. Много повече.

— Колко повече?

— Два милиона долара.

— Какво? — направо извиках аз. — За какъв дявол са ти толкова много пари?

— Не са за мен — каза тя. Гласът й беше много развълнуван. — За Невада са. Той е натясно. На път е да загуби всичко, което има.

— Аз мислех, че е добре. Вестниците писаха, че печели по половин милион долара годишно.

— Вярно е — каза Рина. — Обаче…

— Обаче какво? — Измъкнах цигара и затърсих кибрит. Знаех, че Моника ме наблюдава, макар че бе забила нос в списанието. — Слушам те — казах аз и дръпнах от цигарата.

— Невада е вложил всичко, каквото има, в един филм. Работи над него повече от година, но изведнъж всичко се обърка и не искат да го пуснат.

— Защо? — заинтересувах се аз. — Да не е помия?

— Не! — рязко каза тя. — Не е това. Филмът е страшен. Но те търсят само говорящи филми. От всички киносалони.

— Защо не го е направил говорящ? — попитах аз.

— Започна го преди повече от година. Тогава никой не очакваше такова настъпление на говорящите филми — отговори тя. — Сега банката си иска заема, а Норман не го авансира с повече пари. Твърди, че бил претоварен с другите си филми.

— Разбирам — казах аз.

— Трябва да му помогнеш, Джонас. Целият му живот е свързан с този филм. Загуби ли, никога няма да се съвземе.

— Невада никога не се е интересувал много от пари — казах аз.

— Не става въпрос за парите — бързо отсече тя. — Въпросът е как той чувствува филма. Вярва в него. За пръв път е имал възможност да покаже какъв наистина е бил Дивият Запад.

— Никой не дава пет пари за това как е изглеждал Дивият Запад.

— Гледал ли си някой от филмите му? — попита ме тя.

— Не.

Сянка на недоверие се прокрадна в гласа й.

— Не си ли полюбопитствувал да го видиш как изглежда на екрана?

— Че защо? — попитах аз. — Зная как изглежда.

Гласът й се промени.

— Ще му помогнеш ли?

— Това са много пари — казах аз. — Защо да му ги давам?

— Спомням си, че когато ти имаше страшна нужда от нещо, той ти го даде.

Знаех за какво говори. Акциите на Невада в „Корд Експлозивс“.

— На него не му струваха два милиона — казах аз.

— Така ли? — запита тя. — Колко струват сега?

Това ме засече. Може би все още не струваха толкова, но след няколко години това щеше да е стойността им.

— Ако е загазил толкова — настоях аз, — защо сам не ме потърси?

— Невада е горд човек — каза тя. — Ти го познаваш.

— Как стана, че именно ти се намесваш?

— Защото ми е приятел — бързо обясни тя. — Когато се нуждаех от помощ, той не ми постави никакви въпроси.

— Не обещавам нищо — не се предавах аз. — Но тази нощ излитам за Лос Анжелос. Къде ще те намеря?

— Аз съм при Невада — отвърна тя, — но по-добре е да се видим другаде. Не искам да знае, че съм ти се обаждала.

— Добре — казах аз. — Ще бъда в хотел „Бевърли Хилс“ към полунощ. — Оставих слушалката.

— Кой беше? — запита Моника.

— Вдовицата на баща ми — отговорих аз, тръгвайки покрай нея към спалнята. — Събирай багажа! Връщам те в ранчото. Нощес трябва да замина по работа в Лос Анжелос.

— Минали са едва пет дни! — възкликна тя. — Ти ми обеща да прекараме заедно поне две седмици.

— Непредвидени обстоятелства го налагат.

Тя ме последва в спалнята и ме наблюдаваше, докато си изувах гумените ботуши.

— Какво ще си помислят хората, ако се върнем само пет дни след като се оженихме? — попита тя.

Изгледах я.

— Хич не ме интересува какво ще си помислят!

Тя се разплака.

— Няма да дойда! — заинати се тя, тропвайки с крак в пода.

Станах и тръгнах.

— Остани тогава! — казах ядосано. — Отивам долу да взема колата. Ако не си готова, докато се върна, тръгвам без теб!

Какво им ставаше на тези жени? Изправиш се пред някакъв невзрачен пастор за пет въшливи минути, а тръгнеш ли си, всичко се обръща с главата надолу.

Преди да си се оженил, всичко е великолепно. Цар си. Застане пред теб с една ръка на оная работа, за да разбереш, че я иска, а с другата се опитва да ти запали цигарата, търка ти гърба, дава ти да хапнеш и ти отупва възглавницата едновременно.

После идват вълшебните думи и ето че трябва да молиш за всичко. Трябва да вършиш всичко по правилата. Да си играеш с нея, да я коткаш, да бъдеш внимателен. Трябва да се облягаш на лакти, за да й поднасяш огън за цигарите, да й носиш шала и да й отваряш вратите. Трябва даже да й благодариш, когато ти позволи да влезеш там, където до вчера не е преставала да те кани.

Изкарах колата и я спрях пред бунгалото, надувайки клаксона. Моника излезе с малка чанта в ръка и зачака да й отворя вратата. След миг си я отвори и влезе намусена. Запази същото изражение през двата часа, докато стигнем до ранчото.

Беше девет, когато спрях пред къщата. Както винаги, Робер беше на вратата. Изражението му не се промени, макар че останах в колата, след като той взе чантата на Моника. Очите му се плъзнаха по лицето ми, после той се обърна и се поклони на Моника.

— Д’вечер, мис Корд — каза той. — Стаята ви е готова. — Робер ме погледна пак, обърна се и тръгна към стъпалата.

Когато Моника заговори, гласът й беше нисък и опънат като тетива.

— Колко ще отсъствуваш?

Свих рамене.

— Докато си свърша работата. — После омекнах. По дяволите, бяхме женени едва от пет дни. — Ще гледам да се върна колкото може по-скоро.

— Не бързай! — каза тя и заизкачва стъпалата към къщи, без да се обърне.

Изругах ядосано и включих на скорост, след това потеглих по шосето към фабриката. Държах стария „Вако“ на поляната отзад. Все още не беше ми минало, когато се качих в кабината, нито се почувствувах по-добре, когато се издигнах на осемстотин метра и се насочих към Лос Анжелос.

5.

Погледнах обвития в синьо сценарий в ръката си, после Рина. Времето не беше й отнело нищо. Беше все така стройна и жизнена, а гърдите й бяха надвиснали на ръба на каньон скали и бях сигурен, че са все така твърди при докосване. Само очите й се бяха променили. В тях сега имаше някаква нова, несъществуваща преди самоувереност.

— Не съм много по четенето — заявих аз.

— Очаквах да кажеш това. Затова уредих със студиото да ти прожектират филма. Очакват ни долу.

— Откога си тук?

— От около година и половина. След като се върнах от Европа.

— През цялото време при Невада?

Тя кимна.

— Спиш ли с него?

Тя не отклони въпроса.

— Да. Много е добър към мен.

— А ти добра ли си към него?

Очите й продължаваха да ме гледат.

— Надявам се — тихо каза тя. — Но всъщност това няма значение. Теб не те интересува истински дали съм, или не съм.

— Просто полюбопитствувах — признах аз, изправих се на крака и пуснах ръкописа на стола. — Чудех се какво те задържа.

— Не е това, което мислиш — бързо вметна тя.

— Тогава какво? — веднага изстрелях аз. — Пари?

— Не — поклати глава тя. — Мъжът. Истинският мъж. Никога не са ме задоволявали младите.

Това го бях чувал.

— Може би аз ще те задоволя, когато му дойде времето — казах.

— Едва преди пет дни си се оженил.

Изгледах я. Усетих познатата, стара възбуда да се надига в мен.

— Да вървим! — сопнах се аз. — Не разполагам с цялата нощ.

Седнах в затъмнената прожекционна зала с Рина от едната страна и фон Елстер, режисьорът, от другата.

Рина не беше излъгала. Филмът беше грандиозен и то само поради една причина. Невада. Той обединяваше целия филм с една вътрешна сила, която сякаш озаряваше екрана.

Беше силата, която бях чувствувал в него, но тук тя бе по-голяма, по-целенасочена и не можеше да ти убегне. Появяваше се на екрана като шестнайсетгодишно момче и забягваше в планините като двадесет и пет годишен мъж. Нито веднъж по време на филма не се сетих за истинската му възраст.

Облегнах се на стола и въздъхнах, когато запалиха светлините. Извадих цигара, все още под впечатлението на филма, запалих и дръпнах. Вълнението ме бе погълнало изцяло. И все пак, смътно чувствувах, че нещо липсва. После усетих огъня в слабините и разбрах какво е.

Погледнах фон Елстер.

— Като изключим краткия епизод с дамата от Ню Орлийнс и дъщерята на каторжника в градчето, във филма няма никакви жени.

Фон Елстер се засмя.

— Има някои неща, които не са за уестърните. Едно от тях са жените.

— Защо?

— Защото в бранша се счита, че образът на чистия, силен мъж трябва да се запази. На героя са му разрешени всички престъпления, но не и блудството.

Засмях се и станах.

— Прощавайте за въпроса — казах, — но защо не им прибавите гласовете, както правите с музиката? Защо да се прави всичко наново?

— Де да можеше! — каза фон Елстер. — Но прожекционната скорост на немия филм е различна от тази на озвучения. Говорящият филм се прожектира със скоростта на речта, докато немият се движи много по-бързо, в зависимост от негативите с надписи и по-подробното действие за изясняване на разказа.

Кимнах. От механична гледна точка казаното от него имаше смисъл. Като всичко друго на този свят и в тази професия имаше известна технология, която започваше да ме интересува. Без механиката цялата работа щеше да е невъзможна.

— Елате с мен в хотела. Бих желал да поговорим още малко по въпроса. Видях по лицето на Рина да се изписва загриженост. Тя погледна фон Елстер, после се обърна към мен.

— Вече е почти четири — бързо заговори тя. — Мисля, че не е редно да продължаваме без Невада.

— Добре — съгласих се аз. — Доведи го в хотела утре сутринта. Осем часа бива ли?

— Осем е чудесно.

— Мога да ви закарам до хотела, мистър Корд — предложи усърдно фон Елстер.

Погледнах към Рина. Тя поклати незабележимо глава.

— Благодаря ви — казах. — Рина ще ме остави на път за вкъщи.

Рина не проговори, докато колата не спря пред хотела.

— Фон Елстер е натясно — каза тя. — Безпокои се. Никога досега не е правил говорящ филм, а иска да направи този. Филмът е голям и ако има успех, ще си стъпи отново на краката.

— Искаш да кажеш, че е ненадежден? — запитах аз.

— Като всички в Холивуд. От Грета Гарбо и Джон Джилбърт надолу. Никой не е сигурен какво ще стане с кариерата му с появата на озвучените филми. Чух, че гласът на Джилбърт бил толкова неподходящ, че „Метро Голдуин Майер“ не искали да го наемат за друг филм.

— А гласът на Невада?

— Добър е — каза тя. — Завчера направихме звукова проба.

— Е, една тревога по-малко.

— Ще се захванеш ли? — попита тя.

— Какво ще получа, ако се съглася? — контрирах аз.

— Може да спечелиш сума пари — каза тя.

— Нямам нужда — възразих. — И без това печеля много пари.

Очите й се извиха към мен, гласът й беше враждебен.

— Май не си се променил.

— Не — поклатих глава. — Защо? Променя ли се човек? Ти променила ли си се? — Присегнах за ръката й. Беше ледена. — Колко си склонна да дадеш, за да измъкнеш Невада?

Очите й бяха приковани в мен.

— Бих дала всичко, което имам, за да му помогна.

Почувствувах някаква горчивина. Замислих се колко хора биха казали същото за мен. Не можех да се сетя за нито един. Пуснах ръката й и излязох от колата. Тя се наведе към мен.

— Е, Джонас, реши ли?

— Не още — изрекох бавно аз. — Искам да понауча още нещо.

— О! — Тя се облегна разочарована.

— Но не се безпокой — казах. — Ако го сторя, ти ще бъдеш първата, която ще ми платиш.

Тя кимна на шофьора. Той включи на скорост.

— Като те знам какъв си, какво ли очаквах от теб!

Лимузината потегли, а аз се обърнах и влязох в хотела. Качих се в стаята и разтворих сценария. Прехвърлих го за около час и половина. Беше почти шест, когато затворих очи.

6.

Телефонът зазвъня яростно над главата ми. Разтърсих я, да дойда на себе си, и хвърлих поглед към часовника. Беше седем и пет. Вдигнах слушалката.

— Мистър Корд? Тук е фон Елстер. Прощавайте, че ви безпокоя толкова рано, но се намирам долу във фоайето с мистър Норман. Много важно е да се видим, преди да се срещнете с Невада.

— Кой е този Норман? — запитах аз, полагайки усилия да избистря главата си.

— Бърнард Б. Норман от „Норман Пикчърс“. Компанията, която създаде филма. Мистър Норман мисли, че би могъл да ви помогне със съветите си при преговорите с Невада.

— Защо ми е нужна помощ? — запитах аз. — Познавам Невада достатъчно отдавна.

Гласът му стана поверителен.

— С Невада няма проблеми, мистър Корд. Обаче неговият импресарио, Дан Пиърс, е много ловък. Мистър Норман просто желае да ви даде някои указания, преди да се свържете с него.

Присегнах за цигара. Фон Елстер не беше губил време. Веднага бе хукнал при шефа си, щом надуши парите. Не знаех какво искат, но бях дяволски сигурен, че то не вещае нищо добро за Невада.

— Почакайте да се облека. Ще ви телефонирам.

Оставих слушалката и запалих цигарата. Синята обвивка на сценария се наби в очите ми. Пак взех слушалката. Дадох на телефонистката домашния номер на Тони Морони.

— Прощавай, че те будя толкова рано, Тони — извиних се аз. — Тук е Джонас.

Мекият му глас се захили по телефона.

— Няма нищо, Джонас. Аз ставам рано. Впрочем, честит ти брак.

— Благодаря — автоматично казах аз и изведнъж се сетих, че дори не бях помислил за Моника от момента на пристигането си. — Ти ли финансира новия филм на Невада Смит?

— „Ренегатът“ ли?

— Да.

— Да, аз — отвърна той.

— Каква е тази история около него?

— Филмът е добър — каза той. — Разбира се, шансовете му биха били по-големи, ако е говорящ, но все пак е хубав филм.

— Щом мислиш, че е добър, защо искаш възстановяване на заема?

— Нека аз първо да ти задам един въпрос, Джонас — каза той. — От какво точно се интересуваш?

— Още не зная — казах искрено аз. — Невада е мой приятел. Искам да разбера какво става. Защо искаш погасяване?

— Знаеш как работим — поясни той. — Отпуснахме заема на Смит косвено, с гаранции на компанията „Норман Пикчърс“. Сега Бърни Норман се нуждае от кредит, за да преработи някои свои стари филми, затова изтегля гаранцията. Това автоматично означава, че трябва да ни се възстанови заемът.

Нищо чудно, че фон Елстер и Норман ме чакаха долу във фоайето да се видим. Не им се искаше ничия намеса, за да спипат Невада.

— Какво точно ще стане с Невада? — попитах аз.

— Ако не може да си плати заема, ще му отнемем филма, после цялата косвена гаранция отива под отчет на писмен дълг. След това ликвидираме, докато си възвърнем стойността на заема.

— Какво правите с филма? — попитах. — Хвърляте ли го?

— О, не — засмя се тихо той. — Връщаме го на Норман, за да го разпространява. Това дава възможност на Бърни да си прибере парите. Той е вложил към четиристотин хиляди. След като си ги прибере, излишъкът се дава на нас. Покрие ли се дългът, остатъка привеждаме на Смит.

Цялата работа се изясняваше. Невада имаше да чака да стигнат пари до него!

— Какви са вероятностите за излишъци? — попитах.

— Не много добри — отговори Тони. — При тази сделка таксите за разпространение са много ниски и най-напред идват парите на Невада. Когато ги приберем, таксите се утрояват и неговият дял остава последен.

— Кой прибира таксите, банката ли?

Той пак се засмя.

— Не, разбира се, Бърни. Той е разпространителят.

Всичко ми стана ясно. Тези момчета долу добре го бяха измислили да прецакат Невада. По този начин грабваха голяма сума почти срещу нищо. Чудех се колко ли е ловък импресариото на Невада, щом го е натикал в капан като този.

— Още един въпрос, Тони — казах, — и няма да те безпокоя повече. Колко още пари са нужни, за да се озвучи „Ренегатът“.

Той замълча.

— Чакай да видя! — каза. — Декорите си стоят, имат и всички костюми. Това прави около половината от стойността. Може би около един милион: ако имат щастие, може и по-малко.

— Заслужава ли си?

Той се поколеба.

— Обикновено не рискувам да давам мнения за филмите. Много неща могат да се случат.

— Рискувай този път — насърчих го аз. — Нужно ми е мнението на човек, който не е лично заинтересован.

— От сведенията, които имам, рискът може би си заслужава.

— Благодаря ти — казах, — сега ми направи една услуга. Задръж всякакво действие по заема, докато ти се обадя по-късно през деня. Може би аз ще поема гаранциите вместо Норман.

— Ще ти трябва още един милион след това.

— Зная — отговорих аз. — Но ръката ми все още си я бива. Винаги мога да подпиша чек.

Морони се засмя развеселен и се сбогувахме. Не се безпокоеше. Знаеше, че лесно мога да покрия сумата с парите от синдиката, който заемаше патента ми за пластмасови отливки. Банкерите бяха винаги готови да ти отпуснат колкото искаш пари, стига да им представиш косвени гаранции.

Погледнах часовника, докато оставях слушалката. Беше почти седем и половина и се чувствувах още замаян. Посегнах отново към слушалката, но се отказах. Да вървят по дяволите! Нека чакат, щом искат да ме видят. Обърнах се и влязох в банята да си взема душ.

Телефонът звъня на три пъти, докато бях под душа. Стоях там, оставил топлата вода да се просмуква в кожата и да отнася умората. Беше почти осем, когато излязох от банята и телефонът пак иззвъня.

Беше отново фон Елстер. Гласът му бе нисък и заговорнически.

— Невада, импресариото му и Рина се качват — заяви той. — Не ни видяха.

— Добре — казах аз.

— Но как ще се срещнем?

— Мисля, че е много късно вече — спокойно казах аз. — Струва ми се, че ще трябва сам да се оправя с импресариото на Невада. Кажете на вашия мистър Норман, че ценя предложението му все пак. Ако имам нужда, ще му се обадя.

Чух стъписаното му хлъцване, когато прекъснах. Засмях се и се зачудих как ли ще обясни това на своя шеф. Намъкнах се в панталона и се присегнах за риза, когато на вратата се почука.

— Влез! — викнах от спалнята. Чух отварянето на вратата и закопчах ризата си. Потърсих обувките, но те лежаха от другата страна на леглото. Не си струваше да обикалям за тях, затова тръгнах по чорапи.

Рина вече седеше на голямата кушетка. Невада и един друг мъж стояха насред стаята. Бавна усмивка се появи на лицето на Невада. Той протегна ръка.

— Джонас! — промълви топло той.

Поех неловко ръката му. Изглеждаше ми смешно да се ръкувам с него като с чужд човек.

— Невада!

В крайчетата на очите му забелязах леки признаци на напрегнатост, но щом ме погледна в лицето, те изчезнаха.

— От ден на ден заприличваш на баща си, синко.

— А ти изглеждаш добре. Защо си с тез каубойски дрехи?

Някаква притесненост се появи на лицето му.

— Те са част от играта — промълви той. — Трябва да ги нося. Децата очакват това. — Зарови из джобовете с привичния си жест и извади такъмите за цигари. Започна да свива една. — Четох във вестниците за теб. Полетът от Париж до Лос Анжелос, сватбата и тъй нататък. Жена ти с теб ли е?

Поклатих глава.

Той ме изгледа проницателно. В този момент знаех, че е разбрал как стоят нещата между мен и Моника. Можеше да чете в мен като в отворена книга.

— Жалко. Щеше ми се да се запозная с нея.

Погледнах към другия мъж, за да сменя темата. Невада веднага се улови.

— А, това е Дан Пиърс, моят импресарио.

Ръкувахме се и минах направо към въпроса.

— Снощи гледах филма ти — започнах аз. — Хареса ми. Много жалко, че ще трябва да го правиш наново.

— Мислех, че говорящите филми няма да се наложат — каза Невада.

— Не е само това, Невада — прекъсна го ядосано Пиърс. Той се обърна към мен: — Вярно, Невада искаше филма да е ням, но когато започнахме да снимаме, видя, че е сгрешил. Тогава се опитахме да го обърнем на говорящ, но не можахме.

— Защо?

— Норман не ни даде — обясни Пиърс. — По онова време имаше само едно звуково студио и той го използваше за един от собствените си филми. Настоя веднага да започваме със снимането, иначе щял да изтегли гаранциите.

Сега вече картината беше ясна. Цялата работа от самото начало бе чисто изнудване. Погледнах Невада. Не можех да разбера. Беше чудесен покерджия, за да клъвне така.

Невада отново схвана какво ми е.

— Зная какво мислиш, момче — бързо вметна той. — Но исках да направя този филм. В него имаше нещо много повече от всичко останало, което бях играл дотогава.

— А Норман? — запитах аз. — Как стана, че отказа да те авансира за ново преснимане?

— Изчерпа се кредитът ми — каза Невада. — Затова банката си иска заема.

— Това са куп глупости! — пак избухна Пиърс. — Пипнаха ни за гушата. Бърни Норман принуждава банката да си възстанови заема, а в замяна банката му връща филма. Така той го получава почти без пари — около една трета от сумата, която би хвърлил, за да го направи.

— Колко би струвало преснимането на филма? — запитах аз.

Невада ме погледна.

— Около милион.

— Плюс заемът, който банката си иска — бързо добави Пиърс.

Обърнах се към него:

— Пак ли Норман ще трябва да го пусне?

Той кимна.

— Естествено. Имат десет хиляди договора за него и ако е говорящ, никой киносалон няма да се откаже.

— Ако е ням?

— Ще бъдем щастливи, ако го пласираме в хиляда и петстотин — каза той. — Всички искат говорящи.

— Какво мислиш, че трябва да направя?

Невада се поколеба за миг, после ме погледна прямо.

— Не бих го сторил на твое място — каза искрено той. — Може да обереш цялата парса.

Видях погледа, който му хвърли Пиърс. Бе изпълнен с гняв, но и с известно уважение. За Пиърс аз бях просто надут глупак. Но не може да се отрече, че чувствуваше връзката между мен и Невада.

Изгледах го за миг после се обърнах и погледнах Рина, седнала на кушетката. Лицето й беше безизразно. Само очите й умоляваха.

Обърнах се към Невада.

— Ще рискувам — казах. — Но само при едно условие. Купувам правата и правя свой филм. И когато го преработим, ще бъде тъй, както аз искам. Никакви възражения, всеки ще върши това, което му кажа. Включително и ти. Ако ще губя, искам аз да раздам картите.

Невада кимна. Достатъчно често бе чувал същите думи от устата на баща ми. И сам ме бе учил да раздавам картите, когато залозите са високи.

— Но какво знаете вие за правенето на филми? — запита Пиърс.

— Нищо — признах аз. — Но колко хора познавате, които знаят как се прави говорящ филм?

Това го спря. Проумяване блесна в очите му. Казаното от мен беше вярно. Това беше нова професия. В нея нямаше ветерани. Пак се обърнах към Невада.

— Е?

— Не зная — бавно промълви той. — Оставям те да поемеш целия риск. Аз нямам какво да губя.

— Грешиш! — бързо се намеси Пиърс. — Излезе ли боклук, с кариерата ти е свършено.

Невада му се усмихна.

— Достатъчно добре преживявах и по-рано — каза той. — Малко старичък съм да се тревожа за нещо, в което попаднах случайно.

— Е, Невада?

Той протегна ръка, напрегнатостта около очите му изведнъж изчезна и той сякаш се подмлади.

— Дадено, младши.

Поех ръката му, после отидох при телефона. Потърсих Морони в банката.

— Направи необходимото, заемът да се прехвърли на „Корд Експлозивс“ — помолих аз.

— Желая ти успех, Джонас — каза той със смях. — Имах чувството, че така ще постъпиш.

— Значи си знаел повече от мен.

— Така ще познаеш добрия банкер — отвърна той.

Оставих слушалката и се обърнах към другите.

— Първото, което искам, е да се уволни фон Елстер.

Невада се обади изумен:

— Но фон Елстер е един от най-добрите в занаята — възрази той. — Режисирал е всичките ми филми. Той ме откри.

— Той е едно въшливо, дребно лайно! — казах аз. — Щом усети, че си натясно, веднага направи опит да те продаде. Още в седем часа беше довел Бърни Норман. Искаха да ми дават безплатни съвети. Не разговарях с тях.

— Сега може би ще ми повярваш, че зад цялата машинация стои Бърни — обади се Пиърс.

— Харесваш или не, Невада — казах аз, — ние сключихме сделка, филмът е мой и каквото кажа аз, това става.

Той мълчаливо кимна.

— Следващото ми желание е Пиърс да ми организира гледането на колкото може повече говорящи филми през следващите три дни. След това, другата седмица, ще ви закарам в Ню Йорк. Ще прекараме три-четири дни по театрите. Може дори да намерим някой подходящ сценичен режисьор, докато сме там. Ще видим! — Спрях да си запаля цигарата и видях усмихнатото лице на Невада. — На какво се смееш?

— Както казах, от ден на ден все повече заприличваш на баща си.

Ухилих се и аз. Точно тогава келнерът донесе закуска. Невада и Пиърс влязоха в банята да се измият, а Рина и аз останахме сами.

Погледът й беше изненадващо нежен.

— Само да искаш, Джонас — каза меко тя, — мисля, че можеш да бъдеш добър човек.

Погледнах я в очите.

— Не се опитвай да ме будалкаш — казах аз. — Ние двамата знаем защо го направих. Ти и аз сключихме нашата сделка още снощи.

Нежният поглед изчезна.

— Искаш ли още сега да изпълня моята част?

По начина, по който го каза, знаех, че съм я наранил. Усмихнах се.

— Мога да почакам.

— Аз също — отговори тя. — Дори завинаги, ако се наложи.

Телефонът иззвъня.

— Виж кой е! — казах аз.

Рина вдигна слушалката, чух някакъв глас, после тя ми подаде слушалката.

— Жена ти.

— Ало, Моника.

Гласът й бе пълен с гняв.

— Работа! — развика се тя. — И като те потърся, някаква евтина курва се обажда. Предполагам, че ще кажеш, че е мащехата ти!

— Точно така!

Чу се ядовито щракване и слушалката занемя в ръката ми. Изгледах я за миг и започнах да се смея. Всичко беше толкова вярно.

И толкова погрешно.

7.

Погледнах през прозореца към полето. Няколко самолета загряваха на пистата, изписаните с червено, синьо и бяло букви ICA блестяха отстрани и под крилата им. Погледнах чертожната дъска, след това конструктора.

Мориси беше млад, дори по-млад от мен. Бе завършил Масачузетския технологически институт, където се бе дипломирал като авиоинженер и авиоконструктор. Не беше летец: беше от новото поколение, което сякаш се разхождаше по небето. Предложението му бе радикално. Двумоторен едноплощник, които ще се издига на непознати досега височини.

Смъкна очилата си надолу.

— Тъй, както го виждам, мистър Корд — започна той с прецизния си говор, — е, че като разширим крилата, ще получим желаното издигане, а също и ще увеличим горивния капацитет. Овен това се прибавя преимуществото, че пилотът ще има пряк визуален контрол.

— Интересува ме полезният товар и скоростта — казах аз.

— Ако изчисленията ми са правилни — каза Мориси, — ще можем да качим двадесет пътника, освен двамата пилоти, при попътна скорост около четиристотин километра. Ще може да лети около шест часа с едно зареждане.

— Искате да кажете, че ще можем да летим оттук до Ню Йорк само с едно спиране в Чикаго? — запита скептично Бъз. — Не го вярвам!

— Това показват изчисленията ми, мистър Далтън — вежливо му отговори Мориси. Бъз ме погледна.

— Можеш да си хвърлиш парите в такива налудничави проекти — каза, — но не и аз. Наситил съм се на подобни фантазии.

— Каква сума горе-долу ще ви бъде необходима за първия? — запитах Мориси.

— Четиристотин, може би петстотин хиляди. След като отстраним техническите дефекти, ще можем да ги произвеждаме за около четвърт милион.

Долтън се засмя презрително.

— Половин милион за един самолет? Това е лудост. Никога няма да си възвърнем парите.

Пътуването с влак първа класа от едното до другото крайбрежие струваше около четиристотин долара. Траеше почти четири дни и като се прибави и храната, възлизаше на повече от петстотин долара на пътник. Самолет като този би докарвал на пътниците по седем хиляди на курс, заедно с пощата, а това правеше към осем хиляди и петстотин. Пет полета седмично и за по-малко от двадесет седмици щяхме да си възвърнем разходите и да покрием текущите разноски. Оттам нататък всичко беше чиста печалба. Ха, дори можехме да си позволим да даваме безплатна храна по време на полета.

Погледнах часовника. Беше почти девет. Станах.

— Трябва да отивам в студиото. Днес ще заснемат първата сцена.

Лицето на Долтън се изчерви от гняв.

— Зарежи ги, Джонас! Залавяй се за работа. Вече месец и половина си губиш времето из това шибано студио. Вместо да се шляеш около този въшлив филм, ела да решаваме какъв самолет ще строим. Не го ли направим, цялата индустрия ще ни изпревари.

Изгледах го, без да се усмихвам:

— Що се отнася до мен, аз вече съм решил.

— Ти не… — заекна недоумяващ той — не искаш да кажеш, че ще опитаме с този?

Кимнах и се обърнах към Мориси:

— Можете веднага да започнете самолета.

— Почакай! — пресече го Долтън. — Ако си мислиш, че ICA ще пусне мангизите, ти си луд. Не забравяй, че половината акции са мои.

— А другата половина са на „Корд Експлозивс“ — казах аз. — „Корд Експлозивс“ притежава също така ипотеки за повече от половин милион долара върху самолетите на ICA, много от които трябва да се покрият точно сега. Пусна ли ги в ход, ще пипна цялата „Интерконтинентъл Еърлайнс“.

Той ме изгледа гневно, после по лицето му се разля усмивка.

— Хем те знам какъв си от по-рано, Джонас, трябваше да си науча урока още когато загубих онзи „Вако“ на покер от теб.

И аз му се усмихнах.

— Ти си голям летец, Бъз. Гледай си полетите и остави сделките на мен. Ще те направя богат човек.

Той извади цигара.

— Добре — съгласи се спокойно. — Но все пак си мисля, че си откачил по този самолет. Можем да останем голи и боси покрай него.

Не му отговорих, докато отивахме към колата. Безсмислено беше да обяснявам на Бъз простите правила на кредитирането. ICA ще поръча двадесет такива самолета на „Корд Еъркрафт“. След това двете компании ще представят за тях имуществени гаранции от „Корд Експлозивс“. А „Корд Експлозивс“ ще депозира имуществените гаранции в банките, преди още да са построени самолетите. Най-лошото, което би могло да се случи, ако самолетът не излезе удачен, бе „Корд Експлозивс“ да се окаже с доста големи данъчни удръжки.

Влязох в колата.

— Желая ти успех с филма! — извика подире ми Бъз, когато потеглих.

Завих през главния портал на студио „Норман“. Пазачът ме видя и ми махна.

— Добро утро, мистър Корд — подвикна той. — Всичко хубаво, сър.

Усмихнах се и се отправих към паркинга. Имаше място, обозначено с табелка с името ми: МИСТЪР КОРД. Не пропускаха нищо, щом станеше въпрос да лижат задници. В административната трапезария имаше запазена маса на мое име. Имах и частно бунгало, кабинети, две секретарки, солидно зареден бар с напитки, електрически хладилник, личен клозет и душ, съблекалня, зала за заседания и освен личните ми кабинети, още два за секретарките.

Влязох в бунгалото през задната врата и се отправих към кабинета. Едва седнах зад бюрото, когато една от двете секретарки влезе. Застана делово пред бюрото с бележник и молив в ръце.

— Добро утро, мистър Корд — бодро поздрави тя. — Ще диктувате ли нещо?

Поклатих глава. Би трябвало вече да е наясно. През изминалите пет седмици този ритуал се повтаряше всяка сутрин. Никога не пиша нищо — ни съобщения, ни записки, ни инструкции. Ако искам да се напише нещо, телефонирам на Макалистър. Адвокатите са за това.

Телефонът на бюрото ми зазвъня. Тя вдигна слушалката.

— Кабинетът на мистър Корд. — Заслуша се, след което се обърна към мен. — Привършили са репетициите в студио Девет и са готови за първото заснемане. Искат да знаят дали бихте желали да присъствувате.

Изправих се.

— Кажете им, че тръгвам.

Студио Девет се намираше в далечния край на терена. Там бяхме изградили сцената за Ню Орлийнс, понеже смятахме, че е по-тихо и няма да ни смущава шумът от другите студия. Забързах по тухлените пътеки, проклинайки голямото разстояние, когато съгледах куриерския велосипед, облегнат на едно от административните бунгала. Миг по-късно въртях педалите като бесен по алеята. Дочух куриера да вика подире ми.

Извих пред студио Девет и едва не се сблъсках с един мъж, който отваряше вратата. Той се закова и ме погледна изненадан. Беше Бърни Норман.

— О, мистър Корд! — каза той. — Не е трябвало да правите това. Ако се бяхте обадили, щеше да дойде да ви вземе кола.

Облегнах колелото на стената.

— Нямах време, мистър Норман — отвърнах аз. Казаха ми, че са готови да започнат. Моите пари и моето време се пилеят тук.

Бяха готови за изпълнението на първия кадър, онзи, в който Макс, още младеж, се среща за пръв път с мадам в къщата на удоволствията. Това не беше началото на филма, но такъв беше начинът на снимане. Най-напред правеха вътрешните снимки, после външните. Щом приключеха, определен помощник-режисьор ги сглобяваше в съответната последователност.

Актрисата, изпълняваща ролята на мадам, беше Синтия Рандъл. Най-голямата звезда на Норман. Минаваше за най-чувствената жена на екрана. Лично за мен не представляваше кой знае какво. Обичам жени с цици. Двама гримьори и една фризьорка се суетяха около нея, а тя бе застанала пред тоалетната масичка, която беше част от декора.

Невада бе застанал в другия край, с гръб към мен, и разговаряше с Рина. Обърна се, щом влязох, и усетих как по гърба ми пробягнаха тръпки, когато в паметта ми изплува образът му от моето детство. Изглеждаше дори по-млад от момента, когато го бях видял за първи път. Не зная как го постигаше; дори погледът му беше младежки.

Усмихна се лениво.

— Е, младши. Започваме.

Кимнах, без да снемам очи от него.

— Да — промълвих. — Започваме.

— Всички по местата! — извика някой.

— Мисля, че става дума за мен — каза Невада.

Лицето на Рина беше обърнато към сцената, очите й бяха съсредоточени. Избутаме някакъв мъж, помъкнал кабел. Дръпнах се от него и едва не се сблъсках с друг. Реших да се отстраня, преди да съм направил някоя поразия.

Настаних се до кабината за озвучаване. Оттам виждах и чувах всичко. Сега разбрах защо филмите струват толкова пари. Преснемахме сцената за единадесети път, когато забелязах звукооператора в кабината. Беше се навел над пулта, притиснал слушалки към ушите, и трескаво въртеше копчетата. Виждах как непрестанно сипе ругатни през свитите си устни и продължава бясно да се занимава с копчетата.

— Да не би нещо да не е наред с машината? — попитах аз.

Той ме изгледа. От погледа му разбрах, че не знае кой съм.

— Нищо й няма на машината — отвърна той.

— А кое ви смущава?

— Слушай, приятел — сопна се той. — Всеки от нас си гледа хляба, нали?

Кимнах.

— Щом шефът каже, че някой трябва да изглежда добре, ти правиш каквото е наредил и не задаваш въпроси. Нали?

— Правилно — съгласих се аз.

— Е, мъча се и аз. Ама не съм господ. Не мога да изменям гласове.

Изгледах го и усетих как ме обзема безпокойство. Имах само думата на Рина, че гласът на Невада е звучал добре на пробния запис.

— Невада Смит ли имате пред вид?

Той поклати глава.

— Не-е — обясни снизходително той. — При него всичко е наред. Жената. Говори тъй носово, сякаш измъква гласа от очните си ябълки.

Звукооператорът се обърна отново към машината. Присегнах и си сложих слушалките на главата. Той се обърна към мен.

— Какво по дяволите правиш?

Но аз вече ги бях сложил и той нямаше какво да стори, освен да застане до мен. Говореше Невада. Гласът му беше ясен, съвсем звучен. После заговори Синтия Рандъл и просто не знаех дали да повярвам на ушите си.

Гласът й притежаваше всичките дразнещи нотки на котка, мяукаща край оградата, далеч беше от това да звучи чувствено. Чак гръбнакът ми изтръпна. Такъв глас би могъл да прекъсне всяка полова игра, пък било то и в най-великолепната къща на Ню Орлийнс. Смъкнах гневно слушалките от главата и ги натиках в ръцете на звукооператора. Запътих се към сцената. Някакъв мъж се опита да ме задържи, но аз го изблъсках.

— Спри! — изкрещя нечий глас и на сцената се възцари пълна тишина. Всички гледаха към мен със странни, изумени изражения.

Бях бесен. Знаех само, че някой ме прави на глупак и това никак не ми се нравеше. Мисля, че момичето разбра защо съм на цената. Очите й ме загледаха напрегнато, въпреки че направи опит да се усмихне.

Бърни Норман заприпка към нас. Тя сякаш се успокои и всичко ми стана ясно.

— Мистър Корд — запита той, — да не би нещо да не е наред?

— Да! — отговорих мрачно аз. — Тя. Разкарайте я от сцената. Уволнявам я!

— Не можете, мистър Корд — заобяснява той. — Тя има договор за вашия филм.

— Може и да има — съгласих се аз, — но не с мен. Аз не съм подписвал никакъв договор с нея.

Бърни впери поглед в мен и лицето му пребледня под загара. Знаеш за какво говоря.

— Това е съвсем против правилата — възрази той. — Мис Рандъл е голяма звезда.

— Пет пари не давам, ако ще да е Божията майка — прекъснах го аз. Дигнах ръка, погледнах часовника, а след това него. — Имате точно пет минути да я разкарате от сцената, иначе прекратявам филма и ще ви въвлека в най-голямото съдебно дело, което някога сте сънували!

Седях на брезентовия стол, на който беше изписано името ми, и оглеждах вече празната сцена. Само неколцина души сновяха наоколо, движейки се като безплътни сенки на пиршество. Погледнах към звукооператора, приведен над своя пулт с прилепнали към ушите слушалки. Уморено затворих очи. Минаваше десет вечерта.

Чух нечии крачки и отворих очи. Беше Дан Пиърс. Бе ходил до телефона, опитвайки се да заеме някоя звезда от другите филмови студии.

— Е? — запитах го. Той поклати глава.

— Нищо не става. „Метро Голдуин Майер“ не иска да ни заеме Грета Гарбо. Възнамеряват те да правят говорящ филм с нея.

— А Мерион Дейвис?

— Току-що се свързах с нея. Ролята й харесва, но мисли, че не е подходяща. Може би ще трябва да се примирим със Синтия Рандъл. Ако седим така, без да правим нищо, губиш по трийсет бона на ден.

— По-добре да спра сега, отколкото да стана за смях и да загубя всичко по-късно.

— Може би ще успеем да докараме някоя актриса от Ню Йорк?

— Нямаме време — отвърнах аз. — Десет дни правят триста хиляди долара.

Точно тогава Рина се появи с няколко сандвича.

— Помислих, че може да сте огладнели, затова поръчах да ги донесат.

Взех един и го захапах мрачно. Тя се обърна и подаде друг на звукооператора.

— Благодаря, мис Марлоу.

— Няма защо — каза тя и се отправи към мястото, където седяха с Невада.

— Жалко, че не можете да намерите някоя с такъв глас — изломоти звукооператорът с пълна уста.

— Какво искаш да кажеш? — изгледах го аз.

— В гласа й има нещо, което те грабва — поясни той. — Ако и на записа е такъв, ще накара хората да скачат от балкона!

— Рина ли имаш пред вид? — недоумявах аз.

— Да — каза той и на устните му се появи бегла, многозначителна усмивка. — И ако не съм откачил, на лентата ще изглежда превъзходно. Жена и половина!

Обърнах се към Дан:

— Ти как мислиш?

— Възможно е — съгласи се предпазливо той.

— Тогава да опитаме! — казах аз, ставайки на крака. — Трийсет хиляди долара на ден са много пари.

Рина го прие като шега, когато я помолих да изговори няколко реплики пред микрофона. Все още не вярваше, когато сбрах екипа за пълна проба. Мисля, че въобще не приемаше работата на сериозно, докато не седнахме в прожекционната зала в два сутринта и не гледахме как тя и Невада изиграват една сцена.

До този момент не бях виждал на екрана подобно нещо. Цялото й излъчване беше два пъти по-силно. На човек просто му потичаха лигите.

Обърнах се към нея.

— Прибирай се и лягай! Утре те искам в гардеробната в шест сутринта. В девет започваме снимките.

Тя поклати глава.

— Не, Джонас. Достатъчно далеч отиде шегата. Не искам повече да участвувам в нея.

— Утре, точно в девет, те искам готова за снимки! — мрачно я срязах аз. — Ти ме повика, а не аз теб, нали помниш?

Погледнах Невада. Лицето му бе объркано и нещо в невинния му, недоумяващ поглед ме ядоса.

— Теб ще държа отговорен, ако утре не бъде тук! — заявих нервно аз.

Обърнах се и излетях от прожекционната зала, оставяйки ги да гледат втрещено след мен.

8.

Бавно отворих очи и ги забодох в часовника. Два часът! Надигнах се рязко и болката едва не разцепи черепа ми. Простенах и вратата се отвори.

Беше Дан, вече облечен в светъл панталон и крещяща, спортна риза. Държеше чаша с нещо като доматен сок.

— Вземи! — каза той. — Изпий това! Ще разкара махмурлука.

Вдигнах чашата към устните си. Течността беше ужасна на вкус, но той излезе прав. Миг по-късно главата ми започна да се избистря. Огледах стаята. Страхотен хаос.

— Къде са момичетата? — попитах.

— Платих им и ги отпратих.

— Добре. — Станах със залитане. — Трябва да отида в студиото. За девет бях насрочил снимките.

Дан се усмихна.

— Телефонирах и казах, че си зает, но че ще наминеш следобед. Сметнах, че е по-добре да се наспиш. Беше страхотна нощ.

Ухилих се. Беше, и още как!

Дан и аз действително я бяхме започнали от предната вечер. Срещнах го на излизане от студиото и му предложих да го откарам до града. Но по пътя решихме да спрем и хапнем. Бях напрегнат като пружина на евтин часовник и той ми предложи да ми помогне да се отпусна. Знаеше едно местенце, което трябваше да е затворено, ала не беше, с бърбън и после другото. Другото пристигна, след като той се справи с черното си тефтерче, каквото, изглежда, имаше всяко импресарио. Е, така се отпуснах, че сега се чудех дали някога ще мога да се стегна отново.

Домашният му прислужник, японче, бе забъркало яйца с наденички, когато излязох от душа. Бях гладен като вълк. Ометох шест яйца и около дузина малки наденички. Когато изпих и четвъртата чаша кафе, Дан се усмихна и попита:

— Как се чувствуваш сега?

Върнах му усмивката.

— Никога не съм се чувствувал по-добре. — Вярно беше. Изведнъж се бях почувствувал успокоен и отпуснат. Нямаше го вечното стягане в гърлото, докато мислех за предстоящия ден. — Разправяше ми нещо за работа?

Бяхме говорили предната вечер — повече, отколкото обикновено приказвам с непознати. Но Дан Пиърс беше различен. Тип, какъвто не бях срещал досега и който ме очароваше. Беше дързък, хитър и знаеше какво иска. Бях претоварен и го съзнавах. Нямаше да е за дълго, но докато се отърся, можех да използувам някого като Дан Пиърс.

— Тази сутрин продадох агенцията си на MCA.

— Защо?

— Защото идвам при теб.

— Не избързваш ли? — попитах аз. — Ще направя само този филм. Какво ще работиш след това?

Дан се усмихна.

— Така говориш. Може би и го мислиш сега. Но зная, че не е така. Ти имаш усет за тази професия — природен усет, какъвто малцина притежават. В нея се крие предизвикателство, на което не можеш да устоиш. Нещо като хазарта. Ще останеш.

Отпих от кафето. Беше силно и черно, точно, каквото го обичах.

— И как си представяш твоята помощ? — запитах аз.

— Знам всички тайни на занаята, всички мръсни трикове, а на теб ще ти е нужно много време, за да ги научиш. Ти си зает човек и времето ти е страшно ценно. Нямаше да ти бъда и наполовина полезен, ако филмите бяха единствената ти работа. Обаче не е така. И никога няма да бъде. Те са просто един нов хазарт.

Изгледах го.

— Готово! — бързо продължи той. — Аз например не бих започнал филма, докато не направя звукова проба на всеки един.

— Това вече научих. Отвори ми очите за нещо, което още не знам.

Той присегна до себе си и взе един обвит в синьо ръкопис.

— Ако Рина се окаже удачна, както подсказва пробата, можем да направим няколко промени в това и да си спестим четиристотин хиляди долара.

— Как?

— Като се концентрираме върху нейния разказ и отделим повече време във филма на Ню Орлийнс. Това ще ни спести пет седмици външни снимки, пък и никой още не знае как работят тези микрофони на открито.

Присегнах за цигара.

— Ако направим това — бавно казах аз, — какво ще стане с Невада? Неговата роля ще се ореже.

— Невада не е вече мой проблем, той е на MCA. Сега аз работя за теб и считам, че е време да скъсаш с всички сантименталности по отношение на филма. И той е като всяка друга сделка. Главното е да се правят пари.

Дръпнах от цигарата и отпих глътка кафе. За пръв път след обаждането на Рина се чувствувах нормално. Известно време ме беше въртяла като пумпал. Не знаех накъде съм тръгнал. Сега се чувствувах другояче.

— Каква сделка имаш предвид?

— Без заплата. Само десет процента от реализацията и безотчетни.

Засмях се.

— Мислех, че си продал агенцията си.

— Това е единственият начин, по който виждам възнаграждението си, без да прибавяме горницата.

— Не ме баламосвай — казах аз. — Ще живееш с подотчетните.

— Разбира се. Но и при заплата бих го правил. Как мислиш, че ще работя за теб, ако не мога да харча пари? Хората в този град мислят единствено за пари.

— Ще ти дам десет процента участие в печалбата. Но без акции.

Той ме изгледа продължително.

— А безотчетните?

— Съгласен съм.

— Дадено! — протегна ми ръка той.

Минаваше три, когато влязох в студио Девет. Всички бяха под пара и се въртяха насам-натам, подготвяйки следващия кадър. Невада стоеше накрая на сцената: Рина не се виждаше никъде. Спрях до звукооператора.

— Как върви?

Той вдигна поглед към мен и се ухили.

— Звучи чудесно! — потупа слушалките той.

Усмихнах се и тръгнах към Невада. Той разговаряше с режисьора: и двамата се обърнаха към мен.

— Как е тя?

Новият режисьор сви рамене.

— Отначало беше малко нервна, но се успокои. Ще се справи.

— Ще бъде страхотна! — каза топло Невада. — Колко пъти ми е помагала да си уча репликите, но никога не ми е минавало през ум, че ролята може да подхожда за нея.

Притича един от помощник-режисьорите.

— Готови сме, мистър Карол.

Режисьорът кимна, помощникът се завъртя и викна:

— Всички по места!

Режисьорът тръгна към камерата, докато Невада се отстрани от сцената. Обърнах се и видях Рина да влиза отстрани. Опулих се: не вярвах на очите си. Дългата й, златистобяла коса бе събрана на темето, а гърдите й бяха притиснати така, че приличаше на момче. Устата й бе очертана с тънка линия и силно смалена, а веждите бяха изтеглени по неестествен начин. Не беше вече жена — беше като рекламните вестникарски карикатури към „Панаир на суетата“.

Лицето на Дан остана безизразно! Той ме погледна, но очите му не издаваха нищо.

— Добра работа са свършили — отбеляза той. — Точно според образа.

— Не прилича на жена.

— Да, но публиката си пада по това.

— Пет пари не давам по какво си пада! Не ми харесва. Жени от този тип с лопата да ги ринеш в тоя град.

Лека усмивка се мярна в очите на Дан.

— Щом не ти харесва, промени го — каза той. — Ти си шефът. Филмът е твой.

Изгледах го. Направо ми идеше да се кача на сцената и да се разфуча. Но инстинктът ме задържа. Знаех, че още една суматоха като вчерашната ще деморализира целия колектив.

— Кажи на Карол, че искам да го видя — казах на Дан.

Той кимна одобрително.

— Умно — похвали ме той. — Правилно постъпваш. Може би ще имаш по-малко нужда от мен, отколкото предполагах! — Запъти се към режисьора.

След минутка режисьорът обяви десетминутна почивка. Дойде при мен явно нервиран.

— Какво има, мистър Корд?

— Кой одобри грима и костюма?

Режисьорът ме изгледа, после насочи поглед към Рина.

— Сигурно са одобрени от гардеробиерката и гримьора — каза той. — Невада им обясни как да я обработят.

— Невада ли?

Той кимна. Погледнах Дан.

— Искам всички свързани с въпроса да дойдат след десет минути в кабинета ми! — наредих аз.

— Дадено, Джонас.

Обърнах се и излязох от студиото.

9.

Обиколих с поглед кабинета. Разбрах, че в студиото си знаеха работата. Беше достатъчно голям, за да побере всички ни.

Дан седна в креслото вляво от бюрото, Карол, новият режисьор, до него. Рина и Невада бяха на кушетката, а срещу тях — кинооператорът. В другата част на стаята бяха гримьорът и завеждащата гардероба, стройна жена на неопределена възраст, с младо лице и преждевременно посивяла коса, облечена в семпло скроена рокля. Най-сетне от дясната ми страна седеше секретарката с неизбежния молив, надвиснал върху бележника й.

Запалих цигара.

— Всички вие видяхте пробата снощи — започнах аз. — Беше великолепна. Как се получи, че същото момиче го няма на сцената днес следобед?

Никой не отговори.

— Рина, стани!

Тя мълчаливо се изправи на крака и впи очи в мен. Огледах отново помещението.

— Как се казва тя?

Режисьорът се покашля и се засмя нервно.

— Мистър Корд, всички знаят името й.

— Да? Как е то?

— Рина Марлоу.

— Тогава защо не прилича на Рина Марлоу, а е по-скоро някаква беззадникова комбинация от Клара Боу, Марион Дейвис и Синтия Рандъл? Дяволски вярно е, че наистина не прилича на Рина Марлоу.

— Боя се, че не разбирате, мистър Корд.

Огледах се.

— Вие как се казвате?

— Аз съм Айлин Гейлърд — каза тя. — Художничката на костюмите.

— Добре, мис Гейлърд. Да речем, че вие ще ми обясните кое не разбирам.

— Мис Марлоу трябва да бъде облечена в унисон със съвременната модна линия — заобяснява тя. — Виждате ли, мистър Корд, макар че допускаме известни отстъпки по отношение на периода, през който се развива действието на филма, като цяло кройката трябва да бъде в крак с най-новото в момента. Жените ходят на кино да видят именно това. Филмите създават модния стил.

Изгледах я косо.

— Стил или не, мис Гейлърд, безсмислено е една жена да се превръща в момче, за да бъде в крак с модата. Никой нормален мъж не би се заинтересувал от подобна фигура.

— Не вини мис Гейлърд, Джонас. Аз я накарах да постъпи така.

Обърнах се към Невада.

— Ти ли й каза?

Той кимна.

Рано или късно, това беше неизбежно. Заговорих с леден глас:

— Сега играят моите пари и уговорката бе, че аз ще съм шефът. Затова отсега нататък ти си гледай своята роля. Всичко останало е мой дерт.

Невада сви устни и дълбоко в очите му видях, че е засегнат. Извърнах се, за да не го гледам. Рина гледаше пред себе си, странно безучастна към всичко наоколо.

— Рина! — Тя се обърна към мен с изпълнени с апатия очи. — Иди в банята и измий всичките мазила от лицето си. Сложи си обикновения грим.

Рина мълчаливо напусна стаята, а аз отидох до бюрото и седнах зад него. Никой не проговори, докато тя не се върна с чувствена широка уста, пълните устни и вежди, следващи естествената извивка на челото. Косата й се разпиляваше като бяло злато по раменете, но все още имаше нещо не както трябва. Под халата тялото й беше една плоска, права линия.

— Върни се и махни това, с което са те стегнали!

Все така мълчалива, тя безропотно изпълни нареждането ми. И когато дойде отново в стаята, беше вече Рина. Никой не можеше да отрече, че под халата имаше истинска жена.

— Сега е вече друго — казах аз. — Ще снемем тези сцени наново.

Рина кимна и се обърна. Гласът на мис Гейлърд я спря.

— Не можем да я снимаме така.

Погледнах я.

— Какво казахте?

Мис Гейлърд се изправи.

— Не можем да снимаме така. Бюстът й подскача.

Разсмях се.

— Че какво от това? Циците трябва да скачат.

— Естествено — каза бързо художничката. — Обаче на екрана всичко е преувеличено. — Тя погледна кинооператора. — Така ли е, Дий?

Кинооператорът кимна.

— Права е, мистър Корд. Никак няма да изглежда естествено.

— Ще трябва да й сложим някакъв сутиен — каза мис Гейлърд.

— Добре. Идете и вижте какво може да се направи.

След минутка двете се върнаха от банята. Тръгнаха към мен. Сега беше по-добре от първоначалния вариант и все пак не изглеждаха така добре, както когато бяха свободни. Просто не ми харесваше.

Станах и се запътих към Рина.

— Чакай да видя!

Рина ме изгледа с подчертано студен поглед. Невъзмутимо смъкна халата от раменете си, задържайки го на извивката на лактите.

— Извий се наляво — казах аз. — А сега — надясно.

Пристъпих назад и я огледах. Най-после разбрах. Щом се обърнеше, сутиенът дръпваше назад и я сплескваше и това именно придаваше неестествения вид на гърдите й. Погледнах художничката.

— Какво ще стане, ако махнем презрамките?

— Да опитаме — сви рамене Айлин Гейлърд. Присегна и свали презрамките. Рина остана, впила поглед в някаква далечна точка над рамото ми.

— Обърни се сега! — Сутиенът пак се врязваше в гърдите й. Н-не, не — казах аз. — Все още не ми харесва.

— Мога да опитам едно нещо.

— Добре — съгласих се аз.

След няколко минути пак се върнаха. Рина носеше някаква измишльотина, поръбена с тел, във формата на малък корсет, само дето не стигаше до бедрата. И като се движеше, гърдите й не мърдаха. Виждаха се, но изглеждаха, сякаш бяха моделирани от гипс.

Погледнах художничката.

— Няма ли начин да срежем някои от теловете?

— Мисля, че така изглежда добре, мистър Корд. Във всеки случай, не виждам защо трябва да се тревожите за линията на бюста. Краката й са хубави и се вижда доста от тях.

— Мис Гейлърд, тъй като не сте мъж, не очаквам да разберете идеята ми. Мога да видя колкото искам крака, като вървя по улицата. Отговорете на въпроса ми, моля!

— Не, не можем да прережем телта, мистър Корд — отвърна тя все така учтиво. — Ако го сторим, все едно че не сме сложили нищо. Няма да има какво да ги крепи.

— Може би ако ви покажа какво искам, ще измислите нещо. Махни го, Рина! — казах аз и пристъпих към нея.

Рина се изви настрана апатично. Когато пак се обърна, измишльотината беше в едната й ръка, а с другата придържаше пеньоара загърнат.

Взех дивотията и я хвърлих на бюрото. Поставих ръце върху дрехата на Рина и я изтеглих надолу, докато се оформи един квадрат пред гърдите, точно над зърната. Гърдите и изплуваха като две пълни бели луни под тъмните ми сбити юмруци.

— Виждате ли идеята ми?

Може би тя не, ала в стаята нямаше нито един мъж, чиито очи да не бяха ококорени.

— Вие искате нещо невъзможно, мистър Корд. Рина, е едро момиче. Номер четиридесет и четири „С“. Не съществува сутиен, който да поддържа подобен бюст по този начин. Аз съм художничка, мистър Корд, а не инженер-конструктор.

Оставих Рина да си наметне робата и се обърнах към мис Гейлърд.

— Благодаря ви — казах аз и се насочих към телефона. — Това е първата умна мисъл, която чувам от започването на това заседание.

Мориси пристигна след по-малко от двадесет минути.

— Имам един малък проблем, Мориси. Нужна ми е вашата помощ.

Вълнението му постепенно се стопи и той се огледа колебливо.

— На ваше разположение, мистър Корд.

— Стани, Рина! — казах аз. Тя бавно се изправи и тръгна към нас. Очите на Мориси се ококориха зад очилата. Драго ми беше да видя, че освен от самолетите можеше да се вълнува и от друго.

— Не съществувал сутиен, който да ги обуздае така, че хем да не се друсат — обясних аз, — хем да стори това.

Той се обърна към мен шокиран.

— Вие се шегувате, мистър Корд!

— Никога в живота си не съм бил по-сериозен.

— Но… аз си нямам понятие от сутиени. Аз съм авиоконструктор — запелтечи той, целият порозовял.

— Именно за това ви извиках — спокойно отвърнах аз. — Сметнах, че след като конструирате самолети, издържащи на хиляди килограми напрежение, би следвало да можете да изобретите една такава дреболия, която да придържа чифт едри цици. — Обърнах се към художничката. — Запознайте го с подробностите, които са му необходими.

Мис Гейлърд изгледа мен, после Мориси.

— Може би ще бъде по-добре, ако поработим в моя кабинет в гардеробната. Там имам всичко, от което бихте се нуждаели.

Мориси бе впил поглед в гърдите на Рина, докато художничката говореше. За миг ми се стори като парализиран, после той се обърна:

— Мисля, че ще мога да направя нещо.

— Знаех, че ще успеете — усмихнах му се аз.

— Естествено, не обещавам нищо. Но проблемът е доста внушителен.

Запазих сериозно изражение.

— Доста — заявих тържествено аз.

Мориси се обърна към художничката:

— Случайно да ви се намира шублер?

— Шублер? За какво ни е шублер?

Мориси я изгледа учуден.

— А как иначе бихме могли да измерим дълбочината и обиколката?

Тя го изгледа стъписано за миг, след което го улови под ръка и го поведе към вратата.

— Сигурно ще намерим при техниците. По-добре елате с нас, Рина.

Мориси се върна след по-малко от час. Влезе, размахвайки лист хартия.

— Мисля, че сполучихме! Наистина беше съвсем просто, след като намерихме точката на напрежението. Тежестта на всяка гръд дърпа настрани. Това ще рече, че първоизточникът на напрежението пада между двете, точно в центъра на разделянето.

Втренчих се в него. Езикът му бе странна смесица от техническа и шивашка терминология. Но той бе толкова погълнат в обясненията си, че не обърна внимание на погледа.

— След това цялата работа се сведе до намиране на компенсация. Трябваше да се сетим за начин да използуваме напрежението, което само по себе си да държи устойчиво гърдите. Вмъкнах тел във формата на „V“ там, където гърдите се разделят, използувайки принципа на окачването. Разбирате ли ме?

— Надхвърляте възможностите ми.

— Знаете ли принципа, използуван при висящите мостове?

— Смътно — поклатих глава аз.

— Съгласно този принцип, колкото повече напрежение упражнява масата върху себе си, толкова повече напрежение се създава за поддържането й на място.

Кимнах. Макар че не го разбирах напълно. Пък и не ме интересуваше кой знае колко. Вълнуваше ме единствено да разбера дали ще има резултат.

Не чаках дълго за отговора. Рина влезе в кабинета малко след това, последвана от Айлин Гейлърд. Небрежно пусна робата да падне на земята и остана само по вече коригираното си бельо.

— Пристъпете към мистър Корд — каза художничката.

Рина бавно пристъпи към мен. Не можех да сваля очи от нея.

Най-изкусителният чифт гърди, за които един мъж би мечтал да положи глава. Спря пред бюрото и ме изгледа. Проговори за пръв път този следобед:

— Е?

Усетих усилието, което ми струваше да вдигна очи и да я погледна в лицето. Нейните очи бяха студени и пресметливи. Тази кучка винаги знаеше какво влияние има върху мен. Накани се да се обърне.

— Само още нещо, мис Гейлърд — казах аз. — Когато утре започнем снимките, искам я в черно бельо, вместо в това, бялото. Нека всеки да разбере, че е курва, а не девствена младоженка.

— Да, мистър Корд. — Айлин пристъпи към бюрото с грейнали очи. — Наистина вярвам, че с мис Марлоу ще наложим нов стил. Освен ако не греша напълно, след появата на филма жените по целия свят ще искат да й подражават.

Ухилих се насреща й.

— Не ние диктуваме модата, мис Гейлърд — казах аз. — Жените са си жени много преди вие и аз да се родим.

Тя кимна и се запъти да излезе. Огледах залата. Съвещанието бе свършило и всички си затръгваха. Невада вървеше последен и аз го повиках.

Той се върна към бюрото. Обърнах се и погледнах секретарката. Тя продължаваше да седи на стола, запълнила бележника си със стенографски завъртулки.

— Какво сте писали толкова? — запитах аз.

— Протокол на съвещанието.

— За какво?

— Правило на компанията — изчурулика тя. — Протоколите на всички административни съвещания се записват и се размножават.

— Я ми дайте този бележник. — Задържах го над кошчето за отпадъци и поднесох клечка кибрит. Когато пламъкът хвана, аз го пуснах и я изгледах.

Тя ме зяпаше с ужасени очи.

— Сега си измитай дебелия задник оттук — казах аз — И ако някога чуя, че протоколи от заседания в тази зала са излезли извън тези четири стени, ще си търсите друга работа.

Невада се усмихваше, когато се обърнах към него.

— Прощавай, не трябваше да ти говоря така, Невада.

— Няма нищо, младши. Имах нужда от запушване на устата.

— В този град има куп хора, които ме считат за глупак и мислят, че съм се задънил в загубена сделка. Ти и аз знаем, че това не е вярно, но аз трябва да спра тези приказки. Не мога да си ги позволя.

— Разбирам те, младши. Баща ти беше същият. Намесеше ли се той, имаше само един шеф.

Изведнъж почувствувах колко сме се отдалечили. За миг ме облада чувство на носталгия по детството, когато винаги можех да присегна към Невада за сигурност. Вече не беше така. Беше точно обратното. Невада разчиташе на мен.

— Благодаря, Невада — казах аз и се насилих да се усмихна. — И не се безпокой. Сега вече всичко ще се оправи.

Той се обърна и аз го наблюдавах как излиза от кабинета. Малко след това влезе Дан Пиърс. Взех цигара и я запалих.

— По това, дето говорихме тази сутрин. Мисля, че трябва да променим сценария. Най-добре е веднага да повикам сценаристите.

Той се ухили многозначително.

— Вече го сторих.

10.

Приключихме със снимките за четири седмици. Невада разбираше какво става, ала не продума. Две седмици след това направихме първата предварителна прожекция в един киносалон в околността.

Пристигнах късно и завеждащият рекламата на студиото ме пусна да вляза.

— Останали са само няколко свободни места отстрани, мистър Корд — заизвинява се той.

Огледах партера. В средата имаше ограден участък за гости на студиото. Беше претъпкан. Всички, от Норман надолу, бяха дошли. Всички чакаха да се издъня.

Качих се на балкона тъкмо когато светлините загаснаха и филмът започна. Проправих си път в мрака до един стол сред група младежи и се загледах в екрана.

Името ми се стори странно, изписано така:

ДЖОНАС КОРД ПРЕДСТАВЯ

Но чувството изчезна, когато титрите свършиха и филмът започна. След десетина минути започнах да долавям някакво безпокойство сред младежите около мен.

— Уф, мамицата му! — чух да прошепва един от тях. — Мислех, че ще видя нещо по-особено. А то пак шибан уестърн.

Тогава на екрана се появи Рина. Пет минути по-късно, когато се огледах наоколо, лицата на младежите бяха приковани в екрана: те зяпаха с полуотворени уста и съсредоточени изражения. Не се чуваше друг звук, освен дишането им. До мен седеше някакъв младеж, притискащ здраво ръката на едно момиче към слабините си. Когато Рина придърпа Невада на леглото при нея, усетих младежа да се гърчи.

— Господи! — прошепна той.

Измъкнах цигара и се усмихнах. Знаех, че филмът ще стане касов. Когато слязох във фоайето след финала, Невада стоеше в един ъгъл, заобиколен от хлапета, и раздаваше автографи. Огледах се за Рина. Тя беше в другия край, заобиколена от журналисти. Бърни Норман се беше надвесил над нея като горд баща.

Дан стоеше сред кръг от мъже. Вдигна поглед, когато приближих.

— Прав беше, Джонас — подвикна ликуващ той. — Лигите ми изтекоха по нея. Ще изкараме поне десет милиона долара!

Направих му знак с ръка и той ме последва до колата.

— Като свърши данданията — наредих аз, — доведи ми Рина в хотела.

Той опули очи.

— Още ли те гризе?

— Не ми давай акъл, прави каквото ти казвам!

— Ами ако не пожелае да дойде?

— Ще дойде! — казах навъсено аз. — Само й кажи, че денят за разплащане е дошъл!

Минаваше един и бях преполовил вече бутилка бърбън, когато на вратата се почука. Отидох и отворих.

Рина влезе и аз затворих след нея. Тя се обърна и ме погледна.

— Е?

Посочих й спалнята. Тя ме изгледа за миг, после сви рамене и равнодушно тръгна към спалнята.

— Казах на Невада, че идвам тук — продума тя през рамо.

Яростно я завъртях.

— За какъв дявол си го направила?

Очите й ме измериха спокойно.

— Аз и Невада смятаме да се женим. Казах му, че искам да го съобщя най-напред на теб.

Не можех да повярвам на ушите си.

— Не! — изревах дрезгаво аз. — Не можеш! Няма да ти позволя! Той е стар, свършено е с него. Когато филмът се завърти по екраните, ти ще бъдеш най-голямата звезда в бранша.

— Зная.

— Знаеш? Тогава защо? Нямаш нужда от него. Нямаш нужда от никого.

— Защото, когато имах нужда, той ми помогна — отвърна спокойно тя. — Сега е мой ред. Той се нуждае от мен.

— Нуждае се от теб ли? Защо? Защото беше прекалено горд, за да пълзи сам?

— Това не е вярно и ти го знаеш!

— Идеята да станеш звезда беше моя!

— Не съм те молила за това — каза ядосано Рина. — Дори не съм го желала. Не мисли, че не виждах какво правиш. Окастри неговата роля в собствения му филм, за да ме заградиш като паметник на собствения си егоизъм, докато погубваше него!

— Не те видях да се опитваш да ме спреш — отбелязах аз. — И двамата знаем, че той залязва. Нов образ на каубой се появява в бранша. Пеещият каубой. Той използува китара вместо пистолет.

— Ти все знаеш всичко, така ли? — Ръката й ме плесна гневно през лицето. Почувствувах жилването на плесницата, докато тя говореше. — Именно за това съм му нужна повече от всякога!

Избухнах и я сграбчих за раменете, яростно я разтърсих.

— А аз? За какво мислеше, че се залових с това? Не за Невада. За теб! Не ти ли мина през ума, че когато полетях насам да те видя, може би е било, защото се нуждаех от теб?

Очите й гневно се впиваха в моите.

— Ти никога не се нуждаеш от никого, Джонас, само от себе си. Иначе не би оставил жена си сама. Ако имаше дори капка чувство, та било то и съжаление, щеше да отидеш при нея или щеше да я доведеш тук.

— Остави жена ми на мира!

Тя се изви да се отскубне и роклята й се раздра отпред до кръста. Приковах очи в нея. Гърдите й се издигаха и спускаха и почувствувах как пламъкът лумва в мен.

— Рина! — впих уста в нейната. — Рина, моля те!

Устата й помръдна, докато се опитваше да се отскубне, после изведнъж тя се притисна по-близо, обвивайки ръце около врата ми. Бяхме в това положение, когато вратата зад гърба ми се отвори.

— Вън от тук! — казах дрезгаво аз, без да се обръщам.

— Този път не, Джонас!

Блъснах Рина към спалнята и се обърнах бавно. Съзрях тъст си и някакъв друг мъж. Зад тях, на прага, бе застанала Моника. Погледнах я. Коремът й се забелязваше отдалеч.

Когато Еймос Уинтроп заговори, ликуването кънтеше в гласа му:

— По-рано не ти се даваха десет хиляди, за да я отпратя. — Той се закиска тихо. — Колко мислиш, че ще ти струва да се отървеш от нея сега?

Вперих поглед в Моника и се изругах наум. Нищо чудно, че Еймос Уинтроп ми се надсмиваше. Познавах Моника по-малко от месец, преди да се оженим. Дори за неопитния ми поглед беше ясно, че сега е най-малко в пети месец. Това означаваше, че е била във втория месец, когато се омъжи за мен.

Пак се наругах. Няма по-голям глупак от младия глупак, обичаше да казва баща ми. И, както обикновено, беше прав.

Не моят хляб се печеше във фурната й.

Книга четвърта

Историята на Рина Марлоу

1.

Рина затвори внимателно списанието, прегъвайки ъгълчето на страницата, която бе чела, и го остави да падне на белия чаршаф, който я завиваше.

— Искаш ли нещо, мила? — долетя гласът на Айлин от дълбокото кресло до леглото.

Рина се обърна и я погледна. Лицето на Айлин бе отслабнало от напрежение.

— Не — каза Рина. — Колко е часът?

Айлин погледна часовника.

— Три.

— О — каза Рина, — в колко каза лекарят, че ще дойде?

— В четири — отговори Айлин. — Все пак искаш ли нещо?

— Не, благодаря ти. Добре съм — отговори Рина. Взе отново списанието, запрелиства го, но скоро го захвърли. — Дяволски ми се ще да ме пуснат оттук!

Айлин бе станала от креслото. Загледа Рина, застанала отстрани на леглото.

— Не се вълнувай — бързо каза тя. — Скоро ще излезеш. Тогава ще мечтаеш да си тук. Чух, че в студиото само чакат да излезеш, за да почнеш работа по „Мадам Помпадур“.

Рина въздъхна.

— Стига с този изтъркан номер. Щом закъсат за филм, веднага измъкват от рафта този сценарий и му отупват праха. Разгласяват навред и щом си направят нужната реклама, пак го прибират на рафта.

— Този път не — каза разпалено Айлин. — Вчера говорих с Бърни Норман в Ню Йорк. Каза, че го е поверил на нов автор, който правел чудеса. Сценарият ставал великолепен и дори придобивал ново, социално значение.

Рина се усмихна.

— Социално значение? Кой го пише — Юджин О’Нийл?

— Ти си знаела от самото начало? — погледна я Айлин.

Рина поклати глава.

— Не, предположих наслуки. Наистина ли Бърни е успял да наеме О’Нийл?

Айлин кимна.

Въпреки всичко Рина бе впечатлена. Може би този път Бърни наистина се беше захванал. Почувствува как възбудата я облива. О’Нийл беше писател, не обикновен холивудски драскач. Той можеше да направи нещо от сценария. После възбудата се изпари и тя се почувствува още по-уморена. Социално значение. Сега на всичко лепваха този етикет. Особено откакто Рузвелт стана президент.

— Колко е часът?

— Три и десет — отговори Айлин.

Рина се облегна на възглавницата.

— Защо не отидеш да изпиеш чаша кафе?

Айлин се усмихна.

— Няма нужда.

— Цял ден си тук.

— Искам да бъда тук — отговори й Айлин.

— Върви! — Рина затвори очи. — Ще подремна, докато дойде лекарят.

Айлин остана за миг, заслушана в мекото, равномерно дишане. Внимателно оправи завивката и се вгледа в лицето на Рина. Големите очи бяха затворени, бузите отслабнали и опънати на скулите. Под калифорнийския тен прозираше бледата кожа. Тя присегна, отмести светлорусата коса от челото, целуна бързо уморената уста и излезе от стаята.

Сестрата, която седеше в преддверието, вдигна поглед.

— Ще сляза долу за чаша кафе — каза Айлин. — Тя спи.

Сестрата се усмихна с професионална увереност.

— Не се тревожете, мис Гейлърд — каза тя. — Сънят е най-доброто нещо за нея.

Айлин кимна и излезе в коридора. Чувствуваше сърцето в гърдите си свито, както обикновено през последните няколко седмици, очите й се насълзиха. Излезе от асансьора и се запъти към бюфета.

Потънала в мислите си, тя чу лекаря, едва когато ръката й беше на дръжката.

— Мис Гейлърд?

Не можеше да говори. Успя само да кимне.

— Може ли да се присъединя към вас?

— Разбира се — усмихна се и й отвори вратата. Избраха ъглова маса. Лекарят направи знак с ръка и две чаши с кафе се появиха пред тях.

— Какво ще кажете за една кифла? — запита той. — Приличате на човек, който има нужда от храна. — Засмя се с професионална усмивка. — Няма смисъл точно сега да се сдобиваме с още един пациент.

— Не, благодаря — отказа тя. — Кафето ми стига.

Лекарят отпи и остави чашата.

— Хубаво кафе.

Тя кимна.

— Рина спи. — Каза първото, което й дойде на ума.

— Това е добре — кимна лекарят, загледан в нея. Тъмните му очи блестяха зад очилата. — Мис Марлоу има ли някакви роднини тук?

— Не — бързо отговори Айлин. После схвана намека. Впери очи в него. — Искате да кажете… — гласът й заглъхна.

— Не искам да кажа нищо — прекъсна я лекарят. — Просто в подобни случаи искаме да знаем имената на близките, ако евентуално стане нещо.

— Не зная Рина да има някакви роднини.

Лекарят я изгледа любопитно.

— А съпругът й?

— Кой? — гласът на Айлин бе озадачен.

— Не е ли омъжена за Невада Смит? — попита лекарят.

— Беше — отвърна Айлин. — Но се разведоха преди три години. След това се омъжи за Клод Дънбар, режисьора.

— С когото също се разведе?

— Не — сковано отвърна Айлин. Устните й се свиха. — Той се самоуби година след брака им.

— О! — каза лекарят. — Прощавайте. Последните няколко години нямам достатъчно свободно време, за да следя светския живот.

— Ако трябва да се направи нещо специално, мисля, че аз съм тази, която ще го стори — каза тя. — Аз съм най-близката й приятелка и тя ме е упълномощила.

Лекарят я изгледа мълчаливо. Можеше да прочете какво се крие в ума му, зад проблясващите очила. Гордо вдигна глава. Какво значение имаха мислите му? Какво значение имаха сега мислите на когото и да е?

— Получихте ли резултатите от кръвната проба?

Лекарят кимна. Тя се опита да прикрие вълнението в гласа си.

— Левкемия ли е?

— Не — каза той и видя как надежда бликна в погледа й. Заговори бързо, за да й спести мъката от разочарованието. — Излезе, както предполагахме, енцефалитис. — Забеляза учуденото й изражение. — Понякога му казват „сънна болест“.

Надеждата в очите на Айлин отказваше да угасне.

— Значи тя има някакъв шанс?

— Много малък — призна лекарят, загледан угрижено в нея. — И ако оживее, никой не може да каже какви ще са последствията.

— Какво имате предвид? — дрезгаво запита Айлин.

— Енцефалитът е вирус, който се загнездва в мозъка — обясни бавно той. — През следващите четири-пет дни, докато вирусът се развие, тя ще бъде изложена на извънредно силна треска. По време на треската вирусът ще атакува мозъка. Едва след като треската премине, ще бъдем в състояние да определим до каква степен е засегната.

— Искате да кажете, че ще си загуби разсъдъка? — очите на Айлин се разшириха от ужас.

— Не може да се определи — продължи лекарят. — Увреждането може да засегне много места, например разсъдъка; може да се парализира, или поне частично, може да си знае името, а може, и да го забрави. Остатъчните поражения са като след удар. Зависи коя част от мозъка ще пострада.

Обзе я болезнен страх. Дъхът й секна, а лицето й пребледня.

— Дишайте дълбоко и пийнете малко вода! — посъветва лекарят.

Тя изпълни напътствията и лицето й възвърна цвета си.

— Нищо ли не можем да направим? Съвсем нищо ли?

— Правим всичко по силите ни. Знаем много малко за тази болест: не е ясно как се разпространява. В най-често срещаната форма, в тропическите страни, се предполага, че се пренася от насекоми, които я предават при ухапване. Но в Съединените щати, пък и другаде, тя просто се появява без никаква видима причина.

— Преди три месеца се върнахме от Африка — вметна Айлин. — Снимахме филм.

— Зная — продължи лекарят. — Мис Марлоу ми каза. Това именно ме насочи в началото.

— Но никой друг не е болен — възрази Айлин. — А всички прекарахме там три месеца, живеехме при еднакви условия, на едно място.

Лекарят сви рамене.

— Както ви казах, всъщност не сме съвсем наясно коя е причината.

Айлин го загледа. Странни нотки се появиха в гласа й.

— Защо не аз? — запита потресено тя. — Рина има за какво да живее.

Лекарят присегна през масата и я потупа по ръката. След този топъл жест тя не изпитваше вече неприязън към него, каквато обикновено изпитваше към мъжете.

— Колко ли пъти в живота си съм чувал този въпрос? Но и сега, както в самото начало, не зная отговора.

Тя го погледна с благодарност.

— Мислите ли, че трябва да й кажем?

Тъмните му очи станаха по-големи зад очилата.

— Какъв е смисълът? — запита той. — Нека й оставим мечтите.

Рина долови смътни гласове пред вратата. Беше уморена: изтощена и уморена и всичко бе една мека, безсилна отпуснатост. Смътно се зачуди дали сънят ще се върне пак. Неуловимите му очертания се прокрадваха в ума. Добре. Ето че идваше отново.

Спокойно, чувствувайки се удобно вече, тя се остави да потъне в него. Усмихна се несъзнателно и зарови лице във възглавницата. Сега бе обкръжена от своя сън. Сънят за смъртта, който сънуваше още от дете.

2.

Беше хладно в градината, под сенките на огромните ябълкови дървета. Рина седеше на тревата и подреждаше куклите около малката дървена дъсчица, която и служеше за маса.

— Чакай, Сузи — говореше тя на малката тъмнокоса кукла, — не трябва да гълташ така кашичката.

Черните очи на куклата я гледаха, без да премигват.

— О, Сузи! — затюхка се тя загрижено. — Разля я по роклята си! Ето че пак трябва да те преобличам.

Грабна куклата и бързо я съблече. Изпра дрехите в някакво въображаемо корито, после ги изглади. Сега внимавай да не се изцапаш! — скара й се тя престорено.

Обърна се към другата кукла.

— Хареса ли ти закуската, Мери? — усмихна се тя. — Изяж я всичката и ще станеш голяма и силна.

От време на време хвърляше поглед към масивната къща. Радваше се, когато я оставяха на мира. Това обаче не ставаше често. Обикновено някой от прислужниците й викаше да се прибира. После майка й я нахокваше и й казваше, че не бива да играе в градината, а да стои край кухненската врата, в далечния край на къщата. А на нея там не й харесваше. Беше топло и нямаше трева, само пръст. Пък беше и близо до конюшнята и миришеше. Не разбираше защо майка й винаги вдига толкова много шум. Мистър и мисис Марлоу никога не й правеха забележка, когато я завареха там. Дори веднъж мистър Марлоу я вдигна над главата си и я гъделичка с мустаците си, докато едва не се задуши от смях.

Но щом се прибра вътре, майка й я наплеска и я накара да се качи в стаята им и да остане там целия следобед. Това беше най-тежкото от всички наказания. Обичаше да е в кухнята, докато майка й готвеше вечерята. Миришеше така хубаво. Всички казваха, че майка й била най-добрата готвачка, която семейство Марлоу са имали.

Чу стъпки и се обърна. Роналд Марлоу се просна на земята до нея. Тя пак се загледа надолу и привърши с нахранването на Сузи, после каза с делови тон:

— Ти искаш ли да хапнеш, Лади?

Той изсумтя презрително от висотата на своите осем години:

— Не виждам нищо за ядене.

Обърна се към него.

— Не гледаш — каза тя и му тикна една от паничките на куклите в ръцете.

— Изяж го! Много е вкусно.

Той неохотно се престори, че яде. След миг му омръзна и стана.

— Гладен съм — каза той. — Ще отида да хапна истински.

— Няма да можеш — каза тя.

— Защо?

— Защото мама е още болна и никой не е готвил.

— Ще намеря нещо — каза уверено той.

Тя го наблюдаваше, докато се отдалечи и пак се обърна към куклите си. Здрачаваше се, когато Моли, камериерката, излезе да я търси. Лицето на момичето бе зачервено от плач.

— Ела, миличко — каза тя и грабна Рина на ръце. — Майка ти иска да те види още веднъж.

Кочияшът Питърс беше там, както и Мери, прислужницата, и Ани, помощничката в кухнята. Стояха около леглото на майка й и й сториха път, когато влезе. Имаше и някакъв мъж в черен костюм, който държеше кръст в ръката си.

Тя застана смълчана край леглото, загледана сериозно в майка си. Майка й изглеждаше прекрасно, лицето й беше бледо, а златистобялата коса бе гладко сресана назад. Рина пристъпи по-близо.

Устните на майка й помръднаха, ала Рина не я чу какво казва. Мъжът с черните дрехи я вдигна.

— Целуни майка си, дете — каза той.

Рина послушно целуна майка си по бузата. Усети с устните си колко е хладна. Майка й пак се усмихна и затвори очи, после изведнъж ги разтвори и загледа невиждащо нагоре. Мъжът бързо премести Рина на другата си ръка. Присегна надолу и затвори очите на майка й.

Моли протегна ръце и мъжът й подаде Рина. Рина хвърли поглед назад към майка си. Сега тя спеше. Изглеждаше прекрасна, каквато беше в ранните сутрини, когато Рина се събуждаше и отправяше поглед към нея от ръба на леглото.

Рина огледа другите в стаята. Момичетата плачеха и даже Питърс, кочияшът, имаше сълзи в очите. Тя погледна лицето на Моли.

— Защо плачете? — сериозно попита тя. — Мама умряла ли е?

Момичето се разрида и притисна Рина плътно към себе си.

— Ш-шт, дете — прошепна тя. — Плачем, защото я обичаме.

Тръгна да излиза, прегърнала Рина. Вратата се затвори след тях и Рина вдигна поглед към лицето й.

— Мама ще стане ли навреме утре да приготви закуската?

Моли я погледна с внезапно проникновение. После падна на колене в коридора. Близо до площадката на задното стълбище. Залюля се напред-назад с детето в ръце.

— О, клетото ми, клетото малко сираче! — зарида тя.

Рина я загледа и след миг, заразена от сълзите, се разплака и тя. Макар че не знаеше защо.

Питърс влезе в кухнята, докато прислугата вечеряше. Рина вдигна поглед към него и му се усмихна.

— Вижте, мистър Питърс — засмя се весело тя. — Изядох три десерта!

Моли я погледна.

— Ш-шт, дете — бързо рече тя и очите й пак се насълзиха. — Изяж си сладоледа.

Рина я погледна замислено и вдигна лъжицата към устата си. Не можеше да разбере защо момичетата заплакваха всеки път, щом я погледнеха. Домашният ванилов сладолед беше студен и сладък. Тя грабна още веднъж.

— Току-що говорих с господаря — заговори Питърс. — Той казва, че можем да я занесем в моята стая над конюшнята. А отец Нолан каза, че можем да я погребем в Сейнт Томас.

— Но как така? — проплака Моли. — Дори не знаем дали е била католичка. За трите години, откак е тук, никога не е присъствувала на литургия.

— Какво значение има? — ядосано попита Питърс. — Нали се изповяда пред отец Нолан? Нали получи последно причастие от него и взе светата благословия? За отец Нолан тя е католичка.

Камериерката Мери, най-възрастната от трите момичета, кимна:

— Може би е извършила нещо, поради което се боеше да ходи на литургия, но важното е, че в края на пътя се върна в църквата.

Питърс кимна удовлетворено.

— Значи е решено — каза той и тръгна към вратата. На прага се спря и пак ги изгледа. — Моли, вземи детето да спи при теб нощес. Аз ще сляза до бара и ще извикам момчетата да ми помогнат да я пренесем. Отец Нолан каза, че ще изпрати мистър Колинс да я приготви. Заяви, че църквата ще поеме разноските.

— О, добрият отец — възкликна Мери.

— Благословен да бъде! — каза Ани и се прекръсти.

— Може ли да получа още малко сладолед? — попита Рина.

На вратата се почука и Моли веднага отвори.

— О, вие ли сте, мадам — възкликна сподавено тя.

— Дойдох да видя как е детето — каза Джералдин Марлоу.

Момичето отстъпи крачка назад.

— Ще влезете ли, мадам?

Мисис Марлоу погледна към леглото. Рина бе заспала дълбоко, заобиколена от куклите Сузи и Мери. Златистобялата й косица падаше на нежни букли около главата й.

— Как е?

— Добре е, мадам — сведе глава момичето. — Клетото! Беше толкова изтощено от възбудата, че веднага заспа. Добре, че нищо не разбира. Много е мъничка.

Джералдин Марлоу пак погледна детето. За миг си помисли какво ли би станало, ако си отидеше тя и Лади останеше без майка. Различно беше все пак, защото Лади би останал поне с баща.

Спомни си деня, когато бе наела майката на Рина. Препоръките й бяха добри, макар че няколко години не беше работила.

— Имам дете, мадам — бе изрекла тя на странния си прецизен английски. — Малко момиченце, на две години.

— А съпругът ви, мисис Остерлааг?

— Потъна с кораба си. Той и детето никога не са се виждали. — Гледаше надолу към пода. — Ние се сдобихме късно с детето, мадам. Ние, финландците, не се женим млади: чакаме, докато можем да си го позволим. Досега преживявах от спестяванията си. Но трябва да се върна пак на работа.

Мисис Марлоу се бе поколебала. Двегодишното дете можеше да им създаде много грижи.

— Рина няма да ви пречи, мадам. Тя е добра и е много тиха. Може да спи в стаята ми и съм готова да ми удържате от заплатата за храната й.

Мисис Марлоу винаги бе мечтала да си имат момиченце, но след раждането на Лади лекарят й бе съобщил, че не ще може да има повече деца. Щеше да бъде добре за Лади да си има другарче в игрите. Беше станал прекалено разглезен. Внезапно тя се усмихна.

— Няма да ви удържам от заплатата, мисис Остерлааг. Колко ли, в крайна сметка, ще изяде едно дете?

И бяха изминали близо три години. Майката на Рина бе излязла права. Рина изобщо не ги беше затруднявала.

— Какво ще стане с детето, мадам? — прошепна Моли.

Мисис Марлоу се обърна към прислужницата.

— Не зная — каза тя, замисляйки се за пръв път. — Утре мистър Марлоу ще разпита из града за роднините й.

Прислужницата поклати глава.

— Едва ли ще намери, мадам — изрече убедено тя. — Често съм чувала майката да казва, че няма никакъв род. — Очите й се напълниха със сълзи. — О, бедното, клето дете! Сега ще трябва да постъпи в сиропиталището.

Мисис Марлоу почувствува как някаква буца засяда на гърлото й. Погледна Рина, заспала спокойно в леглото. Усети как сълзите напират в очите й.

— Престанете да плачете, Моли! — каза рязко тя. — Сигурна съм, че не ще се наложи да я изпращаме в сиропиталище. Мистър Марлоу ще открие роднините.

— Ами ако няма такива?

— Все ще измислим нещо — каза тя. Прекоси стаята и пристъпи бързо в тесния коридор. Долови зад гърба си някакъв шум. Обърна се.

— Полека, момчета — чу гласа на Питърс. После той се показа, пристъпвайки назад към хола. Тя се залепи за стената, за да могат да минат.

— Ще извинявате, мадам — каза той със зачервено от напрежение лице. — Лоша, лоша работа.

Отминаха със завития си товар, насищайки тихия, топъл въздух с лекия, но непогрешим дъх на бира. Тя си мислеше дали е постъпила правилно, убеждавайки съпруга си да им позволи да използуват апартамента над конюшнята. Ирландското бдение лесно се обръщаше в оргия.

Долови тежките им стъпки по стълбището, докато отнасяха Берта Остерлааг, родена в малко рибарско селце във Финландия, към последното й опяване в една чужда църква и към гроба й в една чужда страна.

3.

Харисън Марлоу съгледа главата на жена си, приведена над бродерията. Тихо прекоси стаята, наведе се над гърба на стола и бързо я целуна по бузата. В гласа й, както обикновено, имаше приятно сепване:

— О, Хари! Ами ако ни види прислугата?

— Няма опасност — засмя се той. — Всички са заети със забавата. Видях как се е наконтила Мери.

В гласа на съпругата му имаше укор:

— Знаеш, че не е забава.

Той заобиколи и застана пред нея, продължавайки да се усмихва:

— Не му казват така, но ирландците правят забава от всичко. — Той отиде към шкафа. — Малко шери преди вечеря?

— Струва ми се, че бих пийнала едно мартини тази вечер, ако нямаш нищо против, мили — изрече колебливо Джералдин.

Той се обърна леко изненадан. Когато бяха в Европа на сватбено пътешествие, един барман в Париж ги бе запознал с новата напитка и оттогава тя им служеше като сигнал помежду им.

— Разбира се, мила — отвърна той. Дръпна шнура и Мери се появи на вратата.

— Малко натрошен лед, Мери.

Момичето направи реверанс и изчезна. Той се обърна към шкафа и извади бутилка джин, френския вермут и мъничка бутилка горчив портокалов сок. С помощта на чаша за измерване внимателно отля три чаши джин в шейкъра за коктейли и една чаша вермут. После тържествено прибави четири капки горчив сок. Междувременно ледът вече се намираше на шкафа до него и той старателно напълни шейкъра догоре с лед. Внимателно постави капака и усърдно задруса съда.

Най-после напитката бе изстудена. Той разви капака и съсредоточено разпредели съдържанието в чашите. Изпразнил шейкъра, той пусна по една зелена маслина в чашите, отстъпи крачка назад и го изгледа с одобрение. Всяка бе пълна до ръба — още капка и би преляла, капка по-малко и нямаше да са пълни.

Джералдин Марлоу поднесе своята чаша до устните. Смръщи носа си одобрително.

— Чудесно е.

— Благодаря — каза той и вдигна чашата си. — За твое здраве, мила.

Остави чашата и погледна жена си озадачено. Може би имаше истина в това, което беше чувал, че жените разцъфтяват, когато позастареят и желанието им нарасне. Пресметна бързо. Той беше на тридесет и четири: следователно Джералдин беше на тридесет и една. Бяха женени от седем години и с изключение на медения им месец, сексуалният им живот бе придобил една регулярност. А сега — два пъти за по-малко от седмица. Може би наистина имаше нещо вярно.

Все едно, това го радваше. Той обичаше жена си. Това бе единствената причина да ходи в онази къща на „Саут Стрийт“. За да й спести унижението да го търпи повече, отколкото искаше. Пак вдигна чашата.

— Откри ли днес нещо ново за семейството на Берта? — запита тя.

Харисън Марлоу поклати глава.

— Няма никъде никакво семейство. Може би в Европа има роднини, но ние дори не знаем града, от който е дошла.

Джералдин загледа чашата си. Бледозлатистият цвят на напитката сякаш блестеше.

— Ужасно! — тихо промълви тя. — Какво ще стане сега с детето?

Харисън сви рамене.

— Не зная. Изглежда ще трябва да уведомя властите, вероятно ще я настанят в местното сиропиталище.

— Не можем да го допуснем! — Думите се изтръгнаха неволно от устните на Джералдин.

Харисън я погледна изненадан.

— Защо не? — запита той. — Не виждам какво друго можем да направим.

— Защо да не я задържим?

— Просто не може — каза той. — Има редица формалности. Сирачетата не са като движимо имущество. Не може човек да ги задържи просто защото се е случило да осиротеят в къщата му.

— Можеш да говориш с властите — настояваше Джералдин. — Убедена съм, че те биха предпочели да я оставят при нас, отколкото да се превърне в обществено бреме.

— Не зная — каза Харисън. — Може да поискат да я осиновим, за да бъдат сигурни, че не би станала бреме.

— Хари, каква чудесна идея! — усмихна се Джералдин, стана от стола и тръгна към съпруга си. — Ах, как не съм се сетила за това!

— За какво да се сетиш?

— Да осиновим Рина — каза Джералдин. — Толкова се гордея с теб. Имаш прекрасен ум. Мислиш за всичко.

Той я загледа безмълвно.

Тя обви ръце около шията му.

— Винаги ти се е искало да си имаме момиченце, нали? А и Лади ще бъде толкова щастлив да си има сестричка.

Той усети нежния допир на тялото й и ответната топла вълна, която бликна. Тя го целуна бързо по устните и все така бързо изви лице срамежливо, почувствувала незабавния ответ.

— Толкова съм развълнувана! — прошепна многозначително тя, заровила лице в рамото му. — Мислиш ли, че бихме могли да пийнем по още едно мартини?

Данди Джим Калахан се изправи в средата на кабинета си и ги загледа. Замислено си затърка брадичката.

— Не зная — бавно изрече той. — Трудно е това, което искате.

— Но, господин кмете — веднага реагира Джералдин Марлоу, — вие бихте могли да го направите.

Кметът поклати глава.

— Не е толкова лесно, колкото ви се струва, скъпа госпожо. Забравяте, че и църквата има да си каже думата. В крайна сметка майката е била католичка, а вие не можете да вземете едно католиче и просто да го направите протестантче, поне в Бостън. Никой няма да се съгласи.

Джералдин се извърна с изписано на лицето разочарование. Едва тогава видя съпруга си за пръв път в друга светлина, а не просто симпатичен възпитаник на Харвард, за когото се беше омъжила.

Той пристъпи напред и в гласа му се появи твърдост, която никога дотогава не бе забелязала.

— Църквата би била още по-недоволна, ако докажа, че майката никога не е била католичка. Би се получило твърде неловко, нали?

— Имате ли доказателства? — обърна се към него кметът.

— Имам — каза Марлоу. Извади лист хартия от джоба си. — Паспортът на майката и свидетелството за раждане на детето. И в двете ясно е посочено, че майката е била протестантка.

Данди Джим взе документите и ги огледа.

— Щом сте ги имали, защо не ги спряхте?

— Как можех? — запита Марлоу. — Получих ги едва днес. Снощи слугите и отец Нолан уредиха всичко. Пък и какво значение имаше за клетата жена? Тя ще получи християнско погребение.

Данди Джим кимна и му върна документите.

— Конфузно положение за отец Нолан — каза той. — Млад пастрок и прави такава грешка в първата си църква. Това никак няма да се понрави на епископа.

— Епископът няма защо да узнава — каза Марлоу.

Данди Джим го изгледа замислено, без да проговори.

Марлоу го притисна:

— Догодина ще има избори — кимна Данди Джим.

— Вярно — каза Марлоу. — Винаги ще има избори и избирателни кампании. Един кандидат се нуждае от дарения почти толкова, колкото и от гласове.

— Казвал ли съм ви, че се познавах с баща ви? — усмихна се Данди Джим.

Марлоу отвърна на усмивката му:

— Не, не сте. Но баща ми често го е споменавал. Много пъти ми е разказвал как ви е изхвърлил от кабинета си.

Данди Джим кимна.

— Вярно. Вашият баща имаше буен темперамент. Човек би го сметнал за ирландец. Исках само да направи едно малко дарение. Беше преди двадесетина години. Тогава се бях кандидатирал за градски съветник. Знаете ли какво ми каза?

Марлоу поклати глава.

— Каза, че дори да бъда избран за пазител на кучетата, щял да си вземе семейството и да се премести. — Данди Джим се усмихна. — Няма да му хареса, когато научи, че сте направили дарение за моя избирателен фонд.

Марлоу беше непреклонен.

— Баща ми е и аз много го уважавам — каза той. — Но какво правя в политиката и с парите си е моя грижа, не негова.

— Имате ли други деца? — попита Данди Джим.

— Едно момче — бързо отговори Джералдин. — Лади е на осем години.

Данди Джим се усмихна.

— Не зная — каза той. — Един ден жените ще имат право на глас и ако това малко момиченце бъде отгледано горе в сиропиталището на хълма, това е един глас, който никога няма да получа.

— Аз ви обещавам, господин кмете — бързо вметна Джералдин, — че ако този ден дойде някога, жените от моето домакинство винаги ще гласуват за вас!

Усмивката на Данди Джим стана по-широка. Той се поклони вежливо.

— Слабост на политиците е винаги да правят сделки.

На другия ден Тимоти Кели, секретарят на кмета, се яви в канцеларията на Марлоу и получи чек за петстотин долара. Той подхвърли на Марлоу да се срещне с известен съдия в общинския съд.

Там именно се извърши осиновяването. Бързо, тихо и законно. Когато Марлоу излезе от кабинета на съдията, той остави при него кръщелно свидетелство на някакво бяло дете от женски пол, носещо името Катрина Остерлааг.

В джоба му имаше кръщелно свидетелство на името на неговата дъщеря Рина Марлоу.

4.

Под огромния чадър, забит в пясъка, оставила малкото си чадърче настрана, Джералдин Марлоу седеше в брезентов шезлонг. Бавно разлюля ветрилото.

— Не си спомням да сме имали такова горещо лято — каза тя, едва дишайки. — Сигурно е над трийсет и три градуса на сянка.

Съпругът й измънка нещо от съседния шезлонг, заровил глава в бостънския вестник, получаван тук с един ден закъснение.

— Какво каза, Хари?

Той сгъна вестника и погледна жена си.

— Този Уилсън е страшен глупак!

Джералдин продължаваше да гледа към океана.

— Кое те кара да мислиш така, мили?

Той потупа вестника разпалено:

— Тази работа с Обществото на народите. Казва, че щял да иде в Европа да види как да се запази мира.

Джералдин го погледна.

— Мисля, че това е прекрасна идея — кротко отбеляза тя. — В края на краищата този път имахме късмет. Лади бе много малък, за да иде. Следващият път може да не бъде така.

Той пак измънка нещо.

— Няма да има следващ път. Германия е свършена завинаги. Пък и какво могат да ни сторят? Те са от другата страна на океана. Можем просто да си седим и да ги оставим да се трепят един друг, ако им хрумне да почнат нова война.

Джералдин сви рамене.

— По-добре ела по-навътре под чадъра, мили — каза тя. — Знаеш как изгаряш на слънце.

Харисън Марлоу стана и премести шезлонга под чадъра. Излегна се с въздишка и пак се зарови във вестника.

Внезапно Рина застана пред майка си.

— Вече цял час откак съм обядвала, мамо — каза тя. — Мога ли да вляза във водата сега?

— Може ли — автоматично я поправи Джералдин. Вдигна очи към Рина. Беше израснала това лято. Трудно можеше да се повярва, че е само на тринадесет години.

Беше висока за възрастта си, почти метър и шестдесет, само два сантиметра по-ниска от Лади, който беше три години по-голям. Косата й бе изрусяла почти до бяло от слънцето, а кожата й бе бронзова, толкова тъмна, че бадемовите й очи изглеждаха светли в сравнение. Краката й бяха дълги и грациозни, бедрата започваха леко да се закръглят, а гърдите й напираха под детския бански костюм, отговарящи повече на шестнадесетгодишно момиче.

— Може ли, мамо? — запита Рина.

— Може — кимна Джералдин. — Но внимавай, мила, не плувай много надалеч. Не искам да се преуморяваш.

Но Рина вече бе хукнала. Джералдин Марлоу леко се усмихна. Такава беше Рина, не приличаше на никое от познатите й момичета. Рина не играеше като момиче. Можеше да плува и да надбяга всяко от момчетата, с които играеше Лади, и те знаеха това. Не се преструваше на уплашена от водата и не се криеше от слънцето. Просто не даваше пет пари дали ще има бяла и нежна кожа.

Харисън Марлоу вдигна очи от вестника.

— Утре трябва да прескоча до града. Ликвидираме заема на Стендиш.

— Да, скъпи. — Слабите, пискливи детски гласове долетяха до тях. — Трябва да направим нещо за Рина — продължи замислено тя.

— Рина ли? — запита той. — Какво й е на Рина?

Тя се обърна към него.

— Не си ли забелязал? Нашето малко момиченце порасна.

Той прочисти гърлото си.

— Хм… да. Но все още е дете.

Джералдин Марлоу се усмихна. Вярно беше това, което казваха за бащите. Говорят повече за синовете си, а тайно се възхищаваха от дъщерите.

— През последната година се е превърнала в жена — каза тя.

Лицето му се изчерви и той се загледа във вестника. Странно, не съзнаваше, че сега за пръв път заговорваха открито за това. Погледна към водата, опитвайки се да открие Рина сред крещящата, къпеща се група.

— Не мислиш ли, че трябва да я повикаме? Опасно е за нея да отива толкова надълбоко.

Джералдин се усмихна. Бедният Харисън! Можеше да чете в него като в отворена книга. Не се страхуваше от водата, а от момчетата. Поклати глава:

— Не. Там е съвсем безопасно за нея. Тя плува като риба.

Забърканият му поглед срещна нейния.

— Не мислиш ли, че трябва да поговориш с нея? Може би да й обясниш някои неща. Знаеш, както аз направих с Лади преди две години?

Джералдин се усмихна палаво. Обичаше да вижда мъжа си, иначе толкова самоуверен, да се заплита така.

— Не ставай глупав, Хари — засмя се тя. — Няма какво да й обяснявам вече. Когато това се случи, съвсем естествено бе да й кажа всичко, което трябваше да знае.

— О! — каза той с облекчение.

Тя пак се замисли.

— Струва ми се, че Рина ще бъде от онези щастливи деца, които преминават пубертета без никакви смущения — добави тя. — Няма я присъщата тромавост, кожата й е съвсем чиста без никакви петна или пъпки. Съвсем не като Лади.

Тя се обърна пак към океана.

— Все пак мисля, че трябва да направим нещо за Рина. Поне да й взема няколко сутиена.

Марлоу не проговори. Тя пак се обърна към него.

— Честна дума, мисля, че бюстът й е колкото моят. Надявам се, че няма да стане много едър. Тя ще бъде много красиво момиче.

— Защо да не бъде? — засмя се той.

Тя го улови за ръката, отвръщайки нежно на усмивката му. И двамата знаеха какво е искал да каже. Никой от тях не мислеше за Рина другояче, освен като за собствена дъщеря.

— Ще имаш ли нещо против, ако дойда с теб в града довечера? — тихо запита тя. — Ще бъде хубаво да преспим една нощ в хотел.

Той стисна ръката й.

— Мисля, че идеята е чудесна.

— Моли ще се грижи за децата — продължи тя. — А аз ще имам време да направя някои покупки утре, преди да се върнем.

Той я погледна и се ухили.

— Съгласен съм с теб — каза той с престорено тържествен тон. — Вилата тук е малко пренаселена. Ще телефонирам в хотела, за да съм сигурен, че още щом пристигнем, ще ни чака шейкър, пълен с мартини.

Тя го перна по ръката.

— Развратник! — възкликна Джералдин и се засмя.

Рина плуваше с овладян, решителен замах, с поглед, прикован в сала за гмуркане, далеч зад крайбрежното вълнение. Лади сигурно беше там с приятеля си Томи Рандъл. Тя се измъкна от водата почти до краката им. Момчетата лежаха изтегнати по гръб, с лице към слънцето, и седнаха, когато Рина се закатери по стълбата.

На лицето на Лади се изписа досада при нейното нахълтване в светилището им.

— Защо не стоиш при момичетата?

— Имам точно толкова право да бъда тук, колкото и вие — възрази тя, след като си пое дъх и оправи презрамките на явно тесния си бански костюм.

— О, остави я — каза Томи, поглеждайки нагоре. — Нека остане.

Рина му хвърли бърз, кос поглед и забеляза прикованите му в частично разкритата й гръд очи. Именно в този момент тя започна да се превръща в жена.

Сега дори и Лади се взираше в нея със странен поглед, какъвто никога преди не бе забелязвала. Инстинктивно отпусна ръцете до тялото. Ако това бе всичко, което се искаше, за да я приемат в компанията си, нека зяпат. Седна насреща им, все още чувствувайки техните погледи върху себе си.

Странна, тъпа болка набъбна в гърдите й и тя погледна надолу. Зърната явно се очертаваха върху черното жарсе на банския костюм. Тя пак вдигна поглед към момчетата. Сега вече те я наблюдаваха съвсем открито.

— Какво гледате?

Двете момчета се погледнаха засрамено и незабавно отместиха очи встрани — Томи към водата, а Лади надолу към сала.

Тя се обърна към Лади.

— Е?

Руменината запълзя по лицето на Лади.

— Видях ви. И двамата ме зяпахте в гърдите! — изрече обвинително тя.

Момчетата пак размениха бързи погледи. Лади стана на крака.

— Хайде, Томи — каза той. — Тук става много претъпкано!

Гмурна се от сала и след малко приятелят му го последва.

Рина ги видя как заплуваха към брега, след което се изпъна на сала и се вторачи в яркото небе. Странни същества са момчетата, помисли си тя.

Тесният бански костюм се врязваше в гърдите й. Тя размърда рамене и гърдите й изскочиха, освободени от обременяващия костюм. Тя погледна надолу.

Бяха много бели и се открояваха на тъмния фон на ръцете и шията, а зърната бяха розови и много по-едри отпреди. Докосна ги плахо с върха на пръстите си. Бяха твърди като камъчета и в тях имаше някаква пареща, сладка болка.

Топлината на слънцето ги изпълва с приятна, нежна болка. Рина бавно започна да ги масажира, за да разкара болката, и постепенно топлотата се разнесе от гърдите към цялото тяло. Изпитваше някакво непознато досега, смътно задоволство.

5.

Рина застана пред огледалото и занаглася презрамките на сутиена. Пое си дълбоко въздух. Обърна се към майка си, седнала на леглото зад нея.

— Ето, мамо — каза гордо тя. — Как е?

Джералдин погледна дъщеря си неуверено.

— Може би е по-добре да преместиш на последното копче — каза тя колебливо и деликатно.

— Опитах, мамо — отговори Рина. — Но не мога да го нося така. Направо се врязва в мен.

Джералдин кимна. Следващия път ще купи по-голям номер, но кой би предположил, че трийсет и четири ще бъде тесен за такъв дребен скелет?

Рина се обърна пак и се огледа със задоволство. Ето че започваше да изглежда така, както се чувствуваше. Забеляза, че майка й я гледа в огледалото.

— Мислиш ли, че бих могла да си взема и нов бански костюм, мамо? — запита тя. — Тези, които имам, са ми съвсем малки.

— Мислих и за това — отговори майка й. — А също и няколко нови рокли. Може би татко ще ни откара след закуска до Хианис Порт.

Рина засия, усмихна се доволна и изтича до майка си. Обви ръце около нея.

— О, благодаря ти, мамо! — извика щастливо тя.

Джелардин притегли главата на Рина към гърдите си. Целуна темето на русокосата главица и обърна загорялото от слънцето лице на детето към себе си. Погледна Рина в очите и пръстите й заиграха по бузите на дъщеря й.

— Какво става с моето малко момиченце? — запита натъжено тя.

Рина улови ръката на майка си и целуна отворената длан.

— Нищо, мамо — каза тя с увереността и сигурността, които бяха неделима част от нея. — Нищо, освен това, което ти ми каза. Пораствам.

Джералдин загледа дъщеря си в лицето. Внезапно очите й се навлажниха.

— Недей да бързаш толкова, бебе — каза тя, притискайки плътно главата на Рина към гърдите си. — Детството е толкова кратко.

Но Рина едва ли я чу. Пък и да беше, едва ли разбра значението. Защото това бяха само думи. А думите, както вълните, които се блъскаха в брега, бяха безполезни срещу огромната сила, която се зараждаше в нея.

Лади се обърна и бързо метна топката към първа база. Бегачът хукна и достигна целта успешно, вдигайки с краката си облаци прах. Когато прахът се разсея, те чуха гласът на съдията: „Аут!“ и играта свърши.

Момчетата се струпаха около него, потупвайки го радостно по гърба.

— Чудесно игра, Лади! Майсторски стреляш! — После изчезнаха и те с Томи закрачиха към брега.

— Какво ще правиш следобед? — запита Томи.

Лади сви рамене.

— Нищо.

Продължаваше да мисли за онова страхотно хвърляне, което бе направил Махони. Не биваше да допусне топката да му избяга така. Трябваше да играе по-добре, ако искаше да влезе в университетския отбор на „Берингтън“ следващата пролет. Реши да отделя по един час всеки следобед, за да усъвършенствува хвърлянето. Разправяха, че именно така Уолтър Джонсън овладял точния си удар.

— В „Бижу“ дават новия филм с Хут Гибсън — каза Томи.

— Гледал съм го в Бостън — Лади погледна приятеля си. — Кога ще дойде Джоан?

— Братовчедката ми ли? — попита Томи.

— Познаваш ли друга с това име? — саркастично отбеляза Лади.

— Може би тази събота или неделя — отговори Роми на първоначалния въпрос.

— Значи можем да я заведем на кино — каза Лади.

— Чудно, няма що! — изсумтя Томи. — За теб е добре, но какво ще правя аз? Не е най-голямото удоволствие да седя до вас и да ви гледам как се опипвате. Аз кого да взема?

— Не знам — безпомощно отвърна Лади.

Томи повървя малко и изведнъж щракна с пръсти.

— Измислих! — каза въодушевено той.

— Кой?

— Сестра ти, Рина.

— Рина ли? — учуди се Лади. — Та тя е още дете.

Томи се засмя.

— Съвсем не е дете. Бая са й набъбнали. Сега дори изглаждат по-големи, отколкото тогава, на сала, преди две седмици.

— Но тя е едва тринайсетгодишна — каза Лади.

— Братовчедката ми Джоан е само на четиринайсет. Миналата година, когато я опипваше зад къщата, беше на тринайсет.

Лади го погледна. Може би Томи беше прав. Рина бе пораснала. Той сви рамене.

— Добре — съгласи се той накрая. — Ти я покани. Все пак не се знае. Не вярвам мама да я пусне да дойде.

— Ще я пусне, ако ти я помолиш — каза уверено Томи.

— Отивам да си взема душ и да си сложа банския — каза Лади. — Ще се срещнем на плажа.

— Дадено — прие Томи. — До скоро.

Във вилата беше хладно и тихо след горещината и шума на играта. Лади бавно мина през кухнята.

— Моли! — провикна се той.

Отговор не последва и тогава си спомни, че беше четвъртък, свободния ден на Моли. Чу шум на горния етаж и отиде до стълбището.

— Майко?

До него долетя гласът на Рина:

— Заминаха до Хианис Порт, ще вечерят там с някакви хора.

— Аха! — промърмори той. Върна се в кухнята и отвори хладилника. Извади бутилка мляко и парче шоколадова торта и ги постави на масата. Пи направо от бутилката и изяде тортата с пръсти. Едва когато свърши, се сети, че си беше обещал да не се докосва до сладкиши с надеждата, че така кожата му ще се изчисти.

Остана седнал така, някак унесен. Чу да се затръшва вратата на банята и шумът от стъпки, водещи към стаята на Рина. Замисли се какво ли прави вкъщи по това време следобеда. Обикновено вече бе на плажа, с кикотещата се група на глупавите си приятелки.

Може би Томи беше прав. Тя порастваше. Начинът, по който така нахално бе застанала на сала с полуизскочили гърди, оставяйки ги да се пулят, показваше, че самата тя не се мисли вече за дете. Все пак Томи бе прав в едно. Нейните наистина бяха по-едри от тези на братовчедка му.

Образът на Рина, застанала на сала, изплува в ума му: начинът, по който ги гледаше, докато те се взираха в нея, провисналата й на раменете мокра коса и долната й устна, нацупена и някак натежала.

Почувствува как познатият огън лумва в него. Едва не простена. О, не, вече не. Последния път си обеща, че вече ще спре. Рязко се изправи. Този път няма да го направи. Вдигна празната чиния и я сложи в мивката, след което излезе от кухнята и заизкачва стълбището. Ще вземе един студен душ и после ще офейка на плажа.

Стаята на Рина се намираше точно срещу горната площадка на стълбището и вратата беше полуотворена. Той почти се беше изкачил, когато светлината, идваща от стаята, прикова погледа му. Нещо мръдна в стаята и той застина на стълбището с разтуптяно сърце. Бавно се сниши на колене, така че само очите му се подаваха на равнището на площадката.

Рина току-що бе прекосила стаята и стоеше пред огледалото с гръб към вратата, само по сутиен и гащички. Докато той гледаше, тя присегна отзад и разкопча сутиена, после полуобърната си смъкна гащичките. Държейки ги в ръка, тя прекоси стаята и след миг се върна с банския костюм. Спря пак пред огледалото и започна да го слага. Пъхна крака в долната част, след това опъна горната върху гърдите и намести презрамките.

Почувствува ситна пот да избива по челото му. За пръв път виждаше съвсем голо момиче. Никога не бе предполагал, че могат да бъдат толкова прекрасни и възбуждащи.

Пристъпвайки тихо, той мина покрай стаята й и влезе в своята. Затвори вратата и се отпусна разтреперан на леглото. Дълго седя така, а болката от обзелия го пламък го караше да се превие почти на две.

Бавно заспори със себе си. Не. Не бива. Вече не. Отстъпеше ли сега, винаги ще отстъпва. Най-после започна да се чувствува по-добре. Избърса с ръка челото си и се изправи на крака.

Необходим беше малко самоконтрол и решителност. Почувствува се горд от себе си. Да, трябваше да махне всички изкушения. Абсолютно всички. Дори и френските снимки, които беше купил от едно павилионче в Лобстъртаун.

Рязко издърпа чекмеджето на шкафа и ровейки под една разкована летва, измъкна снимките. Остави ги обърнати на тоалетката. Нямаше дори да ги погледне за последен път. Ще ги пусне в клозета, докато си вземе душ.

Бързо се съблече и наметна хавлията. Върна се при тоалетката и се огледа в огледалото. Лицето му беше изпълнено с благородна решителност. Странно, как бързо решителността се изписваше на лицето на човек. Обърна се и излезе от стаята, забравяйки снимките на шкафа.

Изтриваше се пред огледалото, когато долови шума от стъпките й, заглъхващи по коридора към неговата стая. Изведнъж замръзна, като се сети. Снимките бяха на шкафа. Грабна хавлията от вратата на банята зад себе си.

Оказа се късно. Когато влезе в стаята, тя стоеше пред шкафа със снимките в ръка. Погледна го изненадана.

— Лади, откъде имаш тези снимки? — запита тя със странно възбуден глас.

— Дай ми ги! — поиска ги той, като пристъпи напред.

— Няма! — възрази тя и му обърна гръб. — Още не съм ги разгледала.

Изви се гъвкаво от протегнатата му ръка и прекоси стаята към далечния край на леглото.

— Нека свърша — каза спокойно тя. — След това ще ти ги дам.

— Не! — изрева дрезгаво той и се метна върху леглото към нея.

Тя се изви, за да го избегне, но ръката му докопа рамото й. Снимките се разпиляха от ръката й, когато падна на леглото до него. Тя посегна за тях. Ръката му улови презрамката, за да я задържи, но тя увисна скъсана в ръката му. Изведнъж той замръзна, приковал очи в бялата гръд, която изскочи от банския.

— Скъса ми презрамката — промълви тихо тя, гледайки го в лицето, без да прави опит да се закрие.

Той не проговори.

Тя се усмихна бавно, вдигна ръка към гръдта си и бавно разтърка с длан зърното.

— Не съм по-малко хубава от онези момичета на снимките, нали?

Той беше като омагьосан, неспособен да проговори, следейки с очи целенасоченото движение на ръката й.

— Нали? — повторно запита тя. — Можеш да ми кажеш. Няма да спомена на никого. Защо мислиш, че те оставих да ме гледаш, докато се преобличах?

— Знаела си, че те гледам? — попита изненадан той.

— Разбира се, глупчо, — засмя се тя. — Видях те в огледалото. Едва не прихнах да се смея. Мислех, че очите ти ще изскочат.

Той почувствува как напрежението в тялото му расте.

— Не мисля, че е толкова смешно.

— Погледни ме! — заповяда тя. — Обичам да ме гледаш. Иска ми се всички да ме гледат.

— Това не е редно — каза той.

— Защо да не е? — настоя тя. — Какво лошо има в това? Аз обичам да те гледам, защо ти да не можеш?

— Само че никога не си — бързо каза той.

На устните й се появи тайнствена усмивка.

— О, гледала съм те.

— Така ли? Кога?

— Завчера следобед, когато се върна от плажа. Вкъщи нямаше никой и аз те гледах през прозорчето в банята. Видях всичко, което правиш.

— Всичко?! — думата се отскубна от гърлото като уплашен стон.

— Всичко — спокойно го увери тя. — Ти си масажираше оная работа. — Очите й гледаха прямо. — Никога не предполагах, че може да става толкова голям. Винаги съм го мислела за малък и увиснал, какъвто беше, когато ти беше дете.

Нещо го стегна за гърлото и той едва проговори, ставайки от леглото:

— Мисля, че е по-добре да се разкараш оттук.

Тя вдигна поглед към него, продължавайки да се усмихва.

— Искаш ли пак да ме погледаш?

Той не отговори.

Ръката й присегна и свали и другата презрамка. Изплъзна се от банския костюм. Той впи очи в голото тяло, чувствувайки как краката му се разтреперват. Видя как погледът й се плъзна надолу по него. Хавлията се беше разтворила. Пак я погледна.

— Свали си хавлията и аз да те погледам — нареди тя.

Като в унес той остави хавлията да се свлече на пода. Изохка и падна на колене край леглото, като се улови с ръце отдолу.

Тя бързо се претърколи в леглото и го загледа. Лека нотка на триумф прозвуча в гласа й.

— Сега — каза тя — можеш да го направиш.

Ръката му присегна и я улови за гърдата. Тя го остави за миг, после изведнъж се дръпна от него.

— Не! — рязко отсече тя. — Не ме докосвай!

Той я погледна тъпо, а болката го заливаше на вълни.

Очите й го наблюдаваха през натежалите клепачи.

— Направи го! — каза тя полушепнешком. — И аз ще го направя. Само не ме докосвай!

6.

През цялата прожекция Лади ги чуваше как се кикотят и шепнат. Можеше да си представи какво правят в затъмнения салон, въпреки че не виждаше. Въображението му пламтеше от образи.

Сега Томи предлагаше на Рина бонбон. Можеше да го види как небрежно й поднася кесийката, опрял уж случайно гърба на ръката си на гърдите й. Лади се размърда неспокойно на стола, опитвайки се да види в мрака с крайчето на окото, но това беше само пилеене на време. Нищо не се виждаше.

— Може ли да си взема един бонбон? — долетя гласът на Джоан от мрака.

— Какво? — запита той сепнат. — Да, разбира се. — Поднесе й кесийката.

Тя се обърна да си вземе и той усети мекото притискане на гръдта й. Но това само го подсети за Рина. Отпусна се мрачно на стола.

По пътя за дома спряха пред вилата на Томи.

— Какво ще кажете да пийнем по нещо газирано? — запита Джоан. — Имаме една голяма бутилка в хладилника.

Лади поклати глава.

— Не, благодаря — бързо каза той. — Вече е почти осем, а аз обещах на мама да се приберем, преди да се е стъмнило.

Рина нищо не каза.

— Може би ще дойдеш по-късно? — запита Джоан. — След като заведеш Рина?

Рина го погледна. Той се изчерви.

— Не вярвам, — отклони поканата той. — Много съм уморен. Иска ми се да си легна рано.

Джоан го изгледа странно, после мълчаливо се обърна и закрачи към вилата. Томи наруши напрегнатостта.

— Е, добре тогава — каза той. — Ще се видим утре на плажа.

Изминаха в мълчание останалата част от пътя. Беше почти тъмно, когато изкачиха стъпалата на верандата. Той отвори вратата на хола и я остави да мине.

Тя се накани да влезе вкъщи, но спря, когато забеляза, че той не я следва.

— Няма ли да влизаш?

Той поклати глава.

— Не веднага. Мисля да остана малко навън.

— И аз ще остана — каза бързо тя и се върна на верандата. Той остави вратата да се затвори. Трясването прокънтя из къщата.

— Вие ли сте, деца? — обади се Джералдин Марлоу.

— Да, мамо — отговори Рина и погледна бързо Лади. — Може ли да останем малко навън, мамо? Толкова е горещо тази вечер.

— Добре. Но само половин час, Рина. Искам те в леглото в осем и половина.

— Добре, мамо.

Лади прекоси верандата и седна на голямата плетена пейка. Рина го последва и седна до него.

— Защо Джоан поиска да се върнеш? — внезапно запита тя. Той не я погледна.

— Не зная.

— Искаше да й направиш онова ли?

— Не, разбира се! — заяви с негодувание той.

— Не ми харесва Джоан — каза тя внезапно. — Тя е лиц… лице…

— Лицемерка. — Той й подсказа думата, изненадан от неочакваната дълбочина на нейното прозрение. — Защо мислиш така?

— Томи искаше да го хвана за оная работа по време на филма, но когато аз не пожелах, той взе ръката на Джоан и тя го направи.

— Не! — Думата се изтръгна неволно от него. Рина беше права. Малката кучка беше лицемерка.

— И тя дори не го погледна поне веднъж — продължи Рина. — Все гледаше екрана и дори ти поиска бонбон.

Той я изгледа озадачен.

— Чудя се дали сега не го правят — продължи замислено тя. Образите на Джоан и Томи заедно пробягнаха през ума му. Той се почувствува възбуден.

— Аз не съм лицемерка, нали? — запита тя. По устните й бавно се разля усмивка. Тя се раздвижи и той усети пръстите й да се плъзгат по бедрото му. Тя го погледна в очите.

— Искаш ли да го направя сега? — прошепна тя.

— Сега? — отвърна той замаяно. Погледна през рамо към къщата.

— Няма да излязат — тихо го увери тя. — Татко си чете вестника, а мама плете. Видях ги през вратата.

— Но… — заекна той. — Но… как?

Тя пак се усмихна и пръстите й издърпаха кърпичката му от малкото джобче.

Джералдин вдигна поглед към часовника на камината. Беше точно осем и половина. Тя чу притварянето на вратата към верандата и Рина влезе в стаята. Очите на дъщеря й бяха сияйни и бистри, а лицето грееше в щастлива усмивка. Тази усмивка беше заразителна и Джералдин й отвърна.

— Приятно ли прекарахте на киното, скъпа?

Рина кимна.

— Чудесно, мамо — каза възбудено тя. — Беше толкова весело. Не знаеш колко е хубаво да идеш на кино без всичките хлапаци, които сноват наоколо ти по време на следобедните прожекции.

Джералдин се засмя.

— До вчера и ти беше една от тези хлапачки.

Изведнъж лицето на Рина стана сериозно.

— Но вече не съм, нали, мамо?

Джералдин кимна леко с глава.

— Не, мила. Вече си пораснала.

Рина радостно се завъртя около себе си.

— Вярно, мамо — каза весело тя. — Вече съм пораснала.

Джералдин се засмя.

— Сега бегом в леглото, малка дамичке. Нужна ти е почивка.

— Добре, мамо. — Рина се наведе над нея и я целуна по бузата. — Лека нощ. — Прекоси стаята и целуна баща си по бузата. — Лека нощ, татко.

Затича към стаята и те дочуха забързаните стъпки по стълбището. Харисън Марлоу отпусна вестника.

— Изглежда много щастлива.

— Защо да не е? — каза Джералдин. — Първата й среща. Всяко момиче е възбудено след първата си среща.

Той остави вестника.

— Какво ще кажеш да излезем на верандата за малко въздух?

Излязоха навън в нощта.

— Лади? — извика тя.

— Тук съм, мамо.

Тя се обърна и го видя да се надига от плетената пейка.

— Добре ли прекарахте?

— Чудесно — отсече той.

— Рина не ти ли беше бреме?

— Не.

— Не изглеждаш доволен, че си я взел със себе си.

— Всичко беше наред, мамо — каза напрегнато той.

— Понякога, синко — каза баща му, — трябва да правим неща, които не ни се нравят. Едно от тях е да се грижиш за сестричката си. Това е задължение на брата.

— Казах, че всичко е наред, татко — отсече той.

— Лади! — възкликна майка му изненадана.

Лади се загледа надолу.

— Прощавай, татко! — каза той с приглушен глас.

Тя пристъпи и го погледна в лицето.

— Добре ли се чувствуваш, Лади? — запита тя загрижена. — Имаш възбуден и зареян вид и лицето ти е цялото потно. Чакай да го избърша. — Ръката й присегна за носната му кърпичка. — О, Лади, къде ти е кърпичката? Видях я в джоба ти, когато излизаше.

За миг нещо се появи в очите му, нещо, което й напомни за изплашено животно, но то отмина.

— Пред… предполагам, че съм я изгубил — заекна той.

Тя сложи ръка на челото му.

— Сигурен ли си, че не те тресе?

— Мисля, че ще бъде най-добре да си легнеш, синко — каза баща му.

— Да, татко. — Обърна се към майка си и я целуна. — Лека нощ — каза той и бързо влезе в къщата.

— Чудя се какво ли става с него?

Харисън Марлоу изръмжа:

— Зная какво става с него.

— Знаеш ли?

Той кимна.

— Много е разглезен, това е то. Свикнал е всичко да получава и се цупи, като го помолиш за нещо дребно, като това да придружи сестра си. Ядосан е, че не е могъл да седи в двора на Рандъл и да се занася с братовчедката на Томи, Джоан.

— Хари, ставаш ужасен.

— Не, не съм — настоя той. — Слушай какво ти говоря. Познавам момчетата. Нужна му е само малко дисциплина. — Започна да натъпква лулата. — И ти правиш същото с Рина. Угаждаш й за всичко. Скоро и тя ще се разглези.

— Зная какво те безпокои — каза тя. — Просто не можеш да свикнеш с мисълта, че израстват. Искаш да ги запазиш завинаги деца.

— Не. Но трябва да признаеш, че са разглезени.

— Може би, малко — съгласи се тя. Той се усмихна.

— Е, както и да е. Добре, че следващия месец се връщат на училище. „Берингтън“ е добро училище за Лади.

— Да — съгласи се тя. — Радвам се, че и Рина приеха в пансиона на Джейн Винсент. Ще направят от нея една малка дама.

За Лади това бе лято на болки и страдания, на дива, физическа наслада и мъчителни, вцепеняващи съвестта агонии. Не можеше да спи, не можеше да се храни, боеше се да я погледне сутрин, а после, когато я видеше, му бе непоносимо да я загуби от поглед. Мъчителна ревност го обхващаше, щом я видеше да говори или да се усмихва на други момчета. Картини, породени от познанието, изпълваха съзнанието му, той виждаше тези момчета да правят с нея това, което той правеше. Неспокойно, изплашено удовлетворение се прокрадваше в него, когато двамата бяха заедно.

И през цялото време дълбоко в душата се таеше страхът — страхът, че ще бъдат разкрити, страхът, че ще види болката, ужаса и отвращението по лицата на родителите си, когато узнаеха.

Обаче щом тя го погледнеше, усмихнеше ли му се, докоснеше ли го, всичко изведнъж изчезваше и той бе готов да направи всичко на света, за да я зарадва. Унижаваше се, пълзеше пред нея, плачеше с болката на самобичуването. После страхът пак се връщаше. Защото не можеше да се избяга от факта. Тя му беше сестра. Никак не бе редно.

С чувство на облекчение посрещна края на това безумно лято. Свършено беше, мислеше си той. Далеч от нея той ще успее да намери пак себе си, да контролира страстите, които бушуваха в кръвта му. И когато се върнеха на плажа следващото лято, щеше да бъде вече друго. Той ще бъде различен, тя ще бъде различна.

„Вече не, ще й каже той. Вече не. Не може така“.

Вярваше в това, когато се завърна в училище в края на лятото.

7.

— Бременна съм — заяви тя. — Ще имам дете.

Лади почувствува как го обзема някаква тъпа болка. Да, винаги бе знаел, че ще се случи и това. Още от онова първо лято преди две години. Погледна я, присвивайки очи от слънцето.

— Откъде знаеш?

Тя заговори тихо, сякаш ставаше дума за времето.

— Закъснях — обясни простичко. — Никога преди не съм закъснявала.

Той си погледна ръцете. Лежаха изпечени от слънцето на белия пясък.

— Какво смяташ да правиш?

— Не зная — отговори тя. Златистобялата й коса проблесна на слънцето, когато се обърна и загледа океана. — Ако до утре не стане нищо, предполагам, че ще трябва да кажа на мама.

— Ще… ще й кажеш ли за нас?

— Не! — рязко, но тихо каза тя. И изпревари следващия му въпрос. — Ще кажа, че е Том, или Бил, или Джо. — Изрече това, без да го погледне.

Въпреки волята си изпита ревност.

— Била… била ли си с всички тях? — запита колебливо той.

Тъмните й очи се заковаха в неговите.

— Не! — натърти тя. — Разбира се, че не. Само с теб.

— Ами ако тя говори с тях? Ще разбере, че я лъжеш.

— Няма да говори — каза уверено Рина. — Особено като й кажа, че не зная кой точно е бил.

Той я изгледа озадачен. В толкова много отношения тя беше по-възрастната от него.

— Какво мислиш, че ще направи тя?

Рина сви рамене.

— Не зная. Едва ли може да стори много обаче.

Той я загледа как се запъти по плажа към нейни приятелки, после се търкули на пясъка и зарови глава в ръцете си.

Изохка на глас. Беше се случило. Някъде дълбоко в подсъзнанието бе знаел, че ще се случи. Припомни си нощта преди няколко седмици.

И това лято бяха дошли на плажа, както правеха всяка година. Но този път щеше да бъде различно. Бе се заклел в себе си. И й го каза.

Тя се съгласи. Дори му обеща. И той трябваше да си признае, че тя удържа на думата си.

— Вече не! — бе заявил той. — Това е глупава, детинска работа. Ти си гледай приятелките, аз ще си гледам приятелите. Само ще си докараме неприятности, ако продължаваме.

И той бе този, който наруши обета. Всичко стана заради онази проклета бутилка оранжада.

Беше дъждовен следобед и те бяха сами във вилата. Беше горещо и влажно и въздухът се лепеше по тялото му, обгръщайки го като невидимо, задушаващо одеяло. Ризата и панталоните му бяха мокри от потта, когато влезе в кухнята. Отвори хладилника, но обичайната бутилка оранжада липсваше. Затвори ядосан хладилника.

Изкачи стълбището и на минаване покрай отворената й врата, разумът му с малко закъснение абсорбира видяното от очите. Върна се и застана на прага. Тя лежеше гола в леглото, с бутилката оранжада в ръка. Бе впила очи в бутилката.

Почувствува зачестилото пулсиране в слепоочията, а потта отново бликна под дрехите му.

— Какво правиш с моята бутилка оранжада? — запита той. Знаеше, че звучи глупаво още щом го изрече.

Тя леко помръдна глава на възглавницата и го изгледа. Очите й гледаха лениво, с натежали клепачи.

— Пия — отговори дрезгаво тя, поднасяйки бутилката към устата си. — Ти какво мислиш?

Сокът преля през устата й и потече на оранжева струйка по бузите, между гърдите, през хлътналата извивка на корема, по белия чаршаф. Усмихна се и му подаде бутилката.

— Искаш ли?

Сякаш се наблюдаваше отстрани, докато прекосяваше стаята и надига бутилката към устните си. Беше топла от нейния допир. Усети преливането на сладката течност в устата си. Погледна към нея.

Тя се усмихваше.

— Възбуден си — кротко отбеляза тя. — Каза, че няма вече да се възбуждаш. А сега си.

Част от оранжадата се разля по ризата му, когато разбра, че се е издал. Обърна се, но ръката й го улови за бедрото. Той едва не извика от внезапната пламтяща болка, предизвикана от нейното докосване.

— Нека само още веднъж — прошепна тя. — И никога вече.

Той остана замръзнал, боейки се да мръдне, уплашен, че ще се препъне и ще падне, толкова силно трепереха краката му.

— Не! — каза дрезгаво той.

— Моля ти се! — прошепна тя.

Стоеше като парализиран. Болезнено стенание се отскубна от гърдите му. Това не биваше да продължава повече, никакви унижения, никакви пълзения в краката й. Сега ще я накара да го остави на мира.

Сграбчи китките й с едната си ръка и я изви назад в леглото. Очите й продължаваха да го гледат доверчиво, без капка боязън. Изведнъж той притисна устни към нейните. Устата й беше топла и влажна, още с вкуса на оранжадата. После той отмести устни и ги плъзна търсещо по тялото й, по шията, по гърдите.

Именно тогава тя започна да се брани.

— Не! — промълви тя и се заизвива да се отскубне. — Не! Не ме докосвай!

Но той дори не я чу. Чувствуваше бясното пулсиране в слепоочията: някаква буца бе заседнала в гърдите му. Усети как ръката й се отскубна, после започна да го дращи по гърдите, оставяйки след себе си болезнени, кървави следи. Слисан, той се погледна и видя кървавите дири от ноктите й по тялото си. Страшен гняв се надигна в гърдите му.

— Ах ти, мръсницо! — извика той, замахвайки със свободната си ръка. Ударът се стовари върху бузата й и я повали на леглото. Тя вторачи уплашен поглед в него. — Кучка! — изрева той, издърпвайки колана от панталоните си. Вдигна й ръцете над главата и завърза китките й за железните пръчки на кревата. Вдигна полуизпразнената бутилка от леглото, където бе паднала. — Още ли си жадна?

Тя поклати глава.

Наклони бутилката и се разсмя, когато оранжадата потече по нея.

— Пий! — каза той. — Пий, колкото искаш!

Бутилката излетя от ръката му, когато тя я изрита. Той улови краката и ги притисна към леглото с коленете си. Разсмя се диво.

— А сега, скъпа моя сестричке, стига вече сме си играли.

— Стига вече сме си играли — простена тя, впила поглед в очите му. Лицето му се спусна надолу и устните му покриха нейните. Тя почувствува как се отпуска.

После внезапната, остра болка прониза тялото й. Изпищя. Ръката му се стовари тежко върху устата й, а болката отново и отново продължаваше да я разкъсва.

Всичко, което остана, бе звукът на тихите стонове в гърлото й и грозното му, мъчещо я тяло върху нейното.

Лади се търкули на пясъка. Край на всичко. Утре майка му щеше да узнае. И вината бе негова. Ще обвинят него и ще бъдат прави. Не биваше да допусне да се случи. Някаква сянка падна върху него и той вдигна очи.

Рина бе застанала до него. После седна на пясъка.

— Какво ще правим?

— Не зная — каза тъпо той. Тя улови ръката му.

— Не трябваше да те оставям да го сториш — прошепна тя.

— Не можеше да ме спреш — каза той. — Не знам какво ми стана. — Погледна я. — Да бяхме някои други, можехме да избягаме и да се оженим.

— Зная.

Гласът му стана по-горчив:

— Макар че не сме истински брат и сестра. Ех, да не бяха те осиновявали…

— Но го сториха — каза бързо Рина с увереност и разбиране. — Освен това, не можем да ги виним. Не те са виновните. — Усети как сълзите напират в очите й. Остана така смълчана, докато те се търкаляха по бузите й.

— Недей да плачеш.

— Не… не мога! — прошепна тя. — Изплашена съм.

— Аз също — призна той. — Но с плач няма да си помогнем.

Сълзите продължиха да се търкалят кротко. След малко чу гласа му. Погледна го. Устните му се движеха вдървено:

— Макар че си ми сестра, нали знаеш, че те обичам?

Тя не му отговори.

— Струва ми се, че винаги съм те обичал. Не можех да не те обичам. Някак другите момичета не представляваха нищо за мен, когато ги сравнявах с теб.

— Аз пък мисля, че причината да бъда толкова лоша е, защото те ревнувах от момичетата, с които ходеше — призна тя. — Не исках да те имат. Затова ти правех онази работа. Не можех да позволя на друго момче да ме докосне. Не можех да ги понасям.

Ръката му притисна пръстите й.

— Може би все пак всичко ще се оправи — каза той, опитвайки се да я успокои.

— Може би — каза тя с безнадежден тон.

Престанаха да говорят, обърнаха се и загледаха как крайбрежното вълнение се разлива и отминава заедно с детството им.

Лади седеше на кърмата на малката платноходка, загледан в майка си на носа. Усети порив на вятъра да грабва платното и автоматично компенсира течението, загледан в небето. Надигаха се купести облаци. Време беше да се връща на кея. Бавно изви и насочи към пристана.

— Връщаш ли? — дочу той гласа на майка си.

— Да, мамо — отговори. Странно беше присъствието й. Но тя бе пожелала да дойде. Сякаш чувствуваше, че нещо го смущава.

— Много си тих тази сутрин — отбеляза тя. Не срещна погледа й.

— Трябва да се съсредоточа върху плаването, мамо.

— Не зная какво става с вас, деца — каза тя. — И двамата сте толкова умълчани напоследък.

Той не отговори. Наблюдаваше купестите облаци над главите им. Мислеше за Рина. После за себе си. После за родителите си. Странна болка се надигна в душата му. Усети как очите му пламнаха и го засмъдяха.

Гласът на майка му бе изненадан:

— О, Лади, ти плачеш?

В този миг нещо в него се отприщи и ридания разкъсаха гърдите му. Усети как майчината му ръка притегли главата му към гърдите, както го бе правила толкова пъти, когато бе малък.

— Какво има, Лади? Какво не е наред? — попита тихо тя.

— Нищо — изхълца той, опитвайки се да сподави сълзите. — Нищо.

Тя нежно го погали по главата.

— Нещо не е наред — повтори меко тя. — Зная, че има нещо. Можеш да ми го кажеш, Лади, каквото и да е, можеш да ми го кажеш. Аз ще разбера и ще се опитам да ти помогна.

— Нищо не можеш да сториш! — извика той. — Сега никой нищо не може да стори!

— Опитай и ще видим. — Той не проговори. А очите му търсеха по лицето й нещо, което тя не можеше да разбере. Долови само странната уплаха в тях. — Да няма… да няма нещо общо с Рина?

Като че ли мускулите, които опъваха лицето му, изведнъж се разкъсаха.

— Да, да! — изкрещя той. — Ще има бебе! Моето бебе, мамо! — добави със стиснати устни. — Аз я изнасилих и тя ще има бебе от мен!

— О, не!

— Да, мамо! — каза той и лицето му изведнъж се вкамени.

Сълзите рукнаха от очите й и тя закри лицето си с ръце. Това не можеше да се случи с децата й. Не с нейните деца. Беше желала да имат всичко, беше им дала всичко. След малко си възвърна самообладанието.

— Мисля, че е по-добре да се върнем — тихо промълви тя.

— Връщаме се, мамо — каза той и се загледа в ръцете си на румпела. Думите потекоха. — Не зная какво стана с мен, мамо. — Той я загледа с измъчени очи, а гласът му беше изопнат и напрегнат. — Но порастването съвсем не е това, което разправят, не е така, както го пишат по книгите. Порастването е същинска паница лайна.

Спря, стъписан от езика си.

— Прощавай, мамо.

— Няма нищо, синко.

Умълчаха се, а вълните блъскаха лудо отстрани на лодката.

— Не вини Рина, мамо — каза той, повишавайки глас. — Тя е още дете. Аз съм виновен за всичко.

Тя вдигна очи към сина си. Проблясък на разбиране сякаш разкъса сивия воал, паднал пред очите й.

— Рина, е много красиво момиче, Лади — каза тя. — Мисля, че на всеки ще му е доста трудно да не се влюби в сестра ти.

Лади срещна погледа на майка си.

— Обичам я, мамо! — каза тихо той. — И всъщност тя не ми е сестра.

Джералдин не проговори.

— Много ли е лошо това, което казвам, мамо? — попита той. — Аз не я обичам като сестра. Обичам я… — той потърси думата — другояче.

Другояче, помисли си Джералдин. Не беше лошо казано.

— Страшно нередно ли е, мамо? — запита Лади.

Тя погледна сина си, изпитвайки мъка, която не можеше да обясни.

— Не, Лади — тихо каза тя. — Просто го приеми като едно от тези неща, за които човек нищо не може да стори.

Той въздъхна дълбоко и започна да се чувствува по-добре. Поне майка му го разбираше, не беше го осъдила.

— Какво ще правим, мамо?

Тя го погледна в очите.

— Първото нещо, което трябва да направим, е да уверим Рина, че разбираме. Бедната, вероятно е страшно изплашена.

Той присегна, улови ръката на майка си и я притисна към устните си.

— Толкова си добра към нас, мамо! — прошепна той, като я гледаше с признателност.

Това бяха последните му думи. Защото точно в този момент вихрушката връхлетя отдясно на лодката и я преобърна.

Рина наблюдаваше апатично рибарите, когато извлякоха труповете на брега и ги положиха на плажа. Загледа се в тях. Лади и мама. Нещо се завъртя в нея. Ненадейно усети някакъв гърч в слабините и се преви на две, падайки на колене в пясъка, до двата безжизнени трупа. Затвори очи разхълцана и една ужасна влага започна да изтича от нея.

8.

Маргарет Брадли уморено погледна листата върху бюрото. Те бяха изписани с разкривените йероглифи на момичетата, посещаващи нейните лекции. Бутна ги рязко настрана и се изправи. Отиде до прозореца и неспокойно се загледа навън. Беше преуморена, изтощена от безкрайното еднообразие на работата.

Загледана в сивия вечерен здрач, тя се чудеше защо се бавеше писмото от Сали. Бяха изминали повече от две седмици от последното, а обикновено писмата пристигаха два пъти седмично. Да не би Сали да е намерила някоя друга? Друга приятелка, с която да споделя интимните, нашепвани тайни?

На вратата се почука колебливо и тя се обърна.

— Да?

— Бърза поща за вас, мис Брадли — чу тя треперещия глас на портиера Томас.

Бързо отвори вратата и пое писмото.

— Много ви благодаря, Томас — каза тя и затвори вратата.

Облегна се на нея и загледа писмото в ръката си. Почувствува се ободрена. Беше почеркът на Сали. Отиде при бюрото и бързо разкъса плика.

„Скъпа Пеги,

вчера се омъжих…“

Почукването на вратата беше толкова тихо, че първоначално тя не го чу. То се повтори, този път по-силно. Вдигна глава от бюрото.

— Кой е? — запита тя с дрезгавия си глас.

— Рина Марлоу, мис Брадли. Мога ли да ви видя за момент?

Учителката се надигна уморено.

— Изчакай за миг — подвикна тя.

Отиде до банята и се погледна в огледалото. Очите й бяха зачервени и отекли, червилото леко размазано. Изглеждаше по-възрастна от своите двадесет и шест години. Завъртя крана и свали грима от лицето си с една кърпа. Огледа се. Десет години тя и Сали бяха неразделни. А сега всичко бе свършило.

Остави кърпата на полицата и тръгна към вратата.

— Влезте! — каза тя, като я отвори.

Рина погледна учителката в лицето. Мис Брадли изглеждаше така, сякаш бе плакала.

— Прощавайте, ако съм ви обезпокоила — каза тя. — Мога да дойда по-късно, ако искате.

Учителката поклати глава.

— Не, не, заповядай.

Прекоси стаята до малкото бюро и се настани зад него.

— Какво има?

— Чудех се дали бихте ме освободили от танцовата забава в събота?

Маргарет Брадли я изгледа изумено. За миг не можеше да повярва на ушите си. Да не се пусне някой на месечната танцова забава се считаше за най-тежкото наказание. Момичетата бяха готови на всичко, само да не бъдат лишени от тази привилегия. Това беше единственият път, когато допускаха момчета в пределите на пансиона.

— Не разбирам — каза тя.

Рина се загледа в пода.

— Просто не ми се иска да ходя.

Причината не беше, че момчетата не я харесват. Учителката знаеше, че е точно обратното. Стройната, шестнадесетгодишна блондинка, застанала пред нея, биваше наобиколена от момчетата на всяка забава. Произхождаше от добро семейство. Марлоу бяха известни в Бостън. Баща й беше банкер, вдовец.

— Искането е много странно — каза тя. — Трябва да имате някаква причина?

Рина остана загледана в пода, без да отговори.

Маргарет Брадли направи усилие да се усмихне.

— Хайде — каза тя с приветлив тон, — можете да говорите с мен. Не съм чак толкова по-възрастна от вас, че да не мога да ви разбера.

Рина вдигна поглед към нея и тя се изненада от дълбокия страх, който се отразяваше в очите на момичето. После страхът премина и тя пак се загледа в пода.

Учителката стана и заобиколи бюрото. Улови Рина за ръката и я поведе към един стол.

— Вие се боите от нещо! — каза тихо тя.

— Не мога да понасям докосването им — каза Рина тихо.

— Им? — попита зачудена Маргарет Брадли. — На кого?

— На момчетата. Всички искат да ме докосват, а кожата ми настръхва от това. — Изведнъж Рина вдигна поглед. — Всичко би било наред, ако искаха само да танцуваме или да си поговорим, но те винаги се стараят да те мъкнат някъде насаме.

— Кои момчета? — Гласът на учителката стана рязък. — Веднага ще спрем допускането им тук.

Изведнъж Рина се изправи.

— По-добре да си ходя — каза нервно тя. — И без това не очаквах да ме разберете. — Тръгна към вратата.

Почакайте! — гласът на Маргарет Брадли беше заповеднически. Рина се обърна и я погледна. — Направил ли е някой от тях нещо повече от… от това да се допира до вас?

Рина поклати глава.

— На колко сте години?

— На шестнадесет — отговори Рина.

— Предполагам, че би трябвало вече да знаете, че всички момчета са такива.

Рина кимна.

— Чувствувах същото, когато бях на вашата възраст.

— Така ли? — запита Рина. Нотка на облекчение се прокрадна в гласа й. — Аз мислех, че съм изключение. Никое от другите момичета не изпитва същото като мен.

— Глупачки! — Гласът на учителката бе изпълнен с гняв, но тя бързо се овладя. Нямаше смисъл да позволява на горчивината да я издаде. — Тъкмо смятах да си направя чаша чай — каза тя. — Нали ще пиете един и вие?

Рина се поколеба.

— Ако не ви затруднявам.

— Съвсем не — каза Маргарет Брадли. — Седнете и се настанете удобно. Чаят ще бъде готов след минутка.

Тя влезе в малката кухня. Изненада се, като забеляза, че си тананика, докато включваше горелката под чайника.

— Мисля, че едно лято в Европа отсега до есента, когато постъпи в пансиона на Смит, ще й бъде от голяма полза — каза Маргарет Брадли.

Харисън Марлоу се наведе напред и загледа учителката през бялото пространство на застланата за вечеря маса. После погледна Рина, седнала срещу нея. Видяното му вдъхваше доверие. Спретната, симпатична млада жена в края на двадесетте си години, предположи той. Носеше костюм в семпла кройка, почти мъжки стил, който сякаш издаваше професията й. Нямаше и следа от глупавото държане, така типично за съвременните млади жени. Нито капка лекомислие. Беше много сериозна и делова.

— Аз и майка й често си говорехме, че Рина трябва да посети Европа — започна колебливо той.

— Никое момиче не се счита за окончателно оформено, ако не е прекарало известно време там: — увери го учителката.

Марлоу кимна бавно. Отговорна работа беше отглеждането на една дъщеря. Едва ли бе съзнавал това допреди няколко месеца, когато бе влязъл в хола един ден и завари Рина там.

Беше облечена в тъмносиня рокля, която я правеше да изглежда някак по-възрастна от годините си. Златисторусата й коса блестеше в полумрака.

— Здравей, татко.

— Рина! — възкликна той. — Какво правиш тук?

— Мислех си колко ти е тежко да се прибираш в тази огромна къща и да стоиш сам — обясни тя. — Затова реших да си дойда за няколко дни от училище.

— Но… но какво ще стане с уроците ти?

— Лесно ще наваксам.

— Но…

— Не се ли радваш да ме видиш, татко? — прекъсна го тя.

— Разбира се, че се радвам — бързо каза той.

— Тогава защо не ме целунеш? — Тя изви буза към него. Той я целуна. Когато се изправяше, тя го задържа с ръка. — Сега аз ще те целуна.

Целуна го по устата с топлите си устни. После изведнъж се засмя.

— Мустаците ти боцкат!

Той й се усмихна.

— Винаги казваш така — гордо отвърна той. — Още от момиченце.

— Но вече не съм момиченце, нали, татко?

Той я погледна — прекрасна, почти жена в тъмната си рокля.

— Мисля, че не — каза.

Тя се отправи към шкафа.

— Предполагам, че ще пийнеш нещо преди вечеря.

Бутилките бяха заредени. Той отиде при шкафа. Видя, че е приготвила дори натрошен лед.

— Какво ще вечеряме? — попита той.

— Накарах Моли да приготви любимото ти ядене. Печено пиле с картофи rissole.

— Добре — каза той, посягайки към бутилката уиски. Гласът й спря ръката му.

— Не би ли предпочел едно мартини? Отдавна не си го пил.

Той се поколеба за миг, после посегна за бутилката джин. Едва когато се обърна, забеляза, че държи в ръката си две чаши. Странна власт имаше навикът. Изви се да остави едната чаша на шкафа.

— Не може ли и аз, татко? Надхвърлих шестнадесет. На много момичета от пансиона родителите им позволяват да вземат по един коктейл преди вечеря.

Той я загледа, после изля половината от чашата обратно в шейкъра. Подаде й полупълната. Вдигна своята за тост. Тя се усмихна и отпи внимателно от чашата.

— Чудесно е! — каза тя със същите думи и със същия тон, които бе чувал толкова често от жена си.

Усети как топлите, неудържими сълзи напират в очите му и бързо се извърна, за да не ги забележи. Ръката й улови ръката му и той се обърна към нея. Очите й бяха изпълнени със съчувствие. Остави я да го притегли бавно на кушетката до нея.

И изведнъж той не беше вече баща. Бе просто един самотен мъж, разхълцан на гърдите на своята майка, съпруга, дъщеря. Усещаше младите й, здрави ръце около раменете си и пръстите, които леко галеха косата му. Чу шепнещият й глас:

— Бедният татко, бедният татко.

И тъй внезапно, както бе дошъл, мигът отмина и той усещаше вече само твърдите, стегнати гърди, прилепнали към бузата му. В полуунес вдигна глава.

— Струва ми се, че постъпих глупаво — каза смутено той.

— Не, татко — тихо промълви тя. — За пръв път в живота си почувствувах, че вече не съм дете. Почувствувах се пораснала и нужна някому.

Той се насили и се усмихна уморено.

— Имаш достатъчно време да пораснеш.

По-късно, след вечеря, тя дойде и седна на облегалката на креслото му.

— Няма да се върна в училище — каза тя. — Ще остана у дома и ще се грижа за теб.

Той се усмихна.

— Много скоро ще ти омръзне — каза. — Ще ти липсва училищният живот, приятелите, момчетата…

— Момчета! — презрително изсумтя тя. — Мога да мина без тях. Мръсни дребни животинчета, които само се мотаят около човека. Не мога да ги понасям.

— Не можеш ли? — шеговито попита той. — А какъв вид мъже предпочита ваше величество?

Тя го погледна много сериозно.

— Мисля, че по-възрастните — каза. — Може би някой като теб. Някой, който ще ме накара да се чувствувам спокойна, сигурна и необходима. Момчетата само се опитват да получат нещо от теб, да се покажат по-силни, да изтъкнат колко са важни.

— Защото са млади — засмя се той.

— Зная — отговори му все така сериозно тя. — Затова именно ме плашат. Интересува ги само желанието им, пет пари не дават за мен. — Наведе се и го целуна по темето. — Толкова е хубава посивялата ти коса. — В гласа й се появи нотка на съжаление. — Колко жалко, че не мога да се омъжа за теб. Аз те обичам, татко.

— Не! — рязко се сопна той, толкова рязко, че дори сам се изненада от яростната реакция.

— Какво „не“, татко? — запита тя изумена.

Той се изправи на крака и я погледна строго.

— Не, няма да останеш у дома! Утре се връщаш в пансиона. Ще кажа на Питърс да те откара.

Тя го погледна и очите й започнаха да се пълнят със сълзи. Изведнъж пак се превърна в малкото момиченце.

— Не ме ли обичаш, татко? — проплака тя. — Не искаш ли да остана при теб?

Той я изучава известно време, после състраданието го завладя.

— Разбира се, че те обичам, мила — каза тихо. — Но нали виждаш: не може човек да се затвори в черупка, за да се избави от заобикалящия го свят.

— Аз искам да бъда само с тебе, татко!

— Не, дете, не! — каза търпеливо той. — Зная, че днес чувствуваш и мислиш така, но един ден, като пораснеш, като се омъжиш и имаш собствени деца, ще разбереш.

Тя се отскубна от прегръдката му и го изгледа сърдито.

— Не! — прогърмя тя. — Никога няма да се омъжа! Никога няма да имам деца! Никога няма да позволя на някое от гадните момчета да сложи ръце върху мен!

— Рина! — възкликна той изумен.

Тя го загледа тъпо, после сълзите отново обляха лицето й.

— О, татко! — проплака тя с болезнен, скръбен глас. — Нима не виждаш? Не аз, ти си този, който не разбира!

— Рина, мила! — каза той и посегна към нея. Но тя вече бе избягала от стаята. Чу я да тича по стълбището, после вратата се затръшна.

Бавно се върна към настоящето, загледан през дългата маса към учителката, после към Рина. Очите й блестяха в очакване.

— Сигурен съм, че ако майката на Рина бе жива, мис Брадли — каза Марлоу със странно официален тон, — щеше да бъде толкова щастлива, колкото съм аз, поверявайки дъщеря ни във вашите способни ръце.

Маргарет Брадли бързо сведе поглед към супата, така че той не забеляза триумфа в очите й.

— Благодаря ви, мистър Марлоу! — каза сдържано тя.

9.

Останаха на палубата, докато отминаха статуята на Свободата и остров Елис, после водата стана стъкленозелена и брегът не се виждаше.

— Вълнувате ли се? — запита мис Маргарет Брадли.

— Направо е приказно.

Маргарет се усмихна.

— Ще става все по-хубаво и по-хубаво. Но сега е най-добре да се върнем в каютата и да отпочинем преди вечеря.

— Но аз съвсем не съм уморена — възрази Рина.

— Ще бъдете — каза твърдо, но вежливо Маргарет. — Шест дни ще бъдем на борда на „Левиатан“. Ще имате достатъчно време да разгледате всичко.

Тя кимна с мълчаливо одобрение, когато влязоха в каютата. Харисън Барлоу не се скъпеше, щом ставаше дума за дъщеря му. Беше първокласна каюта, с двойно легло и отделна баня. Не беше се колебал и когато тя му бе споменала, че Рина ще се нуждае от нов гардероб. Напротив, просто бе подписал чек за хиляда долара и й бе казал, че ако те не стигат, е достатъчно само да му се обади.

Бяха взели някои дреболии от Ню Йорк: останалото трябваше да купят от Париж. Но без да споменава пред Рина, тя бе поръчала някои работи и бе наредила да ги натоварят направо на парахода. С нетърпение чакаше да види изражението на лицето на Рина, когато ги зърнеше.

Кутиите бяха върху леглото, но тя не привлече вниманието й върху тях. Искаше да издебне подходящия момент. Свали лекото пролетно манто и се отпусна в креслото. Отвори чантата и извади пакет цигари. Едва след като запали, усети, че Рина я наблюдава. Сети се, че Рина никога не я бе виждала да пуши.

Тя й подаде пакета.

— Ще вземеш ли една?

Рина се поколеба.

— Хайде — настоя тя. — Все едно. Ще видите колко европейки пушат: те не са провинциалистки като нас.

Наблюдаваше как Рина си пали цигарата и се засмя, когато тя се закашля.

— Не поглъщайте дима.

Рина задържа дима в устата си и бавно го издуха.

— Така ли?

Маргарет се засмя.

— Добре.

— Забавно е, мис Брадли.

Маргарет я погледна.

— А сега, когато сме вече на път, мисля, че можем да изоставим формалностите. Отсега нататък можеш да ме наричаш Пеги. — Тя стана. — Би ли желала да се изкъпеш първа, Рина?

Рина поклати глава.

— Не, мис Брадли, можете да идете първа, ако искате.

Маргарет поклати глава усмихната.

— Пеги.

— Исках да кажа — Пеги.

— Така е по-добре — каза Маргарет.

Тя вдигна поглед към Рина, която, излизайки от банята, пристягаше шнура на хавлията. Дългата й руса коса, падаща по раменете, изглеждаща още по-сребриста на фона на тъмния тен. На вратата леко се почука. Рина я погледна въпросително.

— Поръчах шери — обясни тя. — Действува добре на апетита първия ден в открит океан. Установила съм, че предпазва от морска болест.

Тя пое подноса от стюарда и подаде една чаша на Рина.

— Наздраве! — каза усмихнато и бавно отпи от питието.

— Приятно е — отбеляза Рина.

— Радвам се, че ти хареса.

Рина бавно остави чашата.

— Да облека ли новия си син костюм за вечеря?

Маргарет прие сепнато изражение.

— Вечерите в първа класа са официални, Рина.

— Имам няколко бални рокли — сети се Рина. — Мога да облека една от тях.

— Не са ли от онези ужасни рокли, които обличат на училищните танцови забави?

Обидено изражение се появи на лицето на Рина.

— Мислех ги за хубави.

— За деца, може би — засмя се Маргарет. — Но не и за една млада дама на път за Европа.

— Тогава не зная какво да облека — каза безпомощно Рина.

Достатъчно бе дразнила момичето.

— Онези кутии на леглото са твои — каза уж небрежно тя. — Мисля, че ще намериш нещо подходящо в тях.

Изразът на лицето на Рина, когато отвори пакетите, оправда напълно надеждите на Маргарет. Рина извади черна официална рокля, която прилепна на тялото й, разкривайки голите й рамене. Когато след час влязоха в салона за вечеря, всички мъжки погледи ги проследиха.

Маргарет се присегна фамилиарно през масата и потупа Рина.

— Изглеждаш чудесно, скъпа.

Маргарет отпусна хавлията и се обърна да се огледа в огромното огледало. Доволна от отразения образ, тя плъзна ръце по тялото си, после се протегна доволна. Малките й гърди с дребни зърна не бяха по-едри от тези на много мъже, бедрата й бяха плоски, а краката прави.

Нахлузи копринената пижама, бързо закопча копчелъка на дългите панталони с мъжка кройка, след което сложи плътно прилепващото болеро. Среса черната си коса назад и я закрепи с фиби. Пак се огледа в огледалото. На пръв поглед малцина биха определили дали е жена, или мъж.

Доволна излезе от банята и влезе в каютата.

— Можеш да влезеш, Рина.

Рина вторачи изумена поглед в нея.

— Мис Брадли… Пеги, аз… тази пижама!

— Харесва ли ти? — усмихна се Маргарет.

Рина кимна. Маргарет се зарадва.

— Направена е от оригинална китайска коприна. Една приятелка ми изпрати плата от Сан Франциско. Сама съм ги кроила. — Едно нещо определено можеше да се каже за Сали — имаше добър вкус. От всичко, което някога й бе подарявала, тази пижама бе любимата й.

Рина стана от стола и измъкна от гардероба една памучна нощница. Тръгна към банята.

— Почакай! — каза Маргарет. Отиде до своя гардероб и извади малка кутия. — Докато пазарувах, ти купих и няколко нощници.

Наблюдаваше лицето на Рина, когато отвори кутията.

— Но те са от истинска коприна!

— Боях се, че ще си носиш онези ужасни училищни ризи.

Рина загледа кутията.

— Различен цвят за всеки ден от седмицата — каза тя. — Толкова са прекрасни, че не зная коя да сложа най-напред.

Маргарет пак се усмихна.

— Защо не сложиш бялата тази вечер?

— Добре — съгласи се Рина. Взе я и се запъти към банята. На вратата спря.

— Не зная как да ти благодаря, Пеги — промълви развълнувано тя. — Правиш всичко да изглежда прекрасно.

Маргарет се засмя щастлива.

— Точно така исках да бъде за теб — каза тя. Погледна Рина, сякаш току-що й бе хрумнало, и продължи:

— Какво ще кажеш да си направим малко празненство? Докато се преобличаш, ще поръчам бутилка шампанско.

— Би било чудесно — усмихна се Рина. — Винаги съм мечтала да пийна шампанско, но татко никога не ми е позволявал.

— Това ще бъде една малка наша тайна — засмя се Маргарет и присегна за телефона. — Обещавам ти, че няма да му кажа.

Рина остави чашата и се закиска.

Маргарет се излегна на стола, все още държейки своята чаша за крехката дръжка.

— На какво се смееш?

— Нощницата ми шумоли и от нея изскачат малки искрици, когато се движа.

— Статично електричество — обясни Маргарет. — Коприната е много добър проводник.

— Зная — бързо отговори Рина. — Помня го от лекциите ти. — Тя прокара ръка по нощницата си. — Изпуска малки сини искрици. Виждаш ли ги?

— Не.

Рина скочи на крака.

— Ще загася светлината — каза тя. — Тогава ще можеш да ги видиш.

Тя загаси светлините и застана пред Маргарет.

— Гледай! — каза. Прокара ръце по нощницата. Доловиха слабо пукане и по връхчетата на пръстите й се появиха малки искрици. Рина вдигна чашата си и я изпи на един дъх. Поднесе я на Маргарет.

— Може ли да получа още малко, Пеги?

— Разбира се — отговори Маргарет и й напълни чашата.

Рина я поднесе към устните си и отпи.

— Шампанското не е нищо друго, освен газирано вино — каза сериозно тя. — Само че има по-добър вкус. Не е толкова сладко.

— Нещо се позатопли тук, не мислиш ли?

— Позатопли се — съгласи се Рина. — Искаш ли да включа вентилатора?

— О, не — рязко я спря Маргарет. — Само бихме изстинали на течението. Просто ще си сваля горната част на пижамата.

Усети очите на Рина, приковани в малката й гръд, и бързо вдигна чашата.

— Имаш ли нещо против?

Рина поклати глава. Вдигна чашата и пак отпи.

— Чуваш ли музиката?

— Оркестърът от балната зала — кимна Маргарет. — Свирят валс.

Рина се изправи. Залюля се в такт с музиката.

— Обичам да танцувам — каза тя и се понесе леко из стаята, а бялата нощница се разтваряше при извъртанията й, разкривайки дългите, изпечени от слънцето крака.

Маргарет почувствува някаква болка в утробата си, когато се изправи.

— И аз обичам да танцувам — заяви тя, покланяйки се престорено тържествено. — Мога ли да разчитам на този танц, мис Марлоу?

Рина я погледна усмихната.

— Само на този. Всички други са ангажирани, мис Брадли.

Маргарет поклати укорително пръст към Рина.

— Мистър Брадли, моля.

Рина се разсмя.

— Естествено. Само този, мистър Брадли.

Маргарет обви ръце около талията на Рина. И двете се засмяха, когато ситните искри изпукаха от дрехата на Рина. Маргарет усети как краката й се разтрепериха, когато почувствува топлината, бликаща от гърдите на Рина през нощницата. Улавяйки плътно младото момиче, тя я поведе в танца. Завъртяха се лудо в кръг, докато музиката стигна до кресчендо и изведнъж спря.

Рина я погледна в лицето. Маргарет й се усмихваше.

— Я да пийнем още малко шампанско! — Тя напълни чашата на Рина и вдигна своята. — Ти си много добра танцьорка, Рина.

— Благодаря. Е, ти водиш по-добре от момчетата, които идваха в пансиона. Вършиш всичко толкова добре — залюля се леко Рина. — Танцът ме замая.

— Може би ще бъде по-добре да си полегнеш малко.

Рина поклати глава.

— И да разваля нашето празненство?

— Полегни за миг. Няма да развалиш празненството. Ще дойда и ще седна на леглото до теб.

— Добре — прие Рина. Тръгна към леглото и сложи чашата върху нощната масичка, после се изтегна върху белия чаршаф.

Маргарет седна до нея.

— По-добре ли се чувствуваш?

— Стаята продължава да се върти — призна Рина.

Маргарет се наведе и я погали по челото.

— Затвори очи за малко.

Рина послушно затвори очи. Замълчаха и Маргарет продължи да гали челото й.

— Така е по-добре — каза кротко Рина. — Въртенето изчезна.

Маргарет не отговори, но продължи леко да я гали по главата. Рина отвори очи и я погледна. Маргарет присегна за чашата.

— Още малко шампанско?

Рина кимна. Отпи и подаде чашата на Маргарет, която й се усмихна, после остави чашата.

— Радвам се, че отиваме заедно в Европа — каза изведнъж Рина. — Всъщност никога не съм имала близка приятелка. Съученичките ми изглеждат такива глупачки. Говорят само за момчета.

— Повечето от тях са наистина много глупави — каза Маргарет. — Затова те харесах от момента, когато влезе в стаята ми през онази нощ. Знаех, че си по-различна, по-зряла.

— Не мога да понасям момчетата, откак умря Лади — каза Рина.

— Лади?

— Брат ми — обясни Рина. — Той и татко са единствените мъже, които съм харесвала.

— Трябва да е бил много симпатичен — каза Маргарет.

— Наистина — Рина изви глава настрани. — Струва ми се, че бях влюбена в него.

— Това не е нищо — бързо каза Маргарет. — Всички момичета са влюбени в братята си.

— Всъщност знаеш ли, той не ми беше брат, аз съм осиновена.

— Откъде знаеш, че си го обичала? — попита Маргарет и лека нотка на ревност се появи в гласа й.

— Зная — отговори Рина. — Мисля, че и той ме обичаше.

— Така ли? — запита Маргарет още по-ревниво. — Да не би да те е… да сте?

Рина загледа встрани.

— Никога преди не съм говорила с някого за това.

— На мен можеш да кажеш — подкани я Маргарет. — Аз съм ти приятелка. Между нас няма тайни.

— Няма ли да ми се разсърдиш?

— Няма да ти се разсърдя — почти рязко каза Маргарет. — Разкажи ми!

Гласът на Рина бе заглушен от възглавницата.

— Не му давах да ме докосва, защото се боях от това, което може да се случи. После, един ден, той влезе в стаята ми и ми върза ръцете за леглото с колана, а след това… го стори. Толкова ме болеше!

— Не те е обичал толкова, щом ти е причинил болка.

— Обичаше ме! — възрази разпалено Рина. — Не разбираш ли, Пеги? Аз исках да го стори. Непрестанно го дразнех и възбуждах и когато го стори, разбрах, че го обичам. Но той излезе на разходка заедно с мама с лодката и се удавиха. — Тя се разхълца. — Аз бях виновна, защото исках да ми го направи. Не разбираш ли, че аз трябваше да умра, а не мама? Тя ми взе мястото в съня. Сега вече не мога да сънувам моя сън.

— Пак ще сънуваш сънищата си — каза бавно Маргарет, улавяйки ръката на Рина, като привлече главата й към гърдите си.

— Не, няма!

— Ще сънуваш! — убедено каза Маргарет. — Разкажи ми всичко и аз ще ти помогна.

Рина спря да хълца.

— Мислиш ли, че ще можеш? — запита тя, впила очи в лицето й.

— Разкажи ми и ще видим.

Рина пое дълбоко дъх.

— Сънувах, че съм мъртва и всички са край леглото ми разплакани. Чувствувах колко много ме обичат и желаят, защото ме молеха да не умирам. Ала нищо не можех да направя. Бях мъртва.

Маргарет почувствува как по тялото й минават студените тръпки на възбудата. Бавно се изправи на крака.

— Затвори очи, Рина — каза тихо тя, — и ние ще изиграем съня ти. Кой искаш да бъда?

Рина я погледна свенливо.

— Искаш ли да бъдеш Лади?

— Ще бъда Лади — отвърна Маргарет. — Сега затвори очи.

Маргарет погледна момичето. Изведнъж очите й се напълниха със сълзи. Рина беше мъртва. Рина действително беше мъртва.

— Рина! — зарида дрезгаво тя. — Моля те, не умирай! Моля те!

Рина не помръдна и Маргарет падна на колене край леглото.

— Моля те, Рина. Не мога да живея без теб! — Наведе се над леглото и обсипа лицето на Рина с целувки.

Изведнъж Рина отвори очи, горда усмивка озари лицето й.

— Ти наистина плачеш — каза тя и пръстите й помилваха бузата на Маргарет. После, доволна, пак затвори очи.

Маргарет бавно й смъкна нощницата.

— Ти си прекрасна — прошепна тя. — Ти си най-прекрасната жена на света. Не може такава красота да умре.

Рина вдигна поглед към нея.

— Наистина ли мислиш, че съм прекрасна?

Маргарет кимна. Изрита панталона на пижамата и го остави да се свлече на пода.

— Погледни ме само, за да разбереш колко си красива. — Тя улови ръката на Рина и я притисна към гърдите си, после я плъзна по корема към бедрата. — Виж колко съм плоска, като мъж. — Бавно се плъзна в леглото до Рина и замилва нежно гърдите й, притискайки устни до меките й, хладни бузи.

— Толкова ми е добре с теб, толкова съм сигурна — прошепна Рина. — Не си като другите момчета, не ми е приятно да ме докосват. Страхувам се от тях. А от теб не се страхувам.

Маргарет се претъркаля с болезнен вик, а коленете й разтвориха краката на Рина.

— Обичам те, Рина! Моля те, не умирай!

Притисна устни към устата на Рина. Мигновено усети пламъка на търсещия й език, после долови дрезгавия шепот:

— Лади, обичам те!

10.

Рина погледна часовника си. Беше два и половина.

— Наистина трябва да вървя — каза тя.

— Да бързате след такъв обяд? — Жак Дешам разтвори ръце. — Но това е светотатство. Трябва да пийнете нещо, преди да тръгнете.

Рина се усмихна на стройния, посивял avocat:

— Но… Аз…

— Повече от година сте в Париж — прекъсна я Жак — и още не сте се научили, че човек не бива да бърза, след като се е нахранил. Каквото и да ви очаква, ще чака. — Той направи знак на минаващия келнер. — Ало!

Келнерът спря и се поклони почтително.

— Мосю?

Рина се отпусна на стола. Жак я погледна въпросително.

— Перно. С лед.

Той сви рамене.

— С лед — повтори той на келнера. — Чухте госпожицата.

Келнерът я погледна бързо с характерното за французите одобрение.

— С лед, мосю — каза той. — А за вас обичайното?

Жак кимна и келнерът ги остави. Той се обърна към Рина.

— И как върви рисуването? — запита той. — Напредвате ли?

— Знаете много добре — засмя се Рина. — Боя се, че от мен никога няма да излезе художничка.

— Но поне се развличате?

Тя се обърна и загледа улицата. Неуловимият аромат на май, който се усещаше само в Париж, вече се носеше из въздуха. Шофьорите на камиони бяха вече по ризи, а жените отдавна бяха зарязали еднообразните сиво-черни палта.

— Не ми отговорихте — каза той.

Тя се обърна към него, когато келнерът се върна с напитките.

— Развличам се — каза тя и взе чашата.

— Сигурна ли сте? — настоя той.

— Сигурна съм, естествено — разсмя се ненадейно тя.

Той вдигна чашата.

— A votre sante!

— A votre sante! — повтори тя.

— А приятелката ви? — запита той. — Как е?

— Пеги е чудесно — автоматично каза Рина. Погледна го проницателно. — Пеги е много добра към мене. Не зная какво бих правила без нея.

— Откъде знаете? — бързо вметна той. — Никога не сте опитвали. Вие сте млада, красива. Можете да се омъжите, да имате деца, дори да…

— … да стана ваша метреса? — прекъсна го усмихнато тя.

Той кимна и се усмихна.

— Дори да ми станете метреса. Не е най-лошото, което би могло да се случи. Но не забравяйте условията ми.

Тя го погледна в лицето.

— Вие сте много мил човек, Жак — каза тя, припомняйки си следобеда, когато ги бе чула за пръв път.

Тя и Пеги бяха от няколко месеца в Париж и тъкмо си бяха намерили апартамент, след като баща й си бе дал съгласието да остане в Париж една година. Пеги я бе завела на някакъв прием, даван от професор в университета, където току-що бе започнала работа.

Рина се почувствува много самотна на приема. Френският й не беше особено добър, за да се смеси с другите гости, затова се беше оттеглила в един ъгъл. Разлистваше някакво списание, когато чу нечий глас:

— Мис Americaine?

Вдигна поглед. Строен, мургав мъж с леко посивели слепоочия стоеше пред нея. Усмихваше се любезно.

— Hon parle fran…

— Аз говоря английски — каза бързо той.

Тя се усмихна.

— И защо такова симпатично момиче като вас стои само и разгръща списание? — запита той. — Кой е бил такъв глупак да ви доведе на такъв прием и след това… — той направи изразителен жест с ръка.

— Приятелката ми ме доведе — каза Рина, посочвайки Пеги. — Тя тъкмо постъпи на работа в университета.

Пеги оживено разговаряше с един от професорите. Изглеждаше много привлекателна в тесния си елегантен костюм.

— О! — каза той със странен израз на лицето.

— А вие кого доведохте?

— Никого — сви рамене той. — Всъщност, дойдох с надеждата да се запозная с вас.

Тя погледна ръката му и забеляза халка, която обикновено французите носеха.

— Едва ли очаквате да ви повярвам? — възрази тя. — Какво би казала жена ви?

Той се усмихна и се засмя заедно с нея.

— Жена ми положително ще ме разбере. Тя не можеше да дойде. Тя е много, много бременна. — Той протегна ръце в огромен кръг пред себе си.

Тя пак се разсмя и точно тогава гласът на Пеги долетя зад рамото й:

— Забавляваш ли се, мила?

Няколко седмици по-късно беше сама в апартамента, когато телефонът иззвъня. Беше Жак и се срещнаха за обяд. След това още няколко пъти.

После един следобед — беше ден, подобен на днешния — те пак седяха нехайно с напитките си.

— Защо толкова се боите от мен? — внезапно запита той.

Тя усети червенината да се надига от врата и да залива лицето й.

— Кое ви кара да мислите така?

— Имам такова чувство — каза той. — Отвътре. Убеден съм.

Тя се загледа в напитката си. Не проговори.

— Вашата приятелка не е отговорът — каза той. Тя го изгледа.

— Пеги няма нищо общо с това. Тя ми е добра приятелка. Нищо повече.

Той се усмихна многозначително.

— Забравяте, че сте във Франция? Няма нищо лошо, разбираме тези неща. Обаче не разбирам вас. Вие не сте типът, който живее така.

Тя усети как лицето й вече пламти.

— Не мисля, че е много красиво от ваша страна.

Той се засмя.

— Не е — призна искрено. — Но не ми се иска да ви гледам как се похабявате.

— Мислите, че би било по-добре, ако ходех да спя с някой недодялан хлапак, който не знае нищо и пет пари не дава какво чувствувам? — запита ядовито тя.

Той поклати глава.

— Не. Съвсем не. Искам да легнете не с друг, а с мен.

— Кое ви кара да мислите, че с вас би било по-различно?

Той я погледна в очите.

— Това, че аз съм мъж, а не младеж. Защото искам да ви създам удоволствие. Младежите са като бикове: мислят само за себе си. В това сте права. Но това още не ви дава право да мислите, че само жените знаят как се прави любов. Има и мъже, които държат сметка за чувствителността.

— Като вас например? — попита саркастично тя.

— Като мен. Мислите ли, че се срещам непрестанно с вас само от интелектуален интерес?

Изведнъж тя се разсмя.

— Поне сте искрен.

— Голям поклонник съм на истината.

Няколко месеца по-късно, един дъждовен следобед, тя влезе в апартамента му и стана точно както казваше той. Беше внимателен и нежен и никак не я заболя. И през цялото време усещаше силата си, силата да го доведе до краен екстаз, от който нямаше връщане, силата, която не можеше да се превърне в ужас за нея, защото можеше да направлява нея или него.

Загледа го как си закопчава ризата пред огледалото.

— Жак?

— Какво има, сладка моя? — обърна се той.

Тя протегна ръце към него.

— Ела тук, Жак.

Той отиде до леглото. Бързо се наведе и целуна голите й гърди.

— Когато се любиш, мила — каза той, — зърната ти набъбват като узрели морави сливи. Сега са като дребни рози и макове.

— Беше както каза, че ще бъде, Жак.

— Радвам се.

Тя хвана здравите му, загорели ръце в своите и ги загледа. Златната брачна халка блесна в очите й. Вдигна поглед към лицето му.

— Мисля, че с удоволствие ще ти стана метреса — прошепна тихо тя.

— Bon — каза той. — Надявах се да се съгласиш. Затова наех този малък апартамент. Можеш да се настаниш още тази нощ.

Тя се удиви.

— Да се преместя тук?

Той кимна.

— Ако не ти харесва, мога да намеря друг.

— Но аз не мога! Какво ще стане с Пеги?

— Какво да стане с нея? — Той сви рамене. — Тази история е fini.

— Не можем ли да караме така? Ще се срещам с теб тук, когато пожелаеш.

— Искаш да кажеш, че няма да дойдеш тук?

Тя поклати глава.

— Не мога. Какво ще прави Пеги? Тя се нуждае от помощта ми за поддържането на апартамента. Освен това, ако баща ми разбере, ще ме убие.

— А не се тревожи, че живееш с тази… с тази lesbienne? — горчиво запита той.

— Ти не познаваш баща ми. Там в Бостън въобще не мислят за такива неща.

— Той за каква я смята?

— Каквато винаги е била — отговори тя. — Моя учителка, моя компаньонка.

Той се изсмя.

— Да, наистина ти е била учителка.

— О, Жак — каза тя огорчено. — Недей разваля всичко. Защо да не можем да продължаваме така?

Той я погледна.

— Значи не искаш да се преместиш тук?

— Не мога — повтори тя. — Не разбираш ли, не мога.

Той се изправи и отиде до гардероба. Дозакопча си ризата и взе връзката.

— Не виждам каква е разликата. В края на краищата, ти си женен. Колко време мислиш, че ще можеш да отделяш за тук?

Той я изгледа.

— Това е съвсем друго — рече хладно той.

— Друго ли? — викна гневно тя. — Защо да е друго за теб, а за мен не?

Той впи поглед в нея.

— Един мъж може да изневерява на жена си, както и тя на него, ако има желание за това. Но мъжът никога не може да изневери на любовницата си, нито на жената на своя любовник.

— Но Пеги не е мъж!

— Не, не е — каза навъсено той. — Тя е нещо по-лошо от мъж. Рина го изгледа за миг. После гордо вдигна глава.

— Това ли са условията ти? — запита тихо тя.

Седеше невъзмутима, с изпънат гръб, а голите й гърди величествено украсяваха гръдния й кош. Ребрата й се очертаваха при всяко вдишване. Никога в живота си не съм срещал такава красота, помисли си той. Гласно каза:

— Щом така го приемаш, това са условията ми.

Тя не отговори.

— Просто не разбирам — каза след малко тя. — Погледна го. — Моля ти се, подай ми роклята.

Това беше преди много месеци и колкото и да бе чудно, те останаха приятели. Тя вдигна перното към устните си и изпразни чашата.

— Сега наистина трябва да вървя — каза. — Обещах на Паван да бъда в студиото му в три.

Той повдигна вежди.

— Паван? Заловила си се със скулптура?

— Не — поклати глава тя. — Позирам му.

Жак знаеше как работи Паван. Използуваше много модели за една статуя. Винаги се опитваше да претвори идеалното. Никога нямаше да успее.

Тя усети насмешливия му поглед да се плъзга по гърдите й. Засмя се.

— Не, не е каквото мислиш.

— Не? — запита той. — Защо не?

— Казва, че били много големи.

— Той е луд — бързо каза Жак. — Но кой ли художник не е луд. Е, какво тогава?

Тя стана.

— Срамният ми триъгълник.

За пръв път, откак го познаваше, той онемя. Тя се засмя.

Най-сетне той възвърна гласа си.

— Но защо?

— Защото това е най-високата планина, която един мъж може да изкачи, казва той, и повече мъже са умрели при опит да я покорят, отколкото са загинали на връх Еверест. — Тя се усмихна и се наведе над него. — Но ние няма да му кажем, че ти си я изкачил сполучливо, нали, Жак?

Тя го целуна леко по бузата, обърна се и закрачи по тротоара. Наблюдава я, докато се загуби след тълпата, и се обърна към келнера.

— Ало! — повика го той. — Мисля да взема още едно!

11.

Бързо мина покрай портиера, който поздрави, и тръгна по тясното, извито стълбище до третия етаж. Беше се забавила в студиото повече, отколкото предполагаше. Ще има едва достатъчно време да приготви вечерята, преди Пеги да се върне.

Рина мина през малката всекидневна и влезе в кухнята. Бързо запали газта на нагревателя за ваната и със същата клечка запали фурната, като намали пламъка до минимум. Извади малкото препечено пиле, което току-що бе купила от магазина на ъгъла, и го сложи в тавичката, която постави във фурната, за да се запази, топло. Бързо наряза франзелата на филийки, постави хляба до сиренето и се залови да подрежда масата. След няколко минути всичко беше готово.

Погледна часовника. Имаше дори време да се изкъпе, ако водата се е затоплила достатъчно. Отиде и опипа бойлера. Беше топъл. Значи, щеше да има достатъчно, ако не пълни ваната повече от половината.

Влезе във всекидневната на път за банята и пръстите й вече разкопчаваха блузата. Вратата се отвори и тя се обърна натам.

— Подранила си — каза Рина.

Пеги я изгледа студено и без да отговори, затвори вратата след себе си. Рина сви рамене. Пеги изпадаше в подобни настроения. В един момент беше весела, приветлива и любезна, в следващия — студена, дори намръщена. Щеше да й мине.

— На масата има сирене и малко вино, ако искаш нещо преди вечеря — каза тя и продължи към банята. Ръката на Пеги я завъртя.

— Мисля, че ти казах да не се срещаш повече с Дешам!

Рина се вторачи в нея. Сигурно някой ги е видял в ресторанта и е казал на Пеги. Странно, че от всички мъже, които познаваха, Пеги я ревнуваше само от Жак. По-младите никога не я тревожеха, но Жак, със странната си самоуверена усмивка и леко посивялата коса на слепоочията, винаги успяваше да я разстрои.

— Срещнах го случайно и той ме покани на обяд — заяви тя. Не че се страхуваше от сцените на ревност на Пеги, но просто нямаше настроение за кавга. — Не можех да бъда невъзпитана.

— След това къде беше цял следобед? — настоя Пеги. — Не беше в художествената академия, не беше и у дома. Телефонирах и на двете места и едва не полудях от притеснение.

— Не ми се ходеше в академията — обясни тя. Пеги я погледна с присвити очи.

— Случайно да си била в апартамента му?

— Не, не съм — отвърна на погледа й Рина.

— Видели са го към четири часа да влиза в апартамента си с някаква блондинка.

Рина повдигна вежди. Жак не си пилееше времето.

— Не съм единствената блондинка в Париж — отбеляза тя.

— Той не отговаряше по телефона — продължи Пеги обвинително.

— Не можем да го виним за това, нали? — усмихна се Рина.

Ръката на Пеги я перна през лицето.

— Лъжеш!

Ръката на Рина се залепи за удареното място. Тя се вторачи в Пеги.

Другата буза също пламна, когато ръката на Пеги се стовари там. Тя сграбчи Рина за раменете и започна да я раздрусва.

— Искам да ми кажеш истината!

— Казах ти истината! — изкрещя Рина, опитвайки се да удари Пеги. Пеги политна назад от внезапната атака. Лицето й доби измъчено изражение.

— Защо постъпваш така, след като знаеш колко силно те обичам?

Рина я изгледа. За пръв път изпита погнуса. Най-напред от Пеги, после от себе си.

В същия миг Пеги падна на колене, обгръщайки с ръце бедрата на Рина.

— Моля те, моля те, мила, не ме гледай така. Не ми се сърди. Прости ми. Полудях от ревност.

Лицето на Рина я болеше на мястото на удареното. Изведнъж се почувствува уморена.

— Никога повече недей да правиш така — каза отпаднало тя.

— Няма, няма! — страстно заобещава Пеги. — Просто не мога да понасям мисълта, че онзи развратник простира мръсните си ръце по теб.

— Той не е развратник, а мъж, — заяви Рина. Погледна към Пеги. Лека нотка на презрение прозвуча в гласа й. — Истински мъж. Не имитация.

— Аз ти показах повече, отколкото би научила от всички мъже на света.

Внезапно Рина проумя — първият блед лъч на голата истина. Обзе я леден страх. Погледна тъмнокестенявата глава, притисната отпред към полата й.

— Това именно е лошото. Ти много усърдно ми показваш любов, учиш ме на любов. Но това е външната страна. Защо не ме научиш да изпитвам любов, да давам любов? — Бавно отблъсна главата на Пеги. А после, поради липса на по-добро място, се свлече на колене, зарови лице в гръдта на Пеги и се разрида.

— Плачи, любима, плачи — зашепна Пеги. — Изплачи всичко. Аз винаги ще бдя над теб. Това е любовта.

Амру Сингх пристигна рано на приема, който Паван даваше в чест на разбулването на своята статуя-шедьовър. Беше към шест часа, когато Амру Сингх се поклони на домакина, учтиво отказа някаква напитка и зае обичайното си място до стената на празната стая.

Верен на навика си, той си свали ризата, сгъна я прилежно и я постави на пода. После си свали обувките — чорапи не носеше — и ги постави до ризата. Пое дълбоко дъх и като облегна гръб на стената, се плъзна надолу, докато седна точно върху ризата, с кръстосани крака.

По този начин, без да върти глава, можеше да наблюдава действията на всички в стаята. В това положение можеше най-лесно и ясно да разсъждава. Мислеше за много неща, но главно за суетата и стремежите на човека. Амру Сингх търсеше мъж, чиято суета и амбиции надхвърляха личните и се стремяха единствено към славата, заровена от векове дълбоко в човешкия дух. Това, че все още не бе попаднал на такъв мъж, не го обезсърчаваше.

Почувствува как мускулите му се напрягат, но в същото време това носеше облекчение и спокойствие: долови как дишането му стана по-бавно и по-повърхностно.

Изключи за няколко минути едно кътче от съзнанието си, въпреки че очите му останаха отворени и нащрек. Все някоя нощ, може дори тази, търсенето щеше да свърши.

Но той усещаше вече злият дух на богинята Кали да витае из стаята. Вътрешно се отърси и отстрани от себе си чувството на разочарование. В стаята имаше толкова много дребни хорица.

На пода, в ъгъла зад големия диван, един мъж и една жена извършваха акта на прелюбодеяние скрито, или поне така си мислеха те, от другите. Той се замисли за неприличните пози, издълбани високо по стените в храма на богинята и почувствува как го обзема отвращение. Това грозно съвкупяване, което наблюдаваше под високите крака на огромния диван, не се оправдаваше дори като свещен религиозен акт в чест на злото.

В ниша край вратата стоеше на пиедестал завитата статуя, като само една-единствена електрическа крушка грееше над нея. Стоеше си спокойно там, приличаща на труп в саван и дори не помръдна, когато вратата се отвори за двамата новопристигнали. Без да отмества поглед, Амру ги позна. Русата американка и приятелката й, тъмнокосата. Той затвори разсъдъка си за тях, когато часовникът заби и Паван почна речта си.

Тя не беше нищо друго, освен повторение на казваното от него през цялата вечер и много пъти преди, ала накрая изведнъж той се разплака. Беше много пиян и едва не падна, когато с рязко дръпване смъкна покривалото от статуята.

В стаята се възцари тишина. Всички загледаха студената, изваяна от мрамор фигура. Беше в размери две трети от естествените и изсечена от бледорозов италиански мрамор с мек, топъл жизнен оттенък на светлината на стаята. Фигурата бе застанала на пръсти, с вдигнати над полуизвитото лице ръце, присягащи към своя любим, слънцето.

После тишината се наруши и всички едновременно започнаха да коментират и да поздравяват скулптора. Впрочем, всички, с изключение на Леокадиа, търговецът на произведения на изкуството. Дребен, сив човечец с тънки, свити устни.

В крайна сметка, независимо какво казваха останалите, негова бе окончателната присъда. Той определяше стойността. Определената от него цена би могла да обезсмисли всякаква продажба; неговата оценка бе меродавна.

Паван пристъпи развълнувано към него.

— Е, мосю? — запита той. — Какво мислите?

Леокадиа не погледна Паван. Той никога не гледаше този, с когото говореше. Художниците твърдяха, че не срещал погледа им, защото бил паразит, живеещ чудесно от пиенето на кръвта им.

— Пазарът за скулптури е много оскъден — отбеляза той.

— Ха! — изръмжа Паван. — Не ви питам за пазара? Питам за моята творба!

— Творбата си личи, че е ваша — уклончиво каза търговецът.

Паван се обърна и направи жест с ръка към мълчаливата статуя.

— Погледнете тези гърди. Взел съм ги от различни модели, за да получа симетрия, непостигната от природата. Лицето? Безупречно! Вижте веждите, очите, скулите, носа! — изведнъж той млъкна, вперил очи в статуята. — Носът! — прошепна той.

Обърна се към моделите, прилепили гръб до стената.

— Донесете за господина бутилка вино! Носът, мосю — каза укорително той. — Защо не ми казахте за носа?

Леокадиа продължаваше да мълчи. Не беше уместно да казва на Паван, че не е намерил нищо лошо в носа. Трябваше да си поддържа авторитета.

— Длетото ми! — изрева Паван. Качи се на един стол и внимателно намести инструмента. Леко остърга камъка, после заглади повърхността с ръкава си. Мраморът пак заблестя и той отстъпи назад, приковал поглед към мястото.

Изведнъж изрева с болезнено отчаяние.

— Лошо е! Всичко е лошо! Защо не ми казахте, мосю? Защо ме оставихте да се правя на глупак?

Леокадиа продължаваше да мълчи.

Паван впери тъп поглед в търговеца, очите му се насълзиха, после се обърна и яростно запрати дървения чук към главата на статуята. Мраморът се строши и главата се разби на парчета на пода. Паван заудря неистово останалата част от скулптурата. Паднаха ръцете, после едното рамо; на гърдите се появи пукнатина, после и те се строшиха. Статуята се залюля лудо на пиедестала и рухна долу.

Паван коленичи над късовете, размахвайки дървения чук като обладан от нечисти сили.

— Обичах те! — крещеше той, а сълзите се търкаляха по лицето му. — Обичах те, а ти ми измени! — Най-после падна изтощен на пода, сред разбитите отломки.

Тъй внезапно, както бяха дошли, сълзите секнаха и Паван като луд зарови из парчетата натрошен мрамор. Най-после намери това, което търсеше. Изправи се. Държейки къса в ръка, той се олюля нестабилно към търговеца на художествени предмети.

— Сега виждам грешката си, мосю — каза той. — А вие?

Леокадиа погледна парчето камък. Той даже не знаеше какво трябваше да представлява. Ала и сега не беше време да проговаря. Кимна само предпазливо.

— Слава богу! — викна Паван. — Слава на добрия господ, че не разруших единственото красиво нещо в глупавото си разочарование!

Тълпата се заблъска напред да види какво държи в ръката си Паван. Приличаше само на парче строшен мрамор.

— Какво е това? — прошепна един от тях.

— Глупаци! Не познавате това, от което сте произлезли? Самата душа на женската красота? — изрева Паван.

Изправи се на крака и им хвърли зъл поглед.

— Само боговете са достойни да легнат на него! — Той загледа камъка в ръката си и по лицето му се изписа топлина и нежност. — Сега виждам грешката си — продължи той. — Именно около това нежно ядро би трябвало да издялам от камък съвършената Жена! — Огледа ги драматично.

Леокадиа пак погледна мраморния къс. Ето, значи какво било. Мигновено се сети за дебелия, млад египетски принц, който бе дошъл в галерията. Това бе нещо, което щеше да оцени.

— Хиляда франка — промълви той.

Паван погледна търговеца, постепенно възвръщайки самоувереността си.

— Хиляда франка? — попита презрително той.

— Тогава хиляда и петстотин — измърмори Леокадиа.

Паван бе завладян от безкрайната борба между твореца и търговеца. Той се обърна към колегите си:

— Предлага ми само хиляда и петстотин франка!

Извъртя се пак към търговеца.

— Ни сантим по-малко от две хиляди и петстотин и аванс, за да направя скулптурата от жената, която ми позира за това! — викна той.

Леокадиа се загледа в пода.

— Как мога да дам аванс, като не познавам модела?

Паван се завъртя около себе си. Моделите се спогледаха любопитно, чудейки се коя ли от тях бе позирала за точно тази част от статуята. Ала не беше никоя от тях. Изведнъж ръката на Паван се вдигна.

— Вие! — извика той и посочи с пръст. — Елате тук!

Обърнаха се и проследиха насочения пръст. Рина замръзна на място. Лицето й пламна, нечии ръце я издърпаха напред, насочвайки я към скулптора.

Паван й сграбчи ръката и я обърна към търговеца. За пръв път Леокадиа погледна някого. Почти веднага отново отмести поглед.

— Съгласен — промърмори той.

Дълбок, ликуващ вик се изтръгна от гърлото на скулптора. Той сграбчи Рина в прегръдките си и възторжено я целуна по двете бузи.

— Ще живееш завинаги, мила моя! — гордо заяви той. — Ще изваям красотата ти от камък, да те славословят през вековете!

Рина се разсмя. Лудост. Всички бяха луди. Паван запя похотливо и я увлече в ексцентричен танц. Вдигна я на пиедестала, където бе стояла статуята. Тя усети подръпване от ръце върху роклята, върху бельото. Присегна с ръце да се подпре на стената, за да не падне, и скоро остана напълно гола на пиедестала. Странна тишина се възцари в стаята.

Паван бе този, който я свали. Метна някаква дреха върху нея и тя се запъти към банята. Една от моделите й подаде разкъсаните дрехи. Рина ги пое и затвори вратата зад гърба си. След малко пак се появи.

Пеги я очакваше. По-скоро задърпа, отколкото поведе Рина към вратата и я затръшна подир двете.

Изведнъж една от завесите около съзнанието на Амру Сингх се вдигна. През тънката дървена преграда зад главата си той дочу смътни гласове.

— Полудяла ли си?

— Не е толкова важно, Пеги!

— Ами ако се появи във вестниците? Ще се разнесе и ще го изнесат върху първите страници на вестниците в Бостън!

Гласът на Рина прокънтя весело.

— Представям си заглавията — каза тя. — Бостънско девойче, избрано за най-хубавата п… в Париж!

— Ти като че ли се гордееш с това?

— Че защо не? Единственото нещо, което сама съм извоювала за себе си.

— Щом се разчуе, всички мъже в Париж ще хукнат подир теб. Предполагам, че това ще ти хареса.

— Може би. Време е да поизрасна и да престана да вярвам в твоите истини.

Чу се звук от яростна плесница, после сърдит глас:

— Ти си курва, долна курва, а курвите заслужават това!

Настъпи мигновена тишина.

— Казах ти никога да не правиш това!

Той долови шума на втора плесница.

— Курва, кучка! Това е единственият език, който разбираш! — настъпи пауза, после… — Рина! — в гласа се долавяше стаена уплаха. Амру Сингх си помисли, че тонът прилича на този на дресьор на тигри, влязъл в клетката само за да разбере, че някогашното тигърче се е превърнало в безпощаден звяр. — Какво правиш? Махни тази обувка!

След това се чу напрегнат писък и шумът на тяло, което пропада, премятайки се диво в дългата стълбищна шахта. И за пръв път, откак помнеше някой от присъствуващите, Амру Сингх напусна един прием преди разотиването на последните гости.

Рина стоеше до парапета с пепеляво лице, загледана надолу в стълбищната шахта. Обувката й с високо, островърхо токче, все още бе в ръката й. Той взе обувката и като се наведе, я намести на крака й.

— Не съм я докоснала!

— Зная — каза тихо Амру Сингх.

Изведнъж тя се отпусна в ръцете му. Той долови лудото, изплашено пулсиране на сърцето й върху гърдите си.

— Тя се плъзна и се прекатури през парапета!

— Не казвайте нищо на никого! — прошепна заповеднически той. — Оставете аз да говоря.

После вратата зад тях се отвори и двама напускащи гости се появиха. Амру Сингх се обърна към тях, притискайки с ръка главата на Рина към гърдите си, така че тя едва виждаше, камо ли да заговори.

— Стана злополука — каза спокойно той. — Повикайте лекар.

Усети плачът на Рина върху рамото си. Погледна надолу към блестящата светлоруса коса. Странно доволен израз се появи в тъмните му, дълбоки очи.

Предчувствието му се бе сбъднало. Богинята на Злото, Кали, бе нанесла своя удар. Но този път тя нямаше да получи невинна душа като ново жертвоприношение за своята мощ, независимо че грижливо бе поставила всички улики.

12.

Рина бе застанала на глава, подпряла тяло върху стената, когато Жак влезе в апартамента. Той я изгледа, плъзгайки очи по стройното, облечено в гимнастически костюм тяло, и по разпилените на пода блестящи коси.

— Какво правиш? — учтиво запита той.

Тя му хвърли една обърната надолу усмивка.

— Стоя на главата си.

— Това виждам — отвърна той. — Но защо?

— Амру Сингх казва, че така е много добре за мозъка. Кръвта измива мозъка и гледаш на света от нова перспектива. Прав е. Нямаш си представа колко различен изглежда светът отдолу нагоре.

— Не ти ли каза Амру Сингх как човек може да целуне едно момиче, което стои на главата си? — запита той засмян.

— Не — отвърна тя. На лицето й се появи палава усмивка. — Но аз сама се сетих! — изпъна гръб и бързо разтвори крака.

Той се разсмя. Не можеше да се сгреши подканата в това „V“ на стената. Бързо се наведе напред, постави глава между изопнатите крака и я целуна.

Тя се засмя и се стовари на пода.

— Радвам се да чуя смеха ти — каза той. — Отначало не се смееше много.

— Не ми беше до смях.

— А сега си вече щастлива?

Очите й продължаваха да се смеят, когато го погледна.

— Много щастлива. — Беше съвсем различна от замаяното момиче, което бе видял през онази нощ, преди няколко месеца. Припомни си телефонното повикване.

— Мосю Дешам? — запита един дълбок, тих глас.

— Oui? — отвърна той в полусън.

— Извинете, че ви нарушавам почивката — продължи гласът на френски с типичен, макар и не съвсем британски акцент. — Казвам се Амру Сингх. С мен е една ваша приятелка, госпожица Рина Марлоу. Тя се нуждае от вашата помощ.

Беше вече разбуден.

— Сериозно ли е?

— Твърде сериозно — отговори Амру Сингх. — Стана злополука с госпожица Брадли. Загина при падане и полицията е на път да създаде неприятности.

— Дайте ми да говоря с госпожица Марлоу.

— За нещастие тя не може да дойде на телефона. В състояние на пълен шок е.

— Къде се намирате?

— В студиото на господин Паван, скулптора. Знаете ли къде е?

— Да — бързо отговори Жак. — Ще бъда там след половин час. Междувременно й кажете да не разговаря с никого.

— Вече се погрижих за това — каза Амру Сингх. — Тя няма да говори с никого до идването ви.

Жак не можа да разбере какво е имал предвид Амру Сингх, докато не видя пепелявото лице на Рина и празния поглед в очите й. Полицията ефикасно я бе изолирала в стаичката на студиото.

— Вашата приятелка е в тежко шоково състояние, мосю — каза инспекторът, когато Жак му се представи. — Изпратих да повикат лекар.

Жак леко се поклони.

— Много сте любезен, инспекторе. Бихте ли ми казали какво се е случило? Аз току-що пристигнах, след като един общ приятел ми се обади по телефона.

Инспекторът разтвори широко ръце.

— Чиста формалност, мосю. Госпожица Брадли паднала от стълбището. Необходими са ни показанията на госпожица Марлоу, която единствено е била с нея по това време.

Жак кимна. Сигурно се криеше и още нещо, помисли си той. Иначе защо Амру Сингх трябваше да го вика?

— Може ли да вляза в стаичката?

— Разбира се, мосю — поклони се този път инспекторът.

Жак влезе. Рина седеше на малък стол, полускрита от висок мъж с тюрбан.

— Мосю Дешам?

Жак се поклони.

— На вашите услуги, мосю Сингх. — Хвърли поглед към Рина. Тя не го виждаше.

Когато Амру Сингх заговори, гласът му беше мек, сякаш говореше на дете:

— Вашият приятел мосю Дешам е тук, госпожице.

Рина вдигна празен, невиждащ поглед.

Жак погледна въпросително Амру Сингх. Тъмните очи на младежа бяха непроницаеми.

— Присъствувах на инцидента, мосю Дешам. Тя бе извънредно разстроена и готова да поеме вината за злополуката с нейната приятелка.

— Имаше ли нещо общо с нещастието? — попита Жак.

— Както вече обясних на полицията — отговори кротко Амру Сингх, — нищо от това, което видях, не ме накара да мисля подобно нещо.

— Какво каза тя на полицията?

— Сметнах, че е най-добре да не разговаря с тях — отвърна Амру Сингх.

— Лекар ли сте?

— Студент съм, мосю — отговори Амру Сингх. Жак го изгледа.

— Тогава как успяхте да й попречите да говори с полицията?

Лицето на Амру Сингх остана безизразно.

— Казах й да не говори.

— И тя ви се подчини? — попита Жак. Амру Сингх кимна.

— Едва ли можеше да направи нещо друго.

— Може ли да говоря с нея?

— Ако желаете — не възрази Амру Сингх. — Но бих предложил това да стане на друго място. Иначе може би биха изтълкували неправилно думите й.

— Полицията вече е изпратила за лекар — каза Жак. — Няма ли…

Амру Сингх се усмихна.

— Лекарят просто ще потвърди, че тя е в шок.

Стана точно така, когато лекарят пристигна. Жак се обърна към инспектора:

— Ако позволите, инспекторе, ще придружа госпожица Марлоу до дома й. Утре следобед, след като я види нейният лекар, ще я доведа в кабинета ви за показанията.

Инспекторът се поклони.

В таксито Жак се наведе и даде на шофьора адреса на Рина.

— Би било по-добре, ако госпожица Марлоу не се прибере в нейния апартамент — каза рязко Амру Сингх. — Там много неща ще й напомнят за нейната приятелка.

Жак се замисли за миг, после даде на шофьора другия си адрес.

Амру Сингх влезе в апартамента и Рина послушно го последва.

Жак затвори вратата зад тях. Амру Сингх я отведе до едно кресло. Посочи й го и тя послушно седна.

— Не може повече да разчитате на мен — каза тихо той. — Не мога да продължавам да говоря вместо вас. Сега вие трябва да говорите сама.

Рина бавно повдигна глава. Очите й замигаха, като че ли се събуждаше от дълбок сън. После го видя.

Изведнъж сълзите рукнаха по лицето й. Тя се хвърли в обятията му.

— Жак, Жак! — проплака тя. — Знаех, че ще дойдеш!

Тя се разхълца и тялото й затрепери в обятията му. Думите излизаха от устните й в диви, несвързани мисли.

— Ш-ш-шт! — прошепна той, като я притисна. — Не бой се. Всичко ще се оправи.

Дочу как вратата зад него се отвори и затвори. Ледо изви глава, Амру Сингх беше излязъл.

На следващия ден те отидоха в кабинета на инспектора. Оттам отидоха в нейния апартамент и пренесоха вещите й в неговия. След две нощи той неочаквано се появи в апартамента. Амру Сингх се надигна от едно кресло.

— Амру Сингх е мой приятел — каза плахо Рина.

Жак погледна първо нея, после индуса. Бързо пристъпи напред с протегната ръка.

— Щом е твой приятел — каза той, — значи е и мой.

Белите зъби на индуса блеснаха в усмивка, когато ръцете им се срещнаха в топло ръкостискане. Оттогава тримата вечеряха заедно поне веднъж седмично.

Жак превъртя ключа. Отстъпи встрани, за да влезе Рина, след което я последва в спалнята. Веднъж вътре, тя веднага си изрита обувките. Седна на ръба на леглото и си затърка ходилата.

— Ах, така ми е добре.

Той коленичи пред нея и започна да й масажира крака. Усмихна се.

— Тази вечер беше прекрасна.

Тя го изгледа палаво.

— Monsieur le Ministre определено мислеше така — пошегува се тя. — Каза, ако някога помисля, за друга връзка, да го имам предвид.

— Дъртият му развратник! — изруга Жак. — Трябва да е вече осемдесетгодишен… пък и в Операта!

Тя стана от леглото и си свали роклята, после седна в йогийска поза на пода. Краката й бяха кръстосани под нея, ръцете образуваха квадрат пред гърдите.

— Какво правиш? — запита изненадан той.

— Подготвям се за медитация — обясни тя. — Амру Сингх казва, че пет минути медитация преди сън освобождават ума и тялото от всякакво напрежение.

Той измъкна ръкавелите си и ги постави на нощната масичка. Наблюдаваше я в огледалото.

— Много лесно бих могъл да те ревнувам от Амру Сингх.

— Това ще ме направи много нещастна — заяви сериозно тя. — Защото тогава ще трябва да престана да се срещам с Амру.

— Би го направила за мен?

— Разбира се — каза тя. — Аз те обичам. Той е само мой приятел и учител.

— Той е и мой приятел — заяви не по-малко сериозно той. — Ще ми бъде много неприятно, ако позволиш една закачлива забележка да разстрои тази връзка.

Тя се усмихна. Усмихна се и той и се обърна към нощната масичка. Започна да си съблича ризата.

— И какво научи от нашия приятел днес?

— Съществува голяма вероятност скоро да се освободя от желанието за смърт, направлявало много от действията ми от детските години — отговори тя.

— Добре — каза Жак. — И как ще стане това?

— Той ме учи на йогистките упражнения за бременни. С тях ще мога да контролирам цялото си тяло.

— Не виждам ползата. Упражненията имат смисъл тогава, когато си бременна.

— Зная — каза тя.

Нещо в гласа й го накара да я погледне в огледалото. Лицето й беше безчувствено, отдадено на медитацията.

— Как започнахме тази тема? — запита той.

Очите й отскочиха към него.

— Ти я започна — каза тя. — Доктор Форне казва, че си ме оплодил.

Изведнъж той се намери на пода до нея, прегърна я и почна да я целува, говорейки за развод с жена си, така че детето да може да се роди в семейната вила в Южна Франция.

Тя сложи пръст на устните му. Стори му се, като че ли изведнъж е станала по-възрастната.

— Хайде, хайде — каза нежно тя. — Постъпваш като американец с глупави, провинциални схващания. И двамата знаем, че един развод ще разруши кариерата ти, така че не говори повече за това. Ще си родя детето и ще продължим да си живеем, както досега.

— Ами ако баща ти узнае?

Тя се усмихна.

— Не е нужно да узнава. Като отида на гости, просто ще обясня, че съм имала нещастен брак и това ще бъде всичко. — Тя се засмя и го побутна към банята. — Върви сега да се изкъпеш. Достатъчно вълнения имаше днес. Взе ли ми бостънските вестници?

— В чантата са.

Той се потопи във ваната. Водата беше топла и го отпусна: той усети как ускореният ход на сърцето му постепенно се нормализира. Бавно, с прилив на свежи сили и задоволство, той почна да се сапунисва.

Излезе от банята, привързвайки халата си. Рина не беше в спалнята и той отиде във всекидневната. Нещо в начина, по който седеше край масата, загледана във вестника, накара тръпки на уплаха да пробягат по тялото му.

— Рина!

Тя се обърна към него. Бавно повдигна очи. Никога през живота си не бе виждал такова дълбоко страдание. Сякаш бе изгубила всякаква надежда за избавление.

— Не ще мога да родя бебето, Жак — промълви тя глухо. Сълзите бликнаха от очите й.

— Какво? — отскубна се от гърлото му.

— Трябва да си вървя у дома — прошепна тя.

— Защо? — извика той и болката се появи.

Тя посочи вестника: той пристъпи и погледна през рамото й.

Голямото заглавие минаваше през цялата страница:

ХАРИСЪН МАРЛОУ ПОДСЪДИМ

Бостънски банкер от пето поколение заплетен в криминален банкрут на семейна банка

Отдолу имаше снимка на три колони на Харисън Марлоу.

Той я улови за раменете.

— О, мила!

Едва долови шепота й:

— Толкова исках това бебе!

Знаеше, че не е време да спори с нея. Едно нещо разбираше като французин — синовния дълг.

— Ще имаме друго — утеши я той. — Когато това свърши, ти ще се върнеш във Франция.

Усети я как се раздвижва в прегръдката му.

— Не — проплака тя. — Доктор Форне ми каза, че никога няма да имам друго дете.

13.

Огромният вентилатор на тавана бръмчеше, но августовската задуха се чувствуваше в кабинета на губернатора. Слабичкият, нервен секретар посочи на Рина стол пред масивното бюро.

Седна и загледа младия мъж, застанал напрегнато до губернатора, как вдига лист след лист, докато губернаторът ги подписваше. Най-после той свърши, секретарят взе последния лист и забърза навън, затваряйки вратата след себе си.

Погледна губернатора, който присегна през бюрото и извади пура от кутията. За миг тя зърна пронизващи, тъмни очи върху приятно лице. Гласът му бе леко пресипнал:

— Имате ли нещо против да запуша, мис Марлоу?

Тя поклати глава.

Той се усмихна, взе ножче и грижливо подряза края на пурата. Сложи я в устата си и запали клечка кибрит. Пламъкът, ярък, жълт и голям, се смали, когато той всмукна от пурата. Тя долови лекия, приятен аромат на хаванска пура, когато той хвърли клечката в пепелника и пак се усмихна.

— Едно от малкото удоволствия, които моят лекар все още ми позволява — каза той. Имаше обикновен и все пак изключително ясен глас, който лесно запълваше стаята, въпреки че говореше тихо, като артист, обучен дори шепотът му да достига до най-далечните редове на втория балкон. Наведе се над бюрото и сниши глас до поверителен шепот. — Знаете ли, надявам се да доживея до сто двадесет и пет години и моят лекар мисли, че това е възможно, ако преустановя пушенето.

Тя долови убеждаващата топлота и настойчивост, с която бяха изречени думите, и за миг дори повярва.

— Сигурна съм, че ще доживеете.

Той се облегна на стола с видимо задоволство.

— Между нас казано, не че държа особено да живея толкова дълго — каза той. — Само че когато умра, не искам да оставям врагове и смятам, че единственият възможен начин е да ги надживея всичките.

Засмя се и тя се присъедини към него, забравяйки за миг причината, която я беше довела тук. В него имаше нещо невероятно младежко и жизнено, което противоречеше на започващата да посивява гъста, лъскава черна коса.

Погледна я през масивното бюро и за пореден път почувствува тежестта на това, което предстоеше. Всмукна от пурата и бавно издуха дима. Харесваше му това, което виждаше. Ни помен от модерните дивотии като диети и късо подстригани коси. Нейната падаше свободно върху раменете.

Вдигна очи и срещна нейните. Разбра, че изучаващият му поглед не й е убягнал. Усмихна се, без да се смути.

— Бяхте дете, когато дадох съгласие да ви осиновят.

Думите му я предразположиха.

— Мама и татко често са ми разказвали колко внимателен сте били и как сте им дали възможност да ме осиновят.

Той кимна бавно. Разумно беше от тяхна страна да й кажат истината. И без това рано или късно щеше да я узнае.

— Сега на осемнадесет години ли сте?

— Следващия месец ставам на деветнадесет — бързо каза тя.

— Пораснали сте малко, откак ви видях. — След това лицето му стана сериозно: грижливо постави пурата в пепелника. — Зная защо сте дошла да ме видите — каза той с ясния си глас. — И бих желал да ви изразя съчувствието си за положението, в което се намира баща ви.

— Проучихте ли обвиненията срещу него? — рязко запита Рина.

— Прегледах делото — призна той.

— Мислите ли, че е виновен?

Губернаторът я погледна.

— Банкерството е като политиката — започна той. — Има много неща, които са морални. Но незаконни. Това, че могат да бъдат едни и същи, няма значение. Присъдата се произнася само за крайния резултат.

— Искате да кажете — вметна бързо тя, — че работата е… в това да не те заловят!

Той изпита прилив на задоволство. Харесваше бързите, разсъдливи хора, обичаше свободната размяна на мисли, идващ от контакта с тях. Колко лошо, че сред политиците се срещаха малцина такива.

— Няма да бъда циничен — продължи тихо той. — Работата не е толкова проста. Законът е гъвкаво нещо. Той е жив и отразява надеждите и желанията на хората. Затова се променя толкова често. В края на краищата ние вярваме, че законната и моралната страна ще станат две успоредни прави, които се срещат в безкрайността.

— Безкрайността е доста далеч, за да я дочака човек на възрастта на баща ми — отбеляза тя. — Никой не разполага с необходимото време. Нито вие, дори ако доживеете сто двадесет и петте си години.

— За нещастие, решението винаги си остава най-големият риск за ръководителите — отговори той. — Вашият баща рискува, когато отпусна тези заеми. Той се оправдаваше с това, че без тях някои заводи щели да се принудят да затворят, оставяйки много народ без работа, други щели да загубят спестяванията си или основните си фондове за съществуване. Така че от морална гледна точка баща ви беше напълно прав, постъпвайки така.

Но законно работата е съвсем друга. Основното задължение на една банка е към нейните вложители. Законът взема това предвид и съставя правилата за управление на тези заеми. Съгласно закона, баща ви никога не е трябвало да отпуска заемите, тъй като покритието им е било неравностойно. Естествено, ако заводите не бяха затворили и заемите бяха изплатени, той щеше да бъде почитан като обществен благодетел, предвидлив бизнесмен. Обаче се случи обратното и сега същите хора, които можеха да го възхваляват, настояват за главата му.

— Няма ли известно значение фактът, че той загуби и собственото си имущество в опита да спаси банката? — запита Рина.

— За нещастие, не — поклати глава губернаторът.

— Вие нищо ли не можеше да направите за него? — отчаяно попита тя.

— Добрият политик не върви срещу общественото настроение — бавно каза той. — А точно сега обществото иска изкупителна жертва. Ако баща ви опита да се защитава, ще загуби всичко и ще му окачат десет до петнадесет години. В такъв случай, преди той да подлежи на помилване, аз отдавна ще бъда в пенсия.

Той вдигна пурата от пепелника и я завъртя между силните си, бели пръсти.

— Но ако го убедите да се признае за виновен и да отмени съдебното дирене, аз ще убедя съдията да му наложи една до три години. След петнадесет месеца ще го помилвам.

Тя впери поглед в него.

— Но ако нещо се случи с вас?

Той се усмихна.

— Аз ще живея сто и двайсет и пет години, забравихте ли? Но дори и да не съм наоколо, баща ви не може да загуби. В най-лошия случай ще подлежи на помилване след двадесет месеца.

Рина се изправи и му протегна ръка.

— Много ви благодаря, че ме приехте — каза тя, гледайки го в очите. — Независимо какво ще стане, надявам се да доживеете до сто двадесет и пет години.

От своята страна на телената преграда тя наблюдаваше, как баща й идва към нея. Очите му бяха безизразни, косата посивяла, дори лицето сякаш бе придобило сивкав оттенък, който преливаше в дебелата затворническа униформа.

— Здравей, татко — изрече тихо тя, когато той се отпусна на стола срещу нея.

— Здравей, Рина — направи опит да се усмихне той.

— Добре ли си, татко? — попита тревожно тя. — Не те ли…

— Отнасят се добре с мен — бързо каза той. — Дадоха ми работа в библиотеката. Натоварен съм да установя нов контрол над инвентара. Губят им се много книги.

Тя го изгледа. Положително се шегуваше.

Тягостна тишина се възцари между двамата.

— Получих писмо от Стен Хуайт — каза най-после той. — Има едно предложение от шестдесет хиляди долара за къщата.

Стен Хуайт беше адвокатът на баща й.

— Не е лошо — каза тя. — От това, което ми казаха, не вярвах да вземем толкова. Големите къщи не се търсят много на пазара.

— Някакви евреи я искат — каза той без злоба. — Затова ще платят толкова.

— И без това беше преголяма за нас и нямаше да живеем в нея, след като се върнеш.

Той я погледна.

— Едва ли ще ни остане много. Може би десетина хиляди, като се оправим с кредиторите и Стен.

— Нямаме нужда от много — каза тя. — Ще изкараме някак, докато отново стъпим на крака.

Този път гласът му беше горчив.

— Кой ще рискува вече с мен? Аз не съм вече банкер. Аз съм престъпник.

— Не говори така! — сряза го тя. — Всички знаят, че не си виновен за станалото. Знаят, че нищо не си взел за себе си.

— Още по-лошо — каза горчиво той. — Едно е да те съдят като крадец, а съвсем друго — като глупак.

— Не трябваше да ходя в Европа. Трябваше да си остана вкъщи с теб. Тогава може би нищо нямаше да се случи.

— Аз съм този, който не изпълни дълга си към теб.

— Не е вярно, татко.

— Тук имам много време за размисъл. Нощем дълго стоя буден и си мисля какво ли ще правиш сега.

— Ще се оправя, татко! — увери го тя. — Ще се хвана на работа.

— Какво ще работиш?

— Не зная — бързо отвърна тя. — Ще намеря нещо.

— Не е толкова лесно. Не си подготвена за нищо специално. — Той се загледа в ръцете си. — Дори проиграх възможността ти за един добър брак.

Тя се засмя.

— Не съм мислила за брак. Всички младежи в Бостън са точно това — младежи. На мен ми се струват като момчета: нямам търпение с тях. Когато се омъжа, ще сторя това за зрял мъж, като тебе.

— Нужна ти е почивка — каза той. — Изглеждаш уморена и изтощена.

— Двамата ще си починем, когато се върнеш у дома — уточни тя. — Ще идем в Европа. Зная едно кътче на Ривиерата, където можем да прекараме цяла година с по-малко от две хиляди долара.

— Много време има дотогава — отбеляза той. — Сега трябва да си починеш.

— За какво намекваш, татко? — попита тя.

— Писах на братовчед си Фостър — обясни той. — Той и жена му Бети искат да им отидеш на гости. Казват, че там било прекрасно и можеш да останеш при тях, докато изляза и дойда при теб.

— Но в такъв случай няма да мога да те посещавам — бързо се съпротиви тя, посягайки към ръцете му през тясното пространство между решетките.

Той притисна пръстите й.

— Така ще бъде по-добре. И двамата ще имаме по-малко мъчителни спомени.

— Но, татко… — опита се да възрази тя.

Пазачът тръгна към тях и баща й се изправи.

— Дал съм вече инструкции на Стен Хуайт — каза той. — Сега прави, каквото ти казвам, и замини.

Обърна се и тя го изгледа, докато се изгуби от погледа й, който се премрежи от сълзите. Видя го месеци по-късно, тръгнала на сватбено пътешествие в Европа. Заведе съпруга си в затвора.

— Татко — каза срамежливо тя — това е Джонас Корд. Харисън Марлоу видя мъж на своята възраст, може би дори по-стар, но с ръста и младежката жизненост, характерни за западняците.

— Можем ли да направим нещо за теб, татко? — попита тя.

— Каквото и да е, мистър Марлоу? — добави Джонас Корд.

— Не. Не, благодаря ви.

Корд го изгледа и Харисън Марлоу усети погледа на дълбоките, проницателни сини очи.

— Моята работа се разраства, мистър Марлоу — каза той. — Преди да се захванете с нещо, бих се радвал, ако поговорите с мен. Нужен ми е човек с вашия опит, за да ми помага при финансирането на разрешението.

— Много сте любезен, мистър Корд.

Джонас Корд се обърна към Рина.

— Извинявам се — каза той, — но зная, че би желала да поостанеш насаме с баща си. Ще почакам отвън.

Рина кимна и двамата мъже се сбогуваха. Известно време баща и дъщеря се гледаха един друг, после Рина заговори:

— Какво мислиш за него, татко?

— Ами, той е на моята възраст!

Рина се усмихна.

— Казах ти, че ще се омъжа за зрял мъж. Никога не съм понасяла хлапаците.

— Но… но… — запелтечи бащата. — Ти си млада жена. Целият живот е пред тебе. Защо се омъжи за него?

— Той е извънредно богат човек, татко — обясни тихо тя. — И много самотен.

— Искаш да кажеш, че затова си се омъжила за него? — После изведнъж разбра причината за предложението на нейния съпруг. — И защото така ще може да се погрижиш за мен? — запита той.

— Не, татко — каза бързо тя. — Съвсем не се омъжих за него поради тази причина.

— Тогава защо? — запита той. — Защо?

— За да се грижи за мен, татко — простичко обясни тя.

— Но, Рина… — започна той. Тя рязко го прекъсна:

— В края на краищата, татко — ти сам казваше, че не мога да правя нищо, че няма да се справя сама. Нали затова ме изпрати там?

Той не отговори. Нямаше какво да каже. След още няколко напрегнати мига се разделиха. Протегна се на тесния нар в килията и се загледа в тавана. Почувствува как по тялото му преминават студени тръпки. Потръпна леко и опъна тънкото одеяло върху краката си. Как я беше загубил? Къде беше сгрешил?

Зарови лице в твърдата сламена възглавница и горещите сълзи потекоха по бузите му. Треската се усили и той затрепери по-силно. Късно през нощта дойдоха и го отведоха в болницата на затвора с 39 градуса температура. Почина от бронхопневмония три дни по-късно, когато Рина и Джонас Корд все още се намираха сред океана.

14.

Болката закънтя в слепоочията й, прерязвайки сякаш с остър нож съня. Почувствува как той започна да се изплъзва, после дойде ужасната самота на пробуждането. Раздвижи се неспокойно. Всички се стопяваха, всички освен нея. Затаи дъх за миг, борейки се срещу връщането към действителността. Болезнено. Последните следи от съня се стопиха. Тя се събуди.

Отвори очи и се взря унесено в болничната стая, после се сети къде се намира. На масичката срещу леглото имаше свежи цветя. Сигурно ги бяха донесли, докато е спала.

Бавно раздвижи глава. Айлин дремеше на креслото до прозореца. Навън беше нощ. Сигурно е дремала целия следобед.

— Имам ужасно главоболие — едва промърмори тя. — Може ли да получа един аспирин, моля?

Главата на Айлин трепна. Тя погледна въпросително Рина.

Рина й се усмихна.

— Спала съм целия следобед.

— Целия следобед? — Рина идваше в съзнание за пръв път след близо седмица. — Да — повтори Айлин. — Целия следобед.

— Бях толкова уморена — продължи Рина. — Винаги, когато дремна през деня, ме заболява главата. Бих желала един аспирин.

— Ще повикам сестрата.

— Остави, аз ще я повикам — каза бързо Рина. Направи опит да си вдигне ръката, за да натисне бутона над главата си, ала не успя.

Погледна надолу. Ръката й беше привързана отстрани към леглото. В една вена под лакътя й бяха забили игла, прикачена към дълга тръбичка, водеща до обърната надолу бутилка, окачена на стойка.

— За какво е това?

— Лекарят мислеше, че би било по-добре, ако не те будят за храна — обясни бързо Айлин. Наведе се над леглото и натисна бутона.

Почти веднага сестрата се появи на прага. Пристъпи бързо към леглото и застана до Айлин, поглеждайки към Рина.

— Будни ли сме? — запита тя с професионална жизненост.

Рина бавно се усмихна.

— Будни сме — каза отпаднало тя. — Вие сте нова, нали? Не би помня.

Сестрата хвърли бърз поглед към Айлин. Тя се грижеше за Рина от деня на постъпването й в болницата.

— Аз съм нощната сестра — спокойно отговори тя. — Току-що постъпих.

— Винаги имам главоболие, когато спя следобед — повтори Рина. — Чудех се дали бих могла да получа аспирин?

— Ще повикам лекаря — засуети се сестрата. Рина обърна глава.

— Трябва да си преуморена — каза тя на Айлин. — Защо не се прибереш вкъщи да си починеш? Цял ден си била тук.

— Не съм уморена. И аз подремнах малко следобед.

Лекарят влезе в стаята и Рина се обърна към вратата. Очите му примигваха иззад очилата.

— Добър вечер, мис Марлоу. Отпочинахте ли си?

— Доволно, докторе — усмихна му се Рина. — Но ме заболя главата. — Тя сви вежди. — Все пак, странно главоболие.

Той се приближи до леглото и положи пръсти на китката й, търсейки пулса.

— Странно ли? — попита, загледан в часовника си. — Защо го намирате за странно?

— Особено ме заболява, когато се опитвам да се сетя за някое име. Помня вас, познавам и приятелката си тук — тя посочи към Айлин, — но щом се опитам да ви назова по име, главоболието се появява и не мога да се сетя.

Лекарят се засмя и отпусна ръката й.

— Няма нищо необикновено. Някои видове мигренни главоболия карат хората да забравят и собствените си имена. Вашето не е такова, нали?

— Не, не е — отговори Рина.

Лекарят извади от джоба си офталмоскоп и се наведе.

— Искам да погледна в очите ви с това — каза той. — Така ще имам възможност да видя през тях и може би ще открием, че главоболието ви не е нищо друго, освен преумора на очите. Не се бойте.

— Не се боя, докторе — отговори Рина. — Веднъж в Париж един лекар ме гледа в очите с такова нещо. Мислеше, че съм припаднала. Но аз не бях. Само бях хипнотизирана.

Той сложи палец в крайчето на окото и повдигна клепача. Натисна някакъв бутон в уреда и един светлинен лъч се появи в миниатюрния отвор.

— Как се казвате? — попита небрежно той.

— Катрина Остерлааг — отговори тя веднага. После се засмя. — Виждате ли, докторе, казах, че главоболието ми не е чак толкова лошо. Все още си зная името.

— Как се казва баща ви? — запита той, премествайки уреда на другото око.

— Харисън Марлоу. Виждате ли, и това зная.

— Как се казвате? — запита пак той, докато светлината чертаеше полукръг в горния край на окото.

— Рина Марлоу — отговори тя. Засмя се гласно. — Не можете да ме измамите, докторе.

Загаси светлината и се изправи.

— Не, не мога — каза той и се усмихна.

Вратата се отвори и двама санитари дотъркаляха голям квадратен апарат. Наместиха го отстрани на леглото, до лекаря.

— Това е електроенцефалограф — спокойно обясни лекарят. — Използува се за измерване на електрическите импулси, излъчвани от мозъка. Понякога е много полезен за установяване на източника на главоболия: тогава може да ги лекуваме.

— Изглежда твърде сложен — отбеляза Рина.

— Не е — отвърна той. — Всъщност е много просто. Ще ви обясня, докато работим.

— Аз си мислех, че главоболието се оправя с аспирин.

Той се засмя заедно с нея.

— Е, знаете какви сме ние, лекарите — каза. — Как бихме си оправдали хонорара, ако цялата ни работа се свеждаше до предписването на няколко хапчета?

Тя пак се засмя, а лекарят бързо се обърна към Айлин. Кимна й мълчаливо, посочвайки с очи вратата. Беше се обърнал вече към Рина, когато тя я отвори.

— После ще се върнеш, нали? — запита Рина.

Айлин се обърна. Санитарите вече включваха апарата, а сестрата помагаше на лекаря да приготви Рина.

— Ще се върна — обеща Айлин. Пристъпи навън и внимателно затвори вратата зад себе си.

Мина почти час, преди лекарят да излезе от стаята. Отпусна се на стола срещу Айлин и ръката му затърси из джоба. Измъкна смачкан пакет цигари, който поднесе към нея. Тя си взе една, а той драсна клечка кибрит, поднасяйки я най-напред на нея, а после на себе си.

— Е? — запита го напрегнато тя.

— Ще знаем повече, като проучим електроенцефалограмата — каза той, дръпвайки от цигарата. — Но вече забелязахме признаци на увреждане в някои нервни центрове.

— Моля ви, докторе — каза тя. — Обяснете го с думи, които мога да разбера.

— Да, да — съгласи се той. Пое дълбоко дъх. — Мозъкът показва вече признаци на увреждане в някои нервни центрове. Това именно я затруднява да си спомни прости, всекидневни неща като имена, места, време. Всичко в паметта й е настояще — няма минало, вероятно няма и днес. Напрежението от несъзнателното усилие да си припомни всички тези дребни неща причинява главоболието.

— Но това не е ли добър признак? — попита с надежда тя. — За пръв път от седмица насам тя изглежда почти нормална.

— Зная колко сте загрижена — внимателно промълви той. — И не желая да съм песимист, но човешкият механизъм е странна машина. Само благодарение на изключителната си физическа издръжливост се държи толкова добре. Продължават да я обземат вълни от изключително висока температура, които разрушават всичко по пътя си.

— Искате да кажете, че пак ще изпадне в делириум?

— Искам да кажа, че температурата пак се покачва — отговори той.

Айлин се изправи бързо и тръгна към вратата.

— Мислите ли, че мога да поговоря с нея, преди да заспи?

— Съжалявам — поклати глава той. — Температурата й почна да се покачва двадесетина минути след като излязохте. Сложих й упойка, за да облекчи болката.

Тя вторачи поглед в лекаря.

— О, господи! — бавно изрече тя. — Докога, докторе? Докога ще страда така?

— Не зная — предпазливо каза той. Улови я за ръката. — Дайте да ви закарам до вкъщи? Нищо не можете да направите тази нощ, повярвайте ми. Тя заспа.

— Аз… бих желала да я погледна само за миг — каза колебливо Айлин.

— Може, но трябва да ви предупредя. Да не се стреснете от нейния вид. Трябваше да отрежем повечето от косата й, за да направим електроенцефалограмата.

Айлин затвори вратата на кабинета и тръгна към бюрото. Няколко предварителни скици за костюми на един нов филм чакаха нейното одобрение. Щракна лампата и отиде до вградения бар.

Взе бутилка скоч и напълни една чаша с кубчета лед. Покри леда с уиски, върна се до бюрото, седна и започна да изучава скиците. Отпи от уискито, докато ги гледаше.

Натисна един бутон на рамката на креслото и светналата на тавана лампа огря скиците. Завъртя стола към пиедестала отляво, като се опитваше да си представи модела на роклята.

Но очите й се пълнеха със сълзи. Скиците избледняха и тя виждаше само Рина, застанала на пиедестала с ярката светлина върху дългите й руси коси, чийто гневни, отрязани кичури заобикаляха отпуснатата на възглавницата глава.

— Защо трябваше да го сторите, за Бога? — проплака тя вбесена. — Защо трябва винаги да разрушавате красотата? Няма ли достатъчно грозота на този свят?

Сълзите замъглиха очите й, но през тях тя все още виждаше Рина, когато за пръв път застана на пиедестала и бялата коприна обгръщаше тялото й.

Не беше много отдавна. Само преди пет години. Бялата коприна бе за булчинска рокля. Когато Рина се женеше за Невада Смит.

15.

Замисленото като скромна церемония бракосъчетание се превърна в цирк, най-големия рекламен парад на Холивуд. И всичко заради Дейвид Улф, който най-после отведе в леглото червенокосата статистка, изпълняваща незначителна роля в „Ренегатът“.

Макар да беше младши писач, само една стъпка по-високо от най-дребната служба в отдела, и да получаваше едва трийсет и пет седмично, Дейвид беше фигура, що се отнася до жените. Това можеше да се обясни само с една дума. Фаворизация. Бърни Норман му беше вуйчо.

Не че имаше особена полза от него. Обаче момичетата не знаеха. Откъде можеха да подозират, че Норман едва понася сестриния си син и му бе дал работа само за да накара сестра си да млъкне? И за да държи племенника си на разстояние, бе дал нареждане на трите си секретарки да не допускат Дейвид под никакъв претекст в кабинета му.

Това дразнеше Дейвид, но точно сега беше далеч от ума му. Беше двайсет и три годишен и разсъждаваше над по-важни неща. Каква разлика между тукашните момичета и онези у дома. Помисли си за разпоредителките на Бижу Тиатър в Ню Йорк, дребните, изплашени италианки и дръзките, едри ирландки, за бързите съвкупления на пустия втори балкон или на празната сцена зад големия екран, докато филмът се въртеше над главите им. Дори и там името на Бърни Норман му помагаше. Че как иначе ще го направят помощник-директор.

Момичето каза нещо. Отначало Дейвид не я чу.

— Какво? — попита той.

— Искам да присъствувам на сватбата на Невада Смит.

Макар и легнала под него, в гласа й имаше решителност, която той долови.

— Ще бъде в тесен кръг — уклончиво обясни той.

Сега гласът й се избистри и тя го погледна.

— Ще присъствуват много важни личности, които иначе никога не биха ме забелязали.

— Ще видя какво мога да направя — престори се той, че приема на сериозно желанието й.

Малко по-късно, докато полагаше алчни усилия за трети път да докопа златната ябълка, му хрумна страхотна мисъл.

— У-ха! — викна той, когато тя започна да се оформя в главата му.

— По-спокойно, малкия. Ще разбудиш съседите — прошепна тихо тя, мислейки, че е стигнал кулминацията.

И в известен смисъл беше права.

Бърни Норман се гордееше от факта, че пристига в студиото пръв от ръководния персонал. Всяка сутрин в седем часа дългата, черна лимузина, карана от шофьор, завиваше през масивния железен портал на парадния вход и спираше пред административната сграда. Той обичаше да идва рано, както обясняваше винаги, за да успее да прегледа кореспонденцията си, която беше поне двойно по-голяма от тази на когото и да било в студиото, преди да са пристигнали трите секретарки. По този начин остатъкът от деня оставаше за всеки, стигнал до вратата му. И, както твърдеше, вратата му бе винаги отворена.

Всъщност, идваше рано, защото по рождение обичаше да си вре носа навсякъде. Макар че никой не споменаваше това, всички в студиото знаеха какво прави от момента, щом входната врата се затвореше зад гърба му. Промъкваше се из пустите кабинети на служащите и секретарките, надничаше в книжата по бюрата, тършуваше из случайно забравените отворени чекмеджета и проучваше съдържанието на всяко писмо и бележка. Беше се стигнало дотам, че щом даден служител искаше непременно да обърне вниманието на Норман върху нещо, просто го оставяше да лежи невинно на бюрото и си отиваше вкъщи.

Норман лесно се оправдаваше пред себе си. Просто съм в течение на работата. Как иначе сам човек би могъл да управлява такава сложна организация?

Стигна тази сутрин до вратата на собствения си кабинет около осем часа, тъй като обиколката му бе продължила малко по-дълго от обикновено. Въздъхна тежко и отвори вратата. Проблеми, винаги проблеми.

Запъти се към бюрото си и замръзна ужасен. Племенникът му Дейвид спеше на кушетката, а на пода около него лежаха пръснати разни книжа. Бърни почувствува гневът да се надига в него.

Прекоси стаята и задърпа Дейвид от кушетката.

— Как смееш да спиш в кабинета ми, безделническо копеле? — викна той.

Дейвид седна стреснат. Затърка очи.

— Не смятах да заспивам. Търсех едни книжа и вероятно съм заспал.

— Книжа! — изрева Норман. — Какви книжа? — Той бързо вдигна един лист. Обърна замръзнали от ужас очи към племенника си. — Производственият договор за „Ренегатът“ — обвинително изрече той. — От личната ми папка с поверителни книжа!

— Ще ти обясня — бързо започна Дейвид, вече буден.

— Никакви обяснения! — драматично каза Норман. Посочи вратата. — Вън! Ако след пет минути не си извън студиото, ще наредя на пазачите да те изхвърлят. Край с тебе. Уволнен си! Свършено е! Едно не търпя в това студио — подлеците и шпионите. Синът на собствената ми сестра! Вън!

— О, зарежи това, вуйчо Бърни — каза Дейвид и се изправи.

— Той ще ми говори на мен! — ревеше Норман. — Половин нощ майка му ме безпокои по телефона. — Гласът му несъзнателно започна да имитира носовото скимтене на сестра му. — „Моят Дювидел още не се е прибрал, цяла нощ не се е прибирал. Да не би да е станало нещо с него, да не е катастрофирал?“ Катастрофирал, ха! Трябваше да й кажа, че нейният малък Дювидел цяла нощ чука онова червенокосо курве, статистката от студиото, ха! Марш навън!

Дейвид вторачи поглед във вуйчо си.

— Как си узнал?

— Узнал? — изрева вуйчо му. — Аз зная всичко, което става тук. Да не мислиш, че съм създал това студио, като чукам по цяла нощ в наети за час стаи? Не! Работил съм, казвам ти, работил съм като куче. Ден и нощ! — Отиде до стола зад бюрото и се строполи на него. Притисна със силно подчертан жест ръка към сърцето си. — Такъв позор, от собствената ти плът и кръв, и то рано сутринта! Трябваше да предположа!

Отключи бюрото и извади флаконче с таблетки. Глътна бързо две и се облегна назад със затворени очи.

Дейвид погледна вуйчо си.

— Добре ли си, вуйчо Бърни?

Норман бавно отвори очи.

— Още ли си тук? — запита той с глас на човек, полагащ огромни усилия да се овладее. — Вън! — Очите му съзряха книжата по пода. — Най-напред събери книжата! — нареди бързо той. — И се измитай!

— Дори не знаеш защо съм дошъл тази сутрин — пробно опита Дейвид. — Възникна нещо много важно.

Вуйчо му отвори очи и го погледна.

— Щом е важно, защо не дойдеш да ме видиш като всички други? Знаеш, че вратата ми е винаги отворена.

— Отворена? — изсмя се саркастично Дейвид. — И сам Христос да се явеше в това студио, онези три вещици никога нямаше да го допуснат до теб!

— Не намесвай религията! — предупредително вдигна ръка Норман. — Знаеш моята политика. За мен всички са равни. Иска ли някой да се срещне с мен, ще говори с третата ми секретарка, тя ще каже на втората, втората секретарка ще докладва на първата. Сметне ли първата секретарка, че въпросът е важен, докладва на мен и в следващия миг ето те в кабинета ми! — щракна пръсти той. — Ей така! А не да идваш да ровиш посред нощ из поверителните книжа! Сега да те няма!

— Добре — Дейвид се запъти към вратата. Трябваше да се досети, че ще стане така, а не да се опитва да стори нещо за дъртия копелдак. — Отивам си — каза горчиво той. — Но когато мина през тази врата, огледай се добре, много добре, защото с мен изхвърляш един милион долара!

— Чакай! — извика вуйчото след него. — Обичам да бъда справедлив. Каза, че си имал да ми съобщиш нещо важно? Е, кажи го. Слушам те.

Дейвид затвори вратата.

— Следващия месец, преди пускането на филма, Невада Смит и Рина Марлоу ще се женят — каза той.

— Да не мислиш, че не знам? — изгледа го сърдито вуйчо му. — Но какво ме интересува? Даже не са ме поканили за церемонията. Освен това с Невада е свършено.

— Може — каза Дейвид. — Ала не и с момичето. Гледа ли филма?

— Разбира се, че съм гледал филма! — отсече Норман. — Довечера го пускаме на предварителна прожекция.

— Така, а след нея тя ще е най-търсената мадама в бранша.

В очите на вуйчо му се мерна уважение.

— Е, и?

— От книжата ти разбрах, че още никой не е сключил договор с нея — продължи Дейвид. — Ти й предложи и то още тази сутрин. После…

Вуйчо му вече кимаше.

— После ще им кажеш, че искаш ти да поемеш сватбата. Като подарък от студиото. Ще направим най-импозантната сватба и ще грабнем ума на Холивуд. Това ще покачи общите приходи с пет милиона.

— И каква ни е ползата от това? — попита Норман. — Филмът не е наш, не участвуваме в печалбата.

— Нали вземаме такса за разпространението му? — запита Дейвид с растяща самоувереност, виждайки съсредоточения израз по лицето на вуйчо си. — Двадесет и пет на сто от пет милиона са милион и четвърт. Достатъчно, за да поеме половината от разходите ни по разпространението за една година. И чудесното нещо в цялата работа е, че можем да впишем цената на сватбата като разходи за реклама и по този начин всичко ще е за сметка на филма. На нас няма да ни струва нито цент. Корд плаща всичко от своя дял от печалбата.

Норман се изправи на крака. В очите му имаше сълзи.

— Знаех си аз! Кръвта си е кръв! — изрече драматично той. — От този момент ти работиш за мен. Ставаш мой помощник! Ще кажа на момичетата да приготвят съседния кабинет. Повече от това не бих могъл да искам и от собствения си син — ако имах такъв!

— И още нещо!

— Да? Какво е то?

Норман пак седна.

— Мисля, че трябва да опитаме да сключим с Корд договор да прави за нас по един филм годишно.

Норман поклати глава.

— А, не! И без това си имаме достатъчно щури хора.

— Той има усет за филмите. Можеш да видиш това в „Ренегатът“

— Имаше късмет.

— Не беше късмет — настоя Дейвид. — Аз бях на терена през цялото време. Няма нещо в целия филм, което да не стана според желанието му. Ако не беше той, Марлоу никога нямаше да е звездата, каквато ще бъде. Такъв нюх към жените не съм срещал през живота си.

— Той е неверник — възрази Норман. — Какво разбират неверниците от жени?

— Неверниците са знаели за жените, преди Адам да изведе Ева от рая.

— Не! — каза Норман.

— Защо не?

— Не искам такъв тип да се върти наоколо — заяви Норман. — Той няма да се задоволи само с правенето на филми. Не след дълго ще поиска той да командува. Див човек не работи със съдружници. — Стана, заобиколи бюрото и тръгна към племенника си. — Не! — повтори твърдо. — С него не искам да си имам работа. Но другите ти идеи ми харесват. Тази сутрин ще излезем и ще вземем подписа на момичето върху договора. После ще им кажем за сватбата. Това няма да се хареса на Невада, но ще го склоним. В края на краищата вложил е собствените си пари в този филм и едва ли ще иска да рискува!

Дейвид се погрижи специално копие от кинопрегледа за сватбата да стигне до Корд, който по това време бе в Европа. Когато Джонас влезе в малката прожекционна зала в Лондон, където бяха уредили да му го пуснат, светлините веднага загаснаха и взрив от музика изпълни салона. На екрана буквите излизаха от въртяща се камера и накрая не се виждаше нищо друго освен:

КИНОПРЕГЛЕД — „НОРМАН ПИКЧЪРС“

НАЙ-ЗНАТНИТЕ ВЪВ ФИЛМОВИЯ СВЯТ

Драматично тържественият глас на диктора прозвуча, когато на екрана се появи далечен план на църква, около която се тълпяха хора:

„Цял Холивуд, целият свят живее развълнуван от приказната днешна сватба в Холивуд между Невада Смит и Рина Марлоу, звездите в предстоящата суперпродукция на Бърнард Норман «Ренегатът».“

Последва кадър с Невада, яздещ към църквата, великолепно облечен в тъмен каубойски костюм, яхнал снежнобял кон.

„Младоженецът, световноизвестният каубой Невада Смит, пристига в църквата с не по-малко прочутия си кон Уайти“.

Невада изкачи стъпалата и влезе в църквата, докато полицията едва задържаше крещящата тълпа. После една черна лимузина си проби път. Бърни Норман излезе и се наведе да помогне на Рина. Тя спря за миг, усмихна се на тълпата, после хвана протегнатата ръка на Норман и се заизкачва към църквата, а камерата я показа в близък план.

„Ето и младоженката, прекрасната Рина Марлоу, звезда на «Ренегатът», облегната на Бърнард Б. Норман, бележит холивудски продуцент, който отвежда невестата. Булчинската рокля на мис Марлоу е от дантела в слонова кост, скроена специално за нея от Айлин Гейлърд, прочутата модистка, проектирала също така великолепните костюми, които ще видите мис Марлоу да носи във филма на Бърнард Б. Норман «Ренегатът».“

Сега камерата се премести в двора на къщата на Невада в Бевърли Хилс, където бе издигната величествена палатка, около която сновяха тълпи народ.

„Тук на поляната пред къщата-дворец на Невада Смит се намира палатката, издигната от работниците в студиото на Бърнард Б. Норман като техен принос за прочутата двойка. Тя е достатъчно голяма, за да подслони и нахрани хиляди гости и е най-голямата от този вид, построявана някога, където и да било по света. А сега нека поздравим някои от прочутите гости.“

Камерата заснова по поляната, а дикторът представяше известни звезди и вестникарски репортери, които се откъсваха от грижливо подбраните си групи, за да се усмихнат и поклонят пред камерата. Камерата се насочи към стълбището на къщата, когато Рина и Невада застанаха на прага. Миг по-късно Норман бе между тях. Рина държеше в ръце огромен букет от рози и орхидеи.

„Ето отново щастливата двойка, заедно с техния приятел прочутия продуцент Бърнард Б. Норман. Невестата се кани да хвърли букета към изпълнената с нетърпение публика.“

Кадър на хвърлящата букета Рина и сборичкването на красиви млади момичета. Най-после цветята бяха грабнати от едно червенокосо момиче с тъмни очи и камерата остана за миг насочена натам.

Букетът бе уловен от мис Ан Бари, близка приятелка на невестата. Червенокосата красавица мис Бари също играе в „Ренегатът“ и току-що сключи договор с „Норман Пикчърс“ заради чудесната си интерпретация на ролята.

На финала камерата отново показа в едър план Рина, Норман и Невада, които се усмихваха. Норман стоеше между тях, поставил бащински едната си ръка върху рамото на Невада, а другата бе скрита от поглед, зад гърба на невестата. Всички се смееха доволни, докато кадърът се стопи.

Светлините в прожекционната зала светнаха, Джонас се изправи и без да се усмихва, напусна салона. Дълбоко в стомаха изпитваше странен хлад. Щом така искаше Рина, нейна си работа.

Но това, което нито Джонас, нито който и да е друг от гледащите към екрана не видяха, бе лявата ръка на Бърни Норман, скрита зад гърба на Рина.

Тя бавно и старателно изследваше закръглените полукълба на задника й.

16.

Минаваше осем, когато Айлин чу вратата на външния кабинет да се отваря. Остави палитрата и изтри петната от боите по ръцете си в широкия сив халат. Обърна се към вратата точно когато Рина влезе.

— Прощавай, че се забавих, Айлин — извини се Рина. — Тази вечер поработихме извънредно.

Айлин й се усмихна.

— Няма нищо. И без това имах да довърша някои неща — тя погледна Рина. — Изглеждаш уморена. Защо не седнеш да си починеш няколко минути? Чух от производствения отдел, че ще закъснеят, затова поръчах кафе и сандвичи.

Рина й отправи изпълнен с благодарност поглед.

— Чудесно — каза тя и се отпусна на огромната кушетка, като си изрита обувките. — Уморих се.

Айлин притегли масичката към кушетката. Отвори малък хладилник и извади поднос със сандвичи, които постави пред Рина. Взе голям термос с черно кафе и бързо наля чаша за Рина. Рина поднесе димящата чаша към устните си.

— Много е хубаво — каза тя над ръба на чашата. Пак отпи и облегна глава на кушетката. — Толкова съм капнала, че не съм и гладна.

— Как няма да си? — отговори Айлин. — Откак свърши „Ренегатът“, вече цяла година не си почивала и седмица. Три филма един след друг, а следващата седмица започваш четвърти. Чудо е как не си се сгромолясала.

Рина я погледна.

— Обичам да работя.

— Аз също — бързо отвърна Айлин. — Но има един момент, когато човек трябва да тегли чертата.

Рина не отговори. Отпи от кафето и взе един брой на „Варайъти“. Заразгръща напосоки страниците. Спря на едно заглавие, прочете го, после го подаде на Айлин…

— Видя ли това?

Айлин хвърли поглед на страницата. Заглавието привлече вниманието й. Беше типично за списанието:

РЕКОРДЕН КАСОВ СБОР ЗА „РЕНЕГАТЪТ“

В година, изпълнена с воя и хленча на притежатели на киносалони и измъчени продуценти за бездънната яма, в която потъват печалбите на филмопроизводителите, е окуражаващо да се отбележи проблясването на първия слънчев лъч. Научаваме със сигурност от осведомен източник, че миналата седмица, по-малко от година след пускането му на екран, „Ренегатът“ е реализирал печалба от пет милиона долара. Може да се очаква, че с предстоящите още много прожекции в Америка и навред по света шлагерът на Рина Марлоу ще донесе поне десет милиона долара. „Ренегатът“, разпространен от Норман, бе произведен и финансиран от Джонас Корд, богат западняк, известен повече с миналогодишния си рекорден полет от Париж до Лос Анжелос. Във филма участвува и Невада Смит.

— Видях го — вдигна очи от списанието Айлин.

— Означава ли това, че всички са си получили парите обратно?

— Предполагам, че да — каза Айлин. — Разбира се, ако Бърни не ги е ограбил тихомълком.

Рина се усмихна. Обзе я странно успокоение. Най-после Невада можеше да си отдъхне. Взе един сандвич и го захапа настървено.

— Изведнъж огладнях — каза тя, докато дъвчеше.

Мълчаливо Айлин напълни отново чашата с кафе, после наля и на себе си. Рина ядеше бързо и за няколко минути свърши. Взе цигара от малката кутия на масичката и я запали. Облегна се, издуха дима към тавана. Страните й едва забележимо си възвръщаха цвета.

— Сега се чувствувам по-добре. Щом свърша цигарата, можем да пробваме онези костюми.

— Не бързам — каза Айлин. — Имам време.

— Най-добре е да започнем — изправи се Рина, като загаси цигарата в пепелника. — Сетих се, че в шест сутринта ще дойдат от „Скрийн старс“ да снимат как закусваме с Невада.

Айлин отиде до гардеробната и плъзна вратите. Шест чифта циркови трика, всяко с различен цвят, висяха вътре. Рина измъкна едно и се обърна към Айлин, придържайки костюма пред себе си.

— Стават все по-малки и по-малки.

Айлин се усмихна.

— Лично Бърни се разпореди за тези. В края на краищата заглавието на филма е „Момичето на летящия трапец“.

Взе костюма и го държа, докато Рина се събличаше. Рина обърна гръб, като си свали роклята и се замъчи да влезе в тесния костюм.

— Уф! — изпъшка тя. — Може би не трябваше да ям тези сандвичи!

Айлин пристъпи назад и заоглежда костюма.

— По-добре стъпи на пиедестала — каза тя. — Трябва да оправя някои неща.

Отбеляза с креда нужните корекции.

— Готово — каза тя. — Дай да видим следващия.

Рина присегна назад да освободи кукичките. Една от тях засече.

— Трябва да ми помогнеш, Айлин. Не мога да се измъкна.

Слезе от пиедестала и се обърна с гръб към Айлин. Айлин сръчно се справи. Дрехата рязко се разтвори и пръстите й усетиха голия гръб на Рина. Изтръпнаха от допира с твърдата, топла плът. Айлин почувствува кръвта да пулсира в слепоочията й. Бързо пристъпи назад, като че ли бе докоснала нажежено желязо. Неведнъж се бе изкушавала, но не биваше да позволи подобно нещо да й създаде неприятности. Години наред бе работила, за да получи тази длъжност.

Рина смъкна горната част на костюма до кръста и се замъчи да свали трикото от бедрата си. Погледна към Айлин.

— Страхувам се, че пак трябва да ми помогнеш.

Лицето на Айлин беше непроницаема маска.

— Стъпи на пиедестала! — нареди тя.

Рина се върна на пиедестала и се обърна към нея. Айлин задърпа дрехата, а пръстите й изгаряха всеки път, щом докоснеше Рина. Най-после трикото поддаде и Айлин усети как Рина потръпна, когато ръката й случайно се плъзна по меката копринена окосменост.

— Студено ли ти е? — попита Айлин, пристъпвайки назад.

Рина я погледна за миг, после извърна очи.

— Не — отговори тя с нисък глас, измъквайки крака от трикото. Вдигна го и го подаде на Айлин.

Айлин посегна към костюма, докосна ръката на Рина и вече не можеше да я пусне. Бавно вдигна поглед към Рина и сърцето й се стегна. Рина пак потръпна.

— Не — прошепна тя с все още извърнат поглед. После добави: — Моля те, недей.

Айлин чувствуваше, като че ли сънува. Нищо вече не беше реално.

— Погледни ме! — заповяда тя.

Рина бавно изви глава. Очите им се срещнаха и Айлин долови тръпките. Видя как зърната на Рина набъбваха на гърдите като разбудени червени макове сред бяло поле.

Пристъпи към нея и зарови лице в бледите, меки като коприна косми между бедрата. За миг останаха неподвижни, после тя усети ръката на Рина да гали нежно косата й. Пристъпи назад и Рина се свлече в прегръдките й.

Айлин почувствува как сълзите бликнаха от очите й.

— Защо? — проплака неистово тя. — Защо трябваше да се омъжваш за него?

Както обикновено Невада се събуди в четири и половина сутринта, нахлузи чифт износени дънки и отиде в конюшнята. Също както обикновено, по пътя затвори вратата между спалните им, за да разбере Рина, че е излязъл.

Каубоят го очакваше с димящо канче горчиво, черно кафе. Разговорът им следваше всекидневния ритуал, докато Невада го поведе към конюшнята, където провериха всички ясли. Последна беше яслата на Уайти. Невада спря пред него.

— Д’утро, мойто момче — прошепна той.

Конят промуши глава над преградата и погледа Невада с големите си, интелигентни очи. Завря нос в ръката на Невада, търсейки неизменната бучка захар. Не се разочарова.

Невада отвори портата и влезе в яслата. Прокара ръце по гладките, лъскави хълбоци на животното.

— Малко позатлъстяваме, мойто момче — прошепна той. — Така е, като нямаме много работа напоследък. Няма да е зле да те поразтъпча малко.

Без да проговори, каубоят му подаде голямото седло, което лежеше върху преградата между двете ясли. Невада го плъзна на гърба на коня и го затегна. Мушна желязото в устата му и изведе коня от конюшнята. Възседна го пред дървената, боядисана в бяло постройка.

Потегли по пътеката, която водеше към арената за упражнения, изградена специално за него в подножието на хълма, зад къщата. На минаване забеляза сивите, остри върхове на кулите на покрива.

Сети се за статията във „Варайъти“. Устната му се изви иронично. Ето че бе направил най-търсения филм на годината и нито веднъж, през целия този период, никой не го бе потърсил, за да започне друг. Времето на големите уестърни бе минало. Много скъпи излизаха.

Утеши се, че поне не беше единственият. Том Микс, Кен Мейнърд, Гей Гибсън, Холт — всички бяха на същия хал. Мейнърд бе опитал да се бори. Направи няколко филмчета за „Юнивърсал“, скалъпвани по за пет дни. Невада бе гледал един от тях. Не бяха работа за него. Слаб филм, лошо озвучен. Половината време човек дори не можеше да разбере какво казват актьорите.

Том Микс бе опитал друго. Замина за Европа с шоу за Дивия Запад и ако можеше да се вярва на вестниците, той и конят му Том бяха пожънали луд успех. Може би заслужаваше да се помисли затова. Неговата трупа продължаваше да се радва на успех. Ако се включеше в нея, би било още по-добре. Трябваше да го стори или да хваща китарата.

Това беше новият уестърн — пеещ каубой и китара. Почувствува лека погнуса при самата мисъл за това. Оня дребен, бузест Джин Отри бе наложил стила. Единствената трудност, както бе чул от един каубой, била да го пазят да не падне от коня. Също и Текс Ритър я караше добре.

Невада отново погледна къщата. Това беше най-голямата глупост от всички — капан на стойност четвърт милион долара. Необходими бяха над двайсет прислужници за поддръжката и парите, хвърлени в нея, се стопяваха тъй, както глутницата прерийни вълци разкъсваха заблуден елен. Направи бърза равносметка на имуществото си.

Говедовъдната ферма в Тексас тъкмо бе започнала да се изплаща, когато депресията удари, и сега имаше щастие, че поне не му носи загуба. Процентите от продажбата на играчки и каубойски костюми с името на Невада Смит спадаха, тъй като децата прехвърлиха непостоянната си преданост към други звезди. Останали му бяха единствено дялът от шоуто „Дивият Запад“ и ранчото за развеждащи се в Невада. Те носеха най-много по две хиляди месечно. Само поддръжката на къщата надхвърляше шест хиляди месечно. Рина бе предложила да поеме част от разходите, но той бе отказал, понеже смяташе, че уреждането на сметките е задължение на мъжа. Но сега, дори след изплащането на банковия заем за „Ренегатът“, той знаеше, че не ще му бъде възможно да поддържа къщата, без да бръкне в основния си капитал. Най-разумно бе да се избави от нея. Трябваше да се примири със загубата. Талберг от „Метро“ му бе предложил сто и петдесет хиляди. Така поне щеше да си спести комисионната.

Реши се. Нямаше полза от това да седи тук и да очаква позвъняването на телефона. Ще потегли с шоуто и ще продаде къщата. Почувствува се по-добре. Реши да каже на Рина, щом тя се върне от студиото довечера.

Телефонът на стълба в края на оградата остро иззвъня. Подкара коня натам.

— Да?

— Мистър Смит? — беше гласът на лакея.

— Да, Джеймс — каза той.

— Мисис Смит би желала да закусите с нея в лятната стая.

Невада се поколеба. Странно как бързо прислугата се ориентираше кой е важната личност в семейството. Сега Джеймс използуваше същия тон на отдалеченост към него, които някога бе използувал към Рина.

Чу как прислужникът си прочиства гърлото.

— Да кажа ли на мисис Смит, че ще дойдете, сър? — запита той. — Мисля, че тя очаква някакви фотографи от списанието „Скрийн Старс“.

Така значи. Невада почувствува как го обзема негодувание. За пръв път от месеци насам Рина го викаше за закуска, а то било с рекламна цел. Миг след това съжали за помислите си. В крайна сметка, какво бе виновна тя. Работеше денонощно от месеци насам.

— Кажете й, че ще дойда веднага, щом прибера коня — каза той.

— Още една снимка как наливате кафе на Невада — каза фотографът — и ще приключваме.

Невада си вдигна чашата и протегна ръка през масата към Рина. Тя вдигна сребърното чайниче и го задържа над чашата. Професионално и автоматично двамата се усмихнаха.

Бяха ги прекарали през всичко. Снимка как Рина пържи яйца с бекон, докато той наднича през рамото й, да види какво се готви, препичането на филийките, поднасяне на пикантни хапки един на друг. Всичко, което читателите на популярни списания очакваха да прочетат за филмовите звезди. Смяташе се, че това ще им създаде представа за домашен уют.

След като фотографите си прибраха вещите и си тръгнаха, настъпи кратка неловка тишина. Невада заговори пръв:

— Слава богу, че свърши.

— И аз се радвам — каза Рина. Поколеба се, после хвърли поглед на стенния часовник. — Най-добре да тръгвам. Трябва да бъде в гримьорната в седем и половина.

Накани се да стане, когато телефонът до нея иззвъня.

Пак седна и взе слушалката.

— Ало?

Невада долови пукането на глас в слушалката. Рина го погледна странно, после заговори:

— Добро утро, Луела — каза тя с приятен глас. — Не, не ме събуждаш, Невада и аз тъкмо закусвахме… Да, правилно — „Момичето на летящия трапец“. Чудесна роля… Не, Норман реши да не заема Гейбъл от „Метро Голдуин Майер“. Казва, че само един мъж би могъл да се справи с ролята… Разбира се. Невада. Тя е само за него. Почакай, ще те свържа с него.

Тя закри слушалката с ръка.

— Обажда се Парсънс — заговори бързо тя. — Вчера Бърни реши, че ти трябва да играеш ролята на цирковия ездач. Луела проверява дали е така.

— Какво става? — запита сухо Невада. — „Метро“ не му ли зае Гейбъл?

— Не ставай глупав! Вземи слушалката!

— Ало, Луела?

Познатият, сладникав глас замляска в ухото му:

— Моите поздравления, Невада! Чудесно, че пак ще играете срещу прекрасната си жена!

— Един момент, Луела — засмя се той. — Не бързайте толкова. Не съм се заловил за филма.

— Не си ли! — Ето ти нова сензация за Парсънс. — Защо?

— Вече се съгласих да тръгна с моето шоу „Дивият Запад“ — обясни той. — Това ще ме обвърже поне за шест месеца. Докато ме няма, Рина ще потърси друго жилище. Мисля, че ще ни бъде по-удобно в някоя по-малка къща.

Гласът й стана делови:

— Продавате „Хилтоп“?

— Да.

— На Талберг ли? — попита тя. — Разбрах, че той се интересувал.

— Не зная — каза той. — Няколко души се обадиха.

— Ще ме уведомите ли, когато решите?

— Разбира се.

— Няма неприятности между двама ви, нали? — проницателно попита тя.

— Луела! — засмя се той. — Знаете, че няма нищо такова.

— Радвам се! И двамата сте толкова мили — каза тя. Поколеба се за момент. — Съобщете ми, ако има някакви новини.

— Непременно, Луела.

— Всичко хубаво на двама ви.

Невада остави слушалката и погледна през масата. Не бе възнамерявал да стане по този начин, но вече нямаше какво да се прави.

Лицето на Рина бе побеляло от гняв.

— Можеше да кажеш най-напред на мен, преди да го разтръбиш на целия свят!

— Имал ли съм възможност? — възрази той, раздразнен въпреки желанието си. — За пръв път от месеци насам разговаряме двамата. Освен това ти можеше да ми кажеш за филма.

— Цял ден вчера Бърни се опитваше да се свърже с теб, но ти не вдигаше телефона.

— Чист блъф — каза той. — През целия ден си бях у дома и никой не е звънил. А пък и не бих приел подаянията му — нито пък твоите.

— Може би ако понякога измъкваше нос от твоите конюшни, би могъл да разбереш какво става по света.

— Зная какво става — възрази ядосан той. — Не е нужно да се правиш пред мен на филмова звезда.

— О, какъв смисъл има? — попита горчиво тя. — За какво въобще се ожени за мен?

— Или ти за мен? — попита той с не по-малка горчивина.

Докато се гледаха един друг, истината внезапно изплува и за двамата. Бяха се оженили, защото и двамата знаеха, че са се загубили един друг и отчаяно искаха да задържат остатъците. Осъзнавайки това, гневът им се стопи тъй бързо, както се бе появил.

— Прощавай — изрече той. Тя го погледна над чайничето.

— И ти. Казах ти, че развалям всичко, до което се допра, че не съм добра за теб.

— Не ставай глупава — възрази той. — Не ти си виновна. Така или иначе, трябваше да се случи. Нещата в професията се променят.

— Не говоря за професията — каза Рина. — Говоря за теб и мен. Трябваше да се ожениш за някоя, която би ти създала семейство. Аз не ти дадох нищо.

— Не можеш да поемаш цялата вина. И двамата се опитахме посвоему, но никой от двама ни нямаше това, което бе нужно на другия. Работата е в това, че и двамата сгрешихме.

— Не съм в състояние да пледирам за развод, докато не завърша филма — каза тя с приглушен глас. — Не възразявам, ако ти направиш необходимото преди това.

— Не, мога да почакам — спокойно отговори той.

Тя хвърли поглед към стенния часовник.

— Боже мой! Закъснях! — възкликна тя. — Трябва да побързам.

На вратата се спря и го изгледа.

— Оставаш ли мой приятел?

Той бавно кимна с глава и отвърна на усмивката й, но гласът му беше сериозен:

— Винаги ще остана твой приятел.

Тя се закова за миг и той видя внезапно бликналите сълзи в очите й, после тя се обърна и изтича от стаята.

Прекрачи до прозореца и като повдигна пердето, се загледа навън. Видя я как се появи пред къщата, видя шофьора да й отваря вратата. Колата се загуби надолу по хълма, на път за студиото. Пусна пердето.

Рина вече не се върна в къщата. През нощта остана в апартамента на Айлин. На другия ден се настани в хотел, а три месеца по-късно подаде молба за развод „поради несъвместимост на характерите“ в Рено.

Така, не само от гледна точка на закона, всичко свърши.

17.

Дейвид чу страшното тръшване на вратата на кабинета на вуйчо му. Бързо се изправи на крака и отиде до междинната врата. Отвори я и завари вуйчо си Барни седнал на стола, с почервеняло от гняв лице и задъхан. Опитваше се да измъкне таблетка от обърнатия в ръката му флакон.

Дейвид бързо напълни чаша вода от гарафата на бюрото и я подаде на Норман.

— Какво стана?

Норман глътна двете таблетки и остави чашата. Погледна Дейвид.

— Защо ли не се захванах с шивачество като брат си, вуйчо ти Луи?

Дейвид знаеше, че отговор не се очаква, затова изчака търпеливо Норман да продължи.

— Петдесет, сто костюма правят на ден. Чисто, спокойно. Прибира се нощем у дома. Вечеря. Спи. Няма дертове. Няма язва. Няма огорчения. Така трябва да живее човек. Спокойно. Не като куче. Не като мен.

— Какво стана? — повтори въпроса си Дейвид.

— Като че ли нямам достатъчно главоболия — заоплаква се Норман. — Нашите акционери твърдят, че губим пари. Хвърча до Ню Йорк, за да давам обяснения. Профсъюзите заплашват да вдигнат стачка, която ще обхване киносалоните. Сядам и измислям сделка, че поне да не ги затворят напълно. После узнавам от Европа, че Хитлер заграбил всичките ни имущества в Германия — канцелариите, кината, всичко! Повече от два милиона ни задигнал anti-semiten! След това получавам оплакване от застрахователите и банкерите, че филмите нямали престиж. Тогава купувам най-големия, най-артистичния шлагер на Бродуей, „Слънчеви петна“ се казва. Толкова артистична пиеса, че даже аз не разбирам за какво става дума.

Тази артистична бомба ме е стиснала за гушата. Говоря с всички режисьори в Холивуд за нея. Не съм толкова тъп, че да не разбера много бързо, че и те не я схващат, затова наемам режисьора, който я е поставил на сцената, Клод Дънбар, типичен хомо. Но той ми взема петдесет хиляди.

Вече съм сто и петдесет вътре и никакви приходи. Обаждам се на Луи Майър и му искам да ми заеме Гарбо. Той ми се изсмива в лицето. Нямаш достатъчно пари, казва. Освен това държал я за собствения си престиж. Правела „Ана Кристи“ на Юджин О’Нийл. Казвам му сбогом и се обаждам на Джак Уорнър. Какво ще кажеш за Бети Дейвис? Почакай минутка, дума ми той. Стоя на телефона цели десет и чакам.

И този pisher си мисли, че не знам какво прави? Телефонира на брат си Хари в Ню Йорк, това прави. Ето ме тук в Ню Йорк, да му плащам минутите на междуградския разговор, а той от Холивуд се обажда на брат си Хари, който е на две преки от мен. Окачи телефона, иска ми се да му кажа. Мога да се обадя на брат ти за пет цента.

Най-после, след разговор за деветдесет и пет долара, Джак се връща на телефона. Имаш късмет, казва. До септември е свободна. Можеш да я вземеш за сто и петдесет хиляди. За сто и петдесет не ми правиш услуга, думам му аз. Тя не взема повече от трийсет, трийсет и пет на филм, може би дори не и толкова.

Ти колко даваш? — пита ме той. Петдесетак, казвам аз. Зарежи, казва. Добре, съгласявам се аз, седемдесет и пет тогава. Сто и двадесет и пет отсича той. Делим ги на сто и готово, предлагам аз. Дадено, казва той. Окачвам слушалката. Сто трийсет и пет долара ми струва този двуминутен разговор.

Връщам се на Уолт Стрийт и заявявам на застрахователите и банкерите, че сега имаме престиж. Филмът ще бъде толкова артистичен, че ще бъде истински късмет, ако докараме някого в салона. Те са доволни, поздравяват ме, аз се качвам на влака и се прибирам в Холивуд.

Бърни се задъха, вдигна чашата вода и я пресуши.

— Не са ли това достатъчно неприятности за когото и да било?

Дейвид кимна.

— Така, съгласен си, че като влизам тази сутрин тук, идвам с достатъчно главоболие. И кого намирам? Рина Марлоу, това courveh. „Рина, мила, казвам й аз, тази сутрин изглеждаш прекрасна“. Въобще не ме поздравява! Не! Тика ми „Рипортър“ под носа и казва: „Какво е това? Вярно ли е?“

Поглеждам и чета историята за Бети Дейвис в „Слънчеви петна“. Какво толкова се вълнуваш, мила? — казвам аз. Тази бомба не е за теб. За теб имам роля, която ще грабне публиката. „Шехеразада“. Какви костюми само, през живота си не си виждала такива. И знаеш ли какво ми каза тя? — Той горчиво поклати глава.

— Какво? — запита Дейвис.

— След всичко, което направих за нея, да ми говори така! — каза с горчивина вуйчо му. „Махни си ръката от циците ми, заявява тя, а след това: Ако не ми дадеш ролята, можеш да си натъпчеш «Шехеразада» в тлъстия задник“. И се измъкна през вратата. Как ти харесва това? — запита Норман с тъжен глас. — Само се опитвах да я успокоя. Тя самата се чука с всички в Холивуд, а на мен да говори така!

Дейвид кимна. Бе дочул за нейните истории. През годината след скъсването с Невада сякаш нещо се бе отприщило в нея. Разправяха, че приемите в къщата й в Бевърли Хилс прераствали в оргии. Свързваха името й с моделиерката на костюми Айлин Гейлърд. Но тъй като нищо не се появяваше в печата, те се правеха, че нищо не забелязват. Нейна си работа как живее, стига да не ги злепоставя.

— Какво възнамеряваш да правиш?

— Какво мога да направя? — запита Бърни. — Ще й дам ролята. Зареже ли ни, ще загубим два пъти повече, отколкото губим сега. — Присегна се за пура. — Следобед ще й телефонирам и ще й кажа. — Спря се, докато я палеше. — Не, хрумна ми нещо по-добро. Иди следобед при нея и й кажи. Проклет да бъда, ако я оставя да мисли, че й целувам задника.

— Добре — прие Дейвид и се запъти към кабинета си.

— Чакай! — повика го вуйчо му. Дейвид се обърна. — Знаеш ли на кого налетях онази вечер в хотел „Уолдорф“ в Ню Йорк? — запита Бърни. — На твоя приятел.

— Моят приятел ли?

— Да, знаеш кой. Оня лудият. Летец. Джонас Корд.

— О — каза Дейвид. Хареса му начина, по който вуйчо му намекна за разговора им за Корд преди няколко години. Той и Корд не бяха си разменяли нито дума. Дори не знаеше дали Корд подозира за съществуването му. — Как изглеждаше?

— Все същият — отвърна вуйчо му. — Като скитник. Беше с гуменки и без вратовръзка. Не зная как може да се показва навън така. Биха изхвърлили всеки друг, но не и него! Веднага ще разбереш, че парите са си пари.

— Говори ли с него? — полюбопитствува Дейвид.

— Беше два през нощта, а с него вървят две courvehs. Пристъпвам аз и казвам: „Здравей, Джонас“. Той ме поглежда така, сякаш никога през живота си не ме е виждал. „Не ме ли помните?“ — питам аз. „Бърни Норман от Холивуд“. „Аха“, казва той. Но по лицето му не мога да отгатна дали се сеща, или не. Страшно е брадясал. „Тези две девойчета са артистки, ми казва той, но няма да ти кажа имената им. Иначе може да ги пипнеш с договор. Харесам ли някое момиче — казва той, — сключвам с нея договор за «Корд Експлозивс», вече не рискувам да ми ги измъкват под носа, както ти направи с мадамата Марлоу“. И при тези думи така ме потупва по ръката, че два часа след това не мога да я вдигна.

Усмихнах се насила, макар че не ми беше до смях. В нашата работа трябва да се пипа бързо, думам му аз, иначе човек остава на опашката. Но с това е свършено. Сега бих желал да си поговорим за новия филм, който чувам, че правите. Миналия път ви свършихме голяма работа и мисля, че няма да е зле да се срещнем и поговорим.

„Защо не го направим още сега?“ — пита той. — „Аз мога“, казвам аз. Той се обръща към жените. „Почакайте тук“, им казва. Обръща се и ме улавя за ръката. „Ела, казва, и почва да ме дърпа. Ела в кабинета ми.“

— Поглеждам го изненадан. „Имате кабинет в «Уолдорф»? — питам аз. «Имам кабинет във всеки хотел на Съединените щати», ми отвръща той. Влизаме в асансьора и той казва на оператора: «Мецанина, моля». Излизаме, вървим по коридора и стигаме до една врата. Поглеждам табелката: МЪЖЕ — пише на нея. Поглеждам го. Той се ухилва. «Кабинетът ми», казва и отваря вратата. Влизаме, вътре е бяло и пусто. Има масичка и стол. Той сяда на стола и изведнъж виждам, че е съвсем трезвен, вече не се усмихва.

«Още не съм решил къде ще пусна филма, започва той. Всичко зависи от това къде ще ми предложат най-добри условия.» «Съвсем разумно, съгласявам се аз, ала нищо не мога да ви обещая, докато не узная що за филм ще бъде». «Ще ти кажа, отвръща той. За летците по време на Световната война. Купих петдесетина стари самолета — „Спадове“, „Фокери“, „Нойпорт“, „Де Хевиландс“ — и възнамерявам да ги поразтанцувам из въздуха.»

«О, военен филм, казвам аз. Не е много разумно. След „На западния фронт нищо ново“ с военните филми е свършено. Никой няма да дойде да го гледа. Но тъй като имам опит с вас и веднъж ни провървя заедно, може да се хвана на хорото. Какви условия търсите?» Той ме фиксира в очите. За студиото — десет процента, казва. Разпространение — петнадесет процента, като се приспаднат всички разходи от брутния доход.“ „Това е невъзможно“, казвам аз. Моето студио работи при минимум двадесет и пет процента.

„Не е вярно, казва той, но сега няма да споря. Искам само да ти обърна внимание на следната проста аритметика. Съгласно годишния ти баланс, студиото ти докарваше през последните няколко години средно двадесет и един процента. През този период «Ренегатът» представляваше двайсет и пет на сто от брутния ти доход. Извади го от брутото и ще видиш, че общо се покачва на почти трийсет и шест процента. Същото важи и за студиото, казва той. Обемът осигурява проценти, а аз осигурявам обема, така че не желая само обикновените проценти. И аз искам част от каймака, както казвате вие, хората в киното.“

„Не мога да си го позволя“, казвам аз. „Тъй както вървят работите в киното, казва ми той, не можеш да не си го позволиш.“ „Дирекционният ми съвет никога няма да го одобри“, не отстъпвам аз. Той се изправя усмихнат. „Ще одобри, казва той. Дай им година-две и ще одобрят. Тъй и тъй си тук, защо не пуснеш една вода?“, казва ми той. Толкова съм изненадан, че отивам до писоара. Когато се обръщам, него вече го няма. На сутринта, преди да се кача на влака, правя опит да се свържа с него, но никой не знае къде е. В кантората му дори не знаят, че е в Ню Йорк. — Бърни се загледа в бюрото. — Същински призрак, ти казвам.

Дейвид се усмихна.

— Казвам ти, че се учи бързо. Аритметиката му е вярна, знаеш.

Вуйчо му го изгледа.

— Ти да не мислиш, че не знам, че е вярна? — запита той. — Но толкова ли е беден, че да му давам залъка от устата си?

— Моля, последвайте ме, сър — вежливо каза лакеят. — Мис Марлоу е в солариума.

Дейвид кимна и мълчаливо го последва по стълбището към задната част на къщата. Лакеят се спря пред една врата и почука.

— Мистър Уулф е тук, мадам.

— Кажи му да влезе — провикна се Рина зад затворената врата.

Лакеят отвори вратата. Дейвид премигна, когато яркото калифорнийско слънце го обля изведнъж. Таванът на стаята представляваше стъклен купол, стените също бяха от стъкло.

В далечния край на стаята имаше висок параван. Гласът на Рина долетя оттам:

— Сипете си нещо за пиене от бара. Ще дойда след минутка.

Той се огледа и откри бара в ъгъла. Няколко брезентови стола бяха разхвърляни небрежно из стаята, а подът бе застлан с огромен бял килим.

Айлин Гейлърд излезе иззад паравана. Беше облечена в бяла блуза с навити до лактите ръкави и черни панталони с мъжка кройка, плътно прилепнали към тесните й бедра. Прошарената й коса бе сресана назад.

— Здравей, Дейвид. Чакай да ти помогна.

— Благодаря, Айлин.

— Направи ми още едно мартини — извика Рина зад паравана.

Айлин не отговори. Погледна Дейвид.

— Какво да бъде?

— Скоч с вода — каза той. — И съвсем малко лед.

— Добре — каза тя и ръцете й затършуваха сръчно из бара. Подаде му чашата. — Как е?

Той отпи.

— Чудесно.

— Моето мартини готово ли е? — чу гласа на Рина зад гърба си.

Той се обърна. Тя тъкмо излизаше иззад паравана, пристягайки колана на бялата хавлия. От беглия поглед върху бронзовите бедра под робата предположи, че отдолу е съвсем гола.

— Здравей, Рина.

— Здравей, Дейвид — отговори тя. Погледна Айлин. — Къде е чашата ми?

— Дейвид навярно е дошъл по работа — каза Айлин. — Защо не почакаш най-напред да си поговорите?

— Не ставай такава началничка! — отсече Рина. — Направи напитката! — Обърна се към Дейвид. — Баща ми ми даваше мартини, когато бях дете. Пия го като вода. Изглежда, че Айлин не разбира това.

— Ето — гласът на Айлин беше недоволен. Рина пое чашата.

— Наздраве, Дейвид.

— Наздраве — отвърна Дейвид.

Тя преполови чашата с мартинито и го поведе към един стол.

— Седни тук — нареди тя и се отпусна в съседния.

— Имаш чудесна къща — каза учтиво той.

— Хубава е — съгласи се тя. — Айлин и аз доста се забавлявахме, докато я мебелираме. — Тя присегна и потупа Айлин по бузата. — Айлин притежава прекрасно чувство за цвят. Трябва да поговориш с вуйчо си да й даде възможност да опита като художничка на филм. Убедена съм, че ще остане доволен от работата й.

— Рина — каза Айлин с щастлива нотка в гласа, — сигурна съм, че Дейвид не е дошъл тук, за да говори за мен.

— Ще говоря с вуйчо Бърни — каза учтиво той. — Аз също смятам, че може да се справи.

— Виждаш ли? — каза Рина. — Трудното с Айлин е, че е много скромна. А е един от най-талантливите хора, които съм срещала.

Подаде празната чаша на Айлин.

— Напълни я!

Сочните й, пълни гърди се мернаха за миг. Дейвид си помисли, че само с масаж няма да може да смъкне излишните килограми, ако продължава, да пие така.

Рина прекъсна мислите му:

— Реши ли дъртият копелдак да ми даде ролята в „Слънчеви петна“?

Дейвид я погледна.

— Трябва да разбереш вуйчо ми, Рина — започна бързо той. — Ти си най-големият капитал на нашата компания. Не можеш да го виниш, че не иска да те сложи във филм, който вероятно ще изпързаля всички ни.

Рина пое чашата от Айлин.

— Кипнах не за друго — каза войнствено тя, — а защото смята, че като актриса не струвам. Мисли, че съм годна само да се разхождам насам-натам колкото се може по-разголена.

— Той те счита за първокласна актриса, Рина. И което е по-важно, звезди като тебе са една на милион. Просто се опитва да те запази, там е работата.

— Сама ще се пазя — отсече ядовито тя. — Получавам ли ролята, или не?

— Имаш я.

— Добре — каза тя, отпивайки от чашата. Стана от стола и той видя, че е леко пияна. — Кажи на вуйчо си от мое име, че следващия път, като дойда в кабинета му, няма да нося сутиен.

— Уверен съм, че това ще го ощастливи — ухили се Дейвид. Остави чашата и се изправи…

— Мисля, че му се иска да ме чука — леко запелтечи тя.

Той се засмя.

— Че кой не иска? — запита. — Поне шейсет милиона мъже са си мислили за това.

— Ти не си — каза тя изведнъж и очите й се впиха в неговите.

— Кой казва?

— Аз — сериозно заяви тя. — Никога не си ме питал.

— Напомни ми да сбера кураж някои път.

— Какво ще кажеш за сега? — запита тя и дръпна колана на хавлията. Тя се разтвори, разкривайки голото тяло. Той прикова очи, толкова изненадан, че не можа да проговори.

— Слез долу, Айлин — нареди Рина, без да мести очи от него. — И се погрижи вечерята да бъде готова навреме.

Дейвид улови погледа на Айлин, когато мина покрай него, забързана към вратата. И сто години да доживееше, никога нямаше да забрави дълбоката болка и страданието, които съзря там.

18.

Докато срещна Рина Марлоу, Клод Дънбар обичаше само три неща — майка си, себе си и театъра — и то в тази последователност. Неговият „Хамлет“ в съвременни костюми бе най-успешната Шекспирова творба, играна някога в Ню Йорк. А режисурата на „Слънчеви петна“, съвсем посредствена пиеса бе тази, която го издигна до апогея на славата му. В „Слънчеви петна“ имаше три действуващи лица — двама изследователи, които живеят изолирано накрая на голяма пустиня, и младо момиче, което си е загубило паметта и попада в техния лагер. Развива се борба между двамата мъже, като по-младият се опитва да запази момичето от похотта на по-възрастния, но след като успява, сам се поддава на похотта на момичето.

Беше изградена предимно на диалога, с малко действие, и въпреки че не слезе от сцената на Бродуей цяла година, Дънбар бе толкова изненадан, когато Норман му телефонира да му съобщи, че е купил пиесата и иска той да режисира филма, че веднага, без колебание, се съгласи. Едва след като замина за Калифорния обаче, разбра кой ще играе главната роля.

— Рина Марлоу! — възкликна той пред Норман. — Но аз мислех, че Бети Дейвис ще играе.

Продуцентът го изгледа безизразно.

— Уорнър й извъртя номер — снижи той глас до поверителен шепот. — Тогава веднага си помислих за Рина.

— Няма ли някоя друга, мистър Норман? — запита той, леко заекващ, както винаги, когато се смущаваше. — Какво ще кажете за момичето, което я игра в театъра?

— Не е име — отсече бързо Норман. — Пиесата е важна за нас. Трябва да й осигурим печалба. Рина никога не е правила филм, който да не донесе печалба.

— Може — съгласи се Дънбар. — Но може ли да играе?

— Няма по-добра актриса в Холивуд. Вие сте режисьор. Идете следобед у дома й с ръкописа и сам ще видите.

— Мистър Норман…

Обаче Норман вече го бе уловил под ръка и го водеше към вратата.

— Бъдете справедлив, мистър Дънбар. Дайте възможност на момичето, поработете с него. После, ако все още мислите, че не става, ще видим.

Продуцентът така ловко се бе отървал от него, че сам не разбра как се озова пред затворената врата, наблюдаван от трите секретарки.

Усети лицето си да пламва и за да прикрие смущението си, отиде до момичето, което се намираше най-близко до вратата.

— Бихте ли ми казали къде живее мис Марлоу? — запита той. — И как се стига дотам.

Секретарката се усмихна.

— Мога да направя нещо повече, мистър Дънбар — каза делово тя и взе телефона. — Ще наредя кола да ви вземе и да ви закара.

Следобедът, преди да отиде в дома на Рина, Клод Дънбар се отби в едно кино, където се въртеше последният й филм. Наблюдаваше екрана със смесица от очарование и ужас. Несъмнено момичето бе прекрасно. Можеше дори да види, че в нея имаше нещо животинско, което дразнеше инстинктите на известна част от публиката. Ала не беше подходящ тип за пиесата, която щеше да снима на филм.

Момичето в пиесата беше сериозно, вглъбено, наплашено. При опитите да си възвърне паметта, изглеждаше измъчено, изтощено, смазано от горещината на пустинята. Фактът, че е жена, предизвикваше желанието у мъжете, а не физическата й пищност. И чак при кулминацията на пиесата се разкриваше коренът на нейните страхове — собствената й склонност към похот.

На екрана Рина бе възбуждаща, дръзка, съзнаваща своята сексуалност и непрекъснато парадираше с нея пред публиката, ала в играта й нямаше финес. И все пак, честно казано, той долови жизнеността, лъхаща от нея. Щом се появеше на екрана, независимо кой друг бе в кадър, той не можеше да откъсне поглед от нея.

Излезе от киното и се прибра в хотела, откъдето трябваше да го вземе колата. Както винаги, когато биваше разтревожен, той телефонира на майка си.

— Знаеш ли коя са определили да играе ролята във филма, мамо?

— Коя? — запита майка му с обикновеното си спокойствие.

— Рина Марлоу.

— Не! — гласът на майка му бе ужасен.

— Да, мамо — каза той. — Мистър Норман каза, че не могли да вземат Бети Дейвис.

— Добре, направи кръгом и се прибирай у дома! — твърдо каза майка му. — Кажи на мистър Норман, че трябва да мислиш за авторитета си, че ти е обещал Дейвис и че няма да приемеш за нейна заместничка това русокосо създание.

— Но аз вече казах на мистър Норман, че ще поговоря с мис Марлоу. Той обеща да се опита да намери някоя друга, ако не остана доволен след срещата си с нея.

— Добре — каза тя. — Но помни, че най-важна е твоята цялост. Ако не останеш напълно доволен, прибирай се право у дома.

— Да, мамо — каза той. — Желая ти здраве.

— Аз също, и внимавай! — отговори майка му, приключвайки техния ритуал при сбогуване.

Рина влезе в стаята, където той я очакваше, облечена в плътно, черно трико, което покриваше тялото й от стъпалата до врата. Светлорусата й коса бе дръпната назад и навита на кок на тила. Не носеше грим.

— Мистър Дънбар — каза тя, пристъпвайки към него, без да се усмихне и протегна ръка.

— Мис Марлоу — отговори той, улавяйки ръката. Беше изненадан от силата на пръстите й.

— Очаквах да се запозная с вас — каза тя. — Слушала съм много за вас.

Той се усмихна доволен.

— И аз съм слушал много за вас.

Тя вдигна поглед и за пръв път се усмихна.

— Не се и съмнявам — каза тя без злоба. — Затова дойдохте при мен още през първия си ден в Холивуд. Вероятно се чудите за какъв дявол настоявам да играя в „Слънчеви петна“?

Нейната откровеност го изуми.

— А защо, наистина мис Марлоу? Не сте човек, който да създава неприятности на колегите си. И без това работите много усърдно.

Тя се отпусна в един стол.

— Майната им на колегите — каза небрежно тя. — Предполага се, че съм актриса. Е, за себе си искам да разбера наистина ли съм актриса, или не. И вие сте единственият режисьор, който може да ми помогне да открия това.

Той я изгледа за миг.

— Четохте ли сценария?

Тя кимна.

— Спомняте ли си първата реплика на момичето, когато то пристига в лагера?

— Да.

— Прочетете ми я — каза той, като и подаде сценария.

Тя взе сценария, ала не го отвори.

— „Казвам се Мери. Да, така е, мисля, че се казвам Мери.“

— Вие казвате текста, мис Марлоу — заяви той смръщен, — без да мислите върху него. Не предавате мъките на момичето, което полага усилие да си спомни името. Опитайте така. Не мога да се сетя за името си, но ако можех, щеше да ми е познато. Име, с което са ме наричали цял живот, а пък ми е трудно да си го спомня. Макар че е име, което често се споменава в църква и съм го споменавала дори в молитвите си. Ето че се връща. Мисля, че го напипах. Казвам се Мери. Да, така е. Мисля, че се казвам Мери.

Рина го изгледа смълчана. Изправи се и отиде до камината. Сложи ръка на полицата, обърнала му гръб. Дръпна кока на косата си и тя се разпиля по раменете й, когато отново се обърна към него.

Лицето й бе навъсено и напрегнато, когато заговори:

— „Казвам се Мери“ — промълви дрезгаво тя. — „Да, така е. Мисля, че се казвам Мери“.

Той почувствува как кожата му настръхна, докато я гледаше. Винаги изтръпваше така, когато нещо велико се раждаше на сцената.

Бърни Норман дойде на снимачната площадка едва в последния снимачен ден. Поклати глава, когато отвори вратата и пристъпи вътре. Трябваше да размисли повече, преди да вика този хомо за режисьор. А и преди това трябваше да провери дали е с всичкия си акъл, щом се остави да го навият да закупи пиесата. Всичко около нея беше налудничаво.

Най-напред графикът за снимане трябваше да се отложи с един месец. Режисьорът поиска тридесет дни, за да репетира с Рина. Норман трябваше да отстъпи, когато Рина заяви, че няма да продължи, докато Дънбар не каже, че е готова. Това му струваше сто и петдесет хиляди само за заплати за престой.

После режисьорът настоя всичко да се направи точно така, както е било на сцената. По дяволите сметката. Другите петдесет хиляди се изнизаха там. И като капак на всичко, Дънбар държеше звукът на всяка сцена да е идеален. Никакво превъртане, никаква десинхронизация. Всяка дума идеална, както се изговаря на сцената. Не го интересуваше колко дубъла ще са необходими. Че и какво ли ще го интересува, копелето му с копеле, си помисли Норман. Нали не бяха негови пари?

Филмът надхвърли с три месеца графика. Милион и половина, хвърлени на вятъра. Присви очи, когато стъпи на ярко осветената сцена.

Слава богу, това беше последният кадър. Сутринта пред колибата, когато момичето отваря вратата и намира двамата мъже мъртви — по-младият убил по-възрастния, а след това се самоубил, съзнавайки бездната, до която го е довело момичето. Тя трябва само да погледне двамата, да поплаче малко и да поеме към пустинята. Проста работа. Нищо не можеше да се сбърка. Десет минути и ще е свършило.

— По местата!

Двамата актьори се проснаха пред вратата на колибата. Един помощник-режисьор и скриптерката свериха разположението им с помощта на направени преди това снимки и пооправиха някои детайли. Ръката на единия от актьорите бе на погрешно място; на бузата на другия се бе появило някакво петно.

Норман видя Дънбар да кимва.

— Готови! — Моментна тишина, после Дънбар подвикна. — Действие!

Норман се усмихна на себе си. Това беше лека работа. Този път нямаше какво да се изкусурява звукът. Вратата на колибата започна бавно да се отваря. Рина пристъпи и погледна двамата мъже.

Норман изруга наум. Как нямаше достатъчно разум това лайно, поне да й цепне малко роклята. Предполагаше се, че се намират в пустинята — но не, роклята й стигаше до врата, като че ли е посред зима. Този Дънбар си имаше работа с най-хубавите цици в бранша и да вземе да ги скрие!

Камерата започна да се приближава за едър план. Рина бавно повдигна глава и я загледа. Миг. Втори.

— Плачи, дявол да те вземе! — завика Дънбар. — Плачи!

Рина примигна с очи. Нищо не излезе.

— Стой! — изкрещя Дънбар. — Излезе на сцената, стъпвайки върху един от легналите мъже, за да я достигне. Изгледа Рина.

— В тази сцена се очаква да заплачеш. Забрави ли? — саркастично каза той.

Тя кимна мълчаливо.

Той се обърна и се върна на мястото си до камерата, Рина пак влезе в колибата и затвори вратата зад себе си. Помощник-режисьорът и скриптерката пак провериха всичко, после се оттеглиха.

— Готови!

— Три, седемнайсет, втори дубъл! — отбеляза скриптерката и бързо избяга от обсега на камерата.

— Действие!

Всичко стана точно както преди, до момента, когато Рина погледна камерата. Тя се взря за миг в нея. Без да мига. Със сухи очи. После, изведнъж, пристъпи встрани.

— Стой! — извика Дънбар. Пак се запъти към сцената.

— Съжалявам, Клод — промълви Рина. — Просто не мога. По-добре да използуваме грим.

— Грим! — викна усърдният помощник-режисьор. — Донесете сълзите!

Норман кимна. Нямаше смисъл да се трошат пари. На екрана никой не може да забележи разликата. А изкуствените сълзи се снимаха и по-добре — търкаляха се по лицето като смазани сачмени топчета.

— Никакъв грим! — чу гласа на Дънбар.

— Никакъв грим! — отекна високо нареждането на помощник-режисьора. — Приберете сълзите!

Дънбар погледна Рина.

— Това е последната сцена на филма — заобяснява той. — Двама мъже са мъртви заради теб и всичко, което искам, е една-единствена въшлива сълза. Не защото изпитваш съжаление към тях или към себе си. А за да ме убедиш, че дълбоко в себе си все още имаш душа. Не много, само колкото да покажеш, че си жена, а не животно. Разбираш ли?

Рина кимна.

— Добре тогава — каза тихо той. — Да видим сега. — Върна се на мястото си до камерата. Приведе се леко напред, впил напрегнат поглед, докато Рина излезе от вратата. Тя погледна надолу към мъжете, после вдигна очи към камерата. — Сега! — снижи гласа си до шепот Дънбар. — Плачи!

Рина се вторачи в приближаващата камера. Нищо не стана.

— Стой! — викна Дънбар. Прекрачи гневно на сцената.

— Що за жена си ти? — разкрещя се насреща й той.

— Клод, моля те! — простена тя.

Той я изгледа хладно.

— Пет месеца правим този филм. Работех ден и нощ поради една-единствена причина. Искаше да докажеш, че си актриса. Е, направих всичко, каквото можех. Няма да наруша целостта на този филм в последната сцена само заради твоята неспособност. Искаш да бъдеш актриса — добре, докажи го! Играй!

Обърна й гръб и се отдалечи. Норман покри лице с ръцете си. Всеки ден му струваше десет хиляди долара. Защо ли въобще се залови!

— Действие!

Леко разтвори пръсти и погледна към сцената. Чу Дънбар тихо да говори на Рина:

— Така, така, сега пристъпваш. Поглеждаш надолу и ги съзираш. Най-напред Пол, после Джоузеф. Виждаш револвера в ръката на Джоузеф и разбираш какво се е случило. Сега почваш да вдигаш очи. Мъртви са, мислиш си ти. Може и да не си ги обичала, но си живяла с тях, използувала си ги. Може би за миг единият от тях ти връща късче от паметта — паметта, която си загубила и не можеш да си възвърнеш. Но за частица от секундата воалът се вдига. И твоят брат, или баща ти, или може би детето, което никога не си имала, лежи на пясъка в краката ти. Сълзите бликват в очите ти.

Ръцете на Норман бавно се плъзнаха по лицето му. Той притаи дъх и пристъпи встрани от камерата, която блокираше взора му. Рина плачеше. С истински сълзи.

Дънбар продължаваше да шепне:

— Сълзите са дошли, но воалът пак се спуска и ти не можеш да се сетиш защо плачеш. Сълзите секват и очите ти са сухи. Сега се обръщаш и се заглеждаш в пустинята. Там някъде, из самотните пясъци, някой те чака, някой с твоята памет… Ти ще намериш този човек. Тогава наистина ще знаеш коя си… Тръгваш към пустинята… бавно… бавно… бавно…

Гласът на Дънбар заглъхна, когато Рина започна да се отдалечава, и дори гордата, изправена осанка на гърба й сякаш молеше за милост. Норман се огледа. Целият екип се беше захласнал по Рина. Бяха забравили всичко на сцената, с изключение на нея. Почувствува влага в очите си. Проклетата сцена бе трогнала дори него.

— Стой! — гласът на Дънбар бе дрезгав, но ликуващ. — Готово! — отпусна се изтощен на стола.

Сцената се превърна в лудница, всички ръкопляскаха. Дори и коравосърдечният, изпечен екип, все стари ветерани, се хилеше. Норман изтича на сцената и възбудено сграбчи ръката на Рина.

— Беше вълшебна, малката! — заяви той. — Великолепна!

Рина го погледна. Сякаш в първия миг не го разпозна, после очите й се избистриха. Погледна към Дънбар, седнал на стола, заобиколен от операторите и помощниците си, после отново към Норман.

— Наистина ли смяташ така?

— Щях ли да го кажа, ако не го мислех, малката? — отговори той усмихнат. — Познаваш ме добре. Сега си отпочини две седмици. Аз ще подготвя „Шехеразада“.

Тя се обърна и загледа Дънбар, който бавно идваше към тях: бръчките на изтощение вече се бяха изписали върху слабото му четиридесетгодишно лице.

— Благодаря ви — каза и улови ръката на Дънбар.

Той се усмихна уморено.

— Вие сте голяма актриса, мис Марлоу! — каза той, пак така официален, както в началото. — Наистина е привилегия да се работи с вас.

Рина го изгледа за миг, почувствувала прилив на нова жизненост в себе си.

— Едва се държите на крака — изрече тя загрижено.

— Ще се оправя с малко почивка — бързо отвърна той. — Едва ли съм спал цяла една нощ от започването на филма.

— Това лесно ще уредим — каза уверено Рина. — Айлин?

Айлин се появи ненадейно някъде от тълпата.

— Телефонирай на Джеймс и му кажи да приготви гостната спалня за мистър Дънбар.

— Но мис Марлоу — възрази режисьорът. — Не мога да ви създам излишни притеснения.

— Мислите ли, че ще допусна да се върнете в онази пуста хотелска стая в това състояние? — настоя Рина.

— Обещах на мама да й телефонирам веднага щом завърша филма.

— Можете да й телефонирате от къщи — засмя се Рина. — Честна дума, имаме телефони.

Норман потупа Дънбар:

— Отпочинете си. Предстоят ви десет седмици монтаж. Но не се безпокойте, това е голям филм. Няма да се учудя, ако и двамата получите „Оскар“!

Норман не го вярваше, когато го бе изрекъл, но стана точно така.

19.

Нелиа Дънбар, шейсет и три годишна и здрава като пословичната канара, прекоси стаята и погледна сина си.

— Това ужасно същество — прошепна тихо тя. Отпусна се на стола до сина си и положи главата му на рамото си. Небрежно започна да го гали по челото. — Чудех се колко време ще ти е нужно да видиш колко струва — продължи тя. — Казвах ти да не се жениш за нея.

Клод не отговори. Излишно беше. Странна закрила представляваха обятията на майка му. Винаги. Още от дете, когато трябваше да тича от училище, преследван от хлапетата. Майка му го разбираше. Не бе нужно да й казва кога има неприятности. Тя инстинктивно се бе преместила в Калифорния след неговия брак с Рина.

Никога не бе бил силен, винаги нежен и слаб, а интензивното напрежение на творческите му пориви го изсушаваше и изтощаваше. В такива случай майка му го оставяше в леглото — понякога по цели седмици. Носеше му ядене, вестници, четеше му от книгите, които и двамата обичаха.

Често си мислеше, че това са най-хубавите мигове в живота му. Тук, сред меките тонове на стаята, подредена от майка му за него, той се чувствуваше удобно, приятно и спокойно. Всичко необходимо му беше под ръка. Наглостта и дребната подлост на света бяха изолирани отвъд стените на стаята.

Баща му никога не бе бил нищо повече от една смътна сянка. Помнеше го бегло, защото почина, когато Клод бе едва петгодишен. Смъртта на баща му не предизвика сериозно смущение в хода на живота им, защото той ги бе оставил заможни. Не бяха богати, но не бяха и бедни.

— Върни се в къщата и вземи вещите, които са ти необходими — каза майка му. — Можеш да прекараш нощта тук. Утре ще подадем молба за развод.

Той вдигна глава от рамото на майка си.

— Но мамо, аз дори не зная какво да кажа на адвоката.

— Не бой се! — каза майка му уверено. — Аз ще се погрижа за всичко.

Почувствува как огромна тежест се смъква от плещите му. За кой ли път майка му изговаряше вълшебните думи. Но когато застана на улицата пред къщата и видя колата на Рина, се побоя да влезе. Щеше да има нова сцена, а това не беше за него. Нямаше вече сили.

Погледна си часовника. Почти единадесет. Скоро ще излезе, тъй като бе канена на обед в студиото. Закрачи надолу и влезе в бара, непосредствено зад ъгъла на Сънсет Булевард. Щеше да пийне нещо, докато чака. Ще види колата, когато се спусне по хълма.

Барът беше затъмнен и когато влезе, столовете бяха все още обърнати върху масите. Но вече беше отворено и имаше един клиент, седнал с чаша бира пред себе си. Клод седна на високото столче до прозореца, откъдето можеше да наблюдава улицата.

Леко потръпна. Бе започнало да ръми, когато слизаше по хълма и щеше да е един от онези отвратителни, хладни следобеди, характерни за слънчева Калифорния. Пак потръпна. Надяваше се, че няма да настине.

— Уиски с топла вода — каза той на бармана, припомняйки си напитката, която майка му винаги му даваше при първите признаци на настинка.

— С топла вода ли? — изгледа го учудено барманът.

Клод кимна.

— Да, моля. — Вдигна поглед и забеляза самотния посетител, който също го гледаше — младеж с овехтяло жълто яке. — И резен лимон, ако имате — подвикна той след бармана.

Клод вдигна малката димяща порцеланова чаша. Отпи и усети как топлината се разлива по тялото му. Обърна се и погледна през прозореца. Сега вече наистина валеше. Пак надигна чашата и с изненада откри, че е празна. Реши да поръча нова. Имаше време. Знаеше точно какво прави в момента Рина. Кимна на бармана.

Точно в този момент тя седеше пред тоалетката и си поставяше грима, докато не станеше точно според желанието й. След това ще си прахоса времето с косата, като я разчесва, докато всеки кичур не застане на мястото си.

За нея беше закон никога да не пристига навреме. Винаги закъсняваше поне с час, много често дори повече. Вбесяваше се, когато трябваше да я чака, но изглежда, че всички други й бяха свикнали. Приемаха го просто за нещо нормално.

Клод погледна чашата. Пак бе празна. Поръча нова. Почваше да се чувствува по-добре. Рина ще се изненада, като се прибере и види, че вещите му ги няма. Няма вече да го нарича половин мъж. Ще разбере какъв мъж е бил, когато адвокатът й поднесе молбата за развод. Тогава ще разбере, че не е трябвало да го командува така.

И никога вече няма да му отправи такъв поглед, като през първата им брачна нощ — съжалителен, но и презрителен и което е най-лошото, проникващ дълбоко в него, разголвайки най-съкровените тайни на душата му, тайни, които криеше дори от себе си.

Бе влязъл в затъмнената стая, държейки в ръка поднос с изстудена бутилка шампанско и две чаши.

— Дойдох да донеса вино на моята любима.

Почнаха да се любят. Нежно и вълшебно, така, както винаги бе мислил, че трябва да бъде, защото беше девствен. Имаше нещо успокоително в женствените извивки на тялото й върху леглото, отпуснато така пасивно и не търсещо. Дори бе започнал да съчинява поема за нейната красота, когато усети опипващата ръка по тялото си.

За част от секундата замръзна, сепнат от чуждите пръсти. После се отпусна, тъй като докосването беше толкова леко и нежно, че едва го усещаше. Долови някакъв трепет да пробягва по тялото й, после втори и сякаш огън бликна от нея.

Дълбоко в душата й се надигна някакъв стон и тя го придърпа към себе си, а ръцете й раздраха долната част на пижамата му. Престана да бъде умоляваща и нежна, престана да мисли какво той чувствува или иска, беше завладяна от собствените си желания. Пръстите й го нараняваха, докато се опитваше да го насочи, да го насили да влезе в нея.

Ненадейно го завладя някакъв ужас. Страх от сексуалността на тялото й, така дремещо, очакващо до този момент, за да налети на мъжеството му и да го похити. Направо паникьосан, той се освободи от нея и се изправи разтреперен до леглото.

Опита се да задържи разкъсаната пижама около себе си и дочу как дъхът й притихва. Долови шумоленето на чаршафите и я погледна.

Беше се обърнала настрани и вперила поглед в него. А чаршафът небрежно загръщаше бедрата й. Гърдите й бяха натежали, зърната все още набъбнали от страст. Очите сякаш го изгаряха.

— Да не си такъв, какъвто някои считат, че си?

Почувствува как лицето му пламва. Бе долавял язвителните забележки, отправяни зад гърба му, но простият народ не можеше да разбере неговото вглъбяване в работата.

— Не! — каза рязко той.

— Тогава що за мъж си?

Той падна на колене до леглото и я загледа.

— Моля те — проплака, — моля те, трябва да ме разбереш. Ожених се за теб, защото те обичам, но не съм като другите. Майка ми твърди, че съм по-чувствителен и силно напрегнат.

Тя не проговори и той видя ужасната комбинация от съжаление, състрадание и разбиране да се смесва в погледа й.

— Не ме гледай така — замоли я той. — Следващият път ще бъде по-добре. Няма да бъда толкова нервен. Обичам те. Обичам те.

Усети ръката й да го милва нежно по главата, после да се плъзга бавно към слепоочията. Постепенно сълзите му пресъхнаха, той улови ръцете й и ги зацелува жадно.

— Ще бъде по-добре, мила — обеща нежно той.

Ала никога не стана по-добър. Имаше нещо в съвършената женственост на тялото й, в страхотната й сексуалност, което го плашеше и го правеше напълно импотентен.

— Какво казахте? — думите го отскубнаха от миналото и го върнаха в настоящето. Вдигна поглед. Другият клиент, младежът в жълтото яке, му говореше.

— Помислих, че ми казахте нещо. Извинявам се.

Клод се почувствува глупаво. Несъмнено бе говорил. Правеше го много често, когато се зарееше в мислите си. Почувствува се объркан.

— Да — каза той в опит да заглади смущението. — Казах, че денят се развали, не е ли така?

Очите на младежа се плъзнаха от него към прозореца, после се върнаха.

— Да — каза учтиво той. — Така е.

Клод го погледна. Симпатичен младеж. Да, симпатичен в грубоватостта си. Вероятно артист, комуто не е провървяло, спрял да изпие една бира, докато дъждът престане. Вдигна чашата. Пак беше празна.

— Да ви почерпя едно — каза той. Младежът кимна.

— Ще пия още една бира. Благодаря.

— Барман, бира за младежа — поръча Клод. После чукна по чашата. — И за мен още едно.

Едва три питиета след това видя колата на Рина да се спуска надолу по Сънсет Булевард, тогава му хрумна идеята. В края на краищата, колкото и малко да бяха вещите му за взимане, не можеше да ги носи сам.

След като позвъни повторно, се сети, че беше четвъртък, свободният ден на прислугата. Измъкна собствения си ключ. Качиха се по стълбището направо в стаята му. Той отвори гардероба и извади един куфар.

— Вие изпразнете чекмеджетата — каза на младежа. — Ще донеса още един.

Излезе за момент от стаята и когато се върна, придружителят му разглеждаше портрета на Рина, който бе стоял на бюрото.

— Коя е тази?

— Жена ми — каза с неохота Клод. После се изкикоти. — Как ли ще се изненада, когато се прибере и види, че съм си отишъл?

— Вие сте съпруг на Рина Марлоу?

Клод кимна.

— Слава богу, не за дълго още.

Младежът го изгледа странно.

— Защо искате да се чупите от такова парче? — запита той.

Клод дръпна сърдито портрета от ръцете му и го захвърли към стената. Стъклото се строши и късчетата се разпиляха по килима. Обърна се и влезе в банята. Свали си сакото и разхлаби връзката. Завъртя крановете, за да си измие ръцете, но шумът от течащата в мивката вода внезапно му напомни деня, когато бе слязъл в солариума. Припомни си шума на водата от фонтана, когато забеляза Рина, легнала гола на масата и масажирана от Айлин.

Айлин бе гола до кръста, облечена само с плътно прилепнали черни панталони, които обикновено носеше. Видя движението на жилестите мускули по гърба й, докато ръцете се движеха нежно по гърба на Рина.

Рина бе положила едната си ръка върху лицето, за да си пази очите от слънцето. Тялото й се гърчеше страстно при докосванията на Айлин. Когато усетиха присъствието му, Рина вдигна ръка. Смътно го изненада плоскостта на гръдния кош на Айлин.

— Не спирай, мила — дрезгаво прошепна Рина на Айлин.

Айлин послушно възобнови масажа. Чувственият ритъм се върна в тялото на Рина, докато лежеше там, с глава, извита настрани, за да го гледа. След малко вдигна ръце и привлече главата й към бедрата си.

— Целуни ме, любима — заповяда й тя, без да сваля очи от Клод.

Той се извърна рязко и побягна от стаята, а звукът от подигравателния й смях се примеси с шума на водата от фонтана и остана да кънти в ушите му.

При спомена за това той закри с ръце лицето си. Целият плуваше в пот. Дрехите му лепнеха към тялото. Кожата му изтръпна. Реши да вземе душ.

Горещата струя го отпусна и сякаш изкараха топлината от уискито на повърхността на кожата. Насапуниса се обилно с фино ароматизирания сапун, който майка му поръчваше специално за него от Лондон.

Излезе от душа, като се търкаше усърдно. Огледа със задоволство изтръпналата си розова кожа. Обичаше да бъде чист. Потърси хавлията, но не я откри на обичайното място.

— Би ли ми подал синия халат от гардероба — извика по навик той, без да се замисли.

Взе от лавицата шишето одеколон и отля обилно в шепата си, после започна да го разтрива по тялото. Някакъв инстинкт го накара да погледне в огледалото. Младежът бе застанал на прага на отворената врата и го гледаше. Халатът бе преметнат през ръката му. Беше си свалил жълтото яке и останал по мръсна бяла тениска.

Клод видя гъстите черни косми по ръцете на младежа, по раменете и гърдите. Обзе го чувство на погнуса.

— Можете да го оставите на стола — каза той, като се покри, доколкото можеше с кърпата. Вместо това младежът му се ухили многозначително и влезе в банята, затваряйки с ритник вратата зад себе си.

Клод се изви гневно:

— Излезте оттук!

Младежът не помръдна. Усмивката му стана още по-широка.

— О, зарежи таз работа, старче — каза той. — Не си ме довел тук да ти помагам с багажа!

— Излезте или ще викам за помощ! — каза Клод, чувствувайки внезапна уплаха. Младежът се изсмя.

— Кой ще те чуе? — запита той. — Разбрах те още в мига, когато ми каза, че прислугата я няма.

— Ужасно същество! — изпищя Клод. Усети зашеметяващ удар отстрани на главата и падна разкрачен. Надигна се на ръце и крака. — Моля ви, идете си — промълви с отпаднал глас.

Младежът замахна с ръка. Клод инстинктивно се дръпна назад, ала не достатъчно бързо. Разтворената длан се стовари болезнено върху бузата, отмятайки главата му настрани и тя се удари в тоалетната чиния. Впери изплашен поглед в младежа.

— Едва ли искаш да си ида, нали? — попита младежът, теглейки с ръка черния кожен колан. — Ти си от тези, които обичат най-напред да ги пообработят малко.

— Не съм!

— Така ли? — изсмя се иронично младежът и вдигна колана. — Стига си ме премятал, мога да разбера, то се вижда.

За частица от секундата Клод не го разбра, после се погледна в слабините. Луда мисъл му мина през ума. Да можеше да го види Рина сега, щеше да се увери, че е мъж.

Коланът се вряза в гърба му, изпращайки болезнени тръпки по гръбнака.

— Стига! — проскимтя той. — Моля, не ме бийте повече!

Надигна се уморено от пода и погледна към спалнята. Младежът си бе отишъл, отнасяйки всичките пари на Клод. Бавно застана пак под душа и завъртя крана на топлата вода.

Почувствува как силите му се връщат, когато водата се просмука в кожата. Какво ужасно нещо му се случи, помисли той, припомняйки си всички унижения, на които го бе подложил младежът. Чувството на удовлетвореност го облада. Да беше той по-силният, щеше да му даде да разбере. Усети как възбуда се надигна в гърдите му при мисълта как би изтръгнал колана от ръцете на младежа и как би го удрял до кръв. Почувствува внезапния прилив на сила в слабините си.

Точно в този миг прозря истината.

— О, не! — изкрещя той, потресен от осъзнатото. Значи това, което всички казваха за него, е вярно. Единствен той е бил слепият, докато собственото му тяло не го бе предало.

Обзе го небивал гняв. Остави водата да тече и отвори тоалетното шкафче. Извади старомодния бръснач, който използуваше откак бе започнал да се бръсне — бръсначът, който за него бе символ на мъжеството му.

Дива, безумна ярост сляпо го завладя, когато замахна озлобено към себе си. Щом не можеше да бъде мъж, щеше да се превърне на жена. Замахна пак, после пак. Най-после, останал без сили, се строполи на пода.

— Проклета да си! — простена той. — Проклета да си, майко!

Това бяха последните му думи.

20.

Дейвид Улф се спря на прага на банята и почувствува, че му се повдига. Имаше кръв навсякъде — по белите и сини плочки на стените и пода, по бялата вана, по мивката и тоалетната чиния.

Трудно можеше да се повярва, че само преди тридесет минути вратата на кабинета му се бе разтворила рязко и вуйчо му, със зачервено до мораво лице, издаващо силната му възбуда, бе наредил:

— Заминавай в къщата на Рина Марлоу. Едно от момчетата ни в рекламата току-що научило от полицейския участък на Бевърли Хилс, че Дънбар се е самоубил.

Дейвид вече бе до вратата.

— Гледай да не я замесват — викна старецът подире му. — Два милиона незавършени негативи сме вложили по нея!

На път за града взе Хари Ричардс, началника на охраната на студиото. Ричардс, бивш сержант от полицията, поддържаше тесни връзки с всички ченгета. Мина за по-бързо през крайните шосета, през Голдуотър Каньон към Сънсет Булевард. За двадесет минути стигна до къщата на Рина.

Сега двамата облечени в бели престилки служители от моргата вдигаха някак смаленото тяло на Дънбар и го поставиха в малка, подобна на кош носилка, като го покриха с бял чаршаф.

Санитарите вдигнаха носилката и Дейвид се дръпна да им стори път. Запали цигара, а те изнесоха тялото през спалнята в коридора. Първият парещ вкус на дима стигна до стомаха му. Слаб писък долетя от фоайето долу и той изтича към вратата, мислейки да не би Рина да е успяла да се изплъзне от лекаря. Но когато стигна до върха на стълбището, видя, че не беше Рина. Беше майката на Дънбар.

Тя се мъчеше да се освободи от прегръдките на двама червендалести полицаи, докато минаваше покритата с бяло носилка.

— Бебето ми! — пищеше тя. — Пуснете ме да си видя бебето!

Санитарите минаха безучастно покрай нея и излязоха навън. Дейвид зърна тълпата репортери отвън, когато вратата се отвори и затвори. Тръгна надолу по стълбището и пак чу писъците на старицата.

Успяла бе да се отскубне от единия полицай и с една ръка се бе уловила за стълбищния парапет.

— Ти уби сина ми, кучко! — острият, писклив глас изпълни цялата къща. — Ти го уби, защото разбра, че се връща при мен! — Старицата успя да освободи и другата си ръка. Искаше да се изкачи по стълбището.

— Разкарайте тази полудяла бабичка навън! — Дейвид се обърна, сепнат от резкия глас, долетял отгоре.

Там стоеше Айлин с гневен израз на лицето.

— Разкарайте я навън! — изсъска разярено тя. — И без това лекарят си има достатъчно главоболия с Рина, за да е нужно да слуша и тази дърта кучка!

Дейвид улови погледа на Ричардс и му кимна. Ричардс мигновено пристъпи до единия от полицаите и му зашепна нещо. Изоставили всякаква учтивост, двамата полицаи сграбчиха отново мисис Дънбар, единият й запуши безцеремонно устата с ръка и като я влачеха, измъкнаха я от стаята. Миг по-късно някаква странична врата се затръшна и настъпи тишина.

Дейвид пак погледна към стълбището, но Айлин бе изчезнала. Пристъпи към Ричардс.

— Казах на момчетата да я отведат в клиниката на Колтън — обясни бившият полицай.

Дейвид кимна одобрително. Доктор Колтън си знаеше работата. Студиото му изпращаше много от своите звезди, да останат там на сухо. Той ще се погрижи да не говори с никого, преди Дейвид да я види и намери начин да я умири.

— Обади се в студиото да изпратят двама от твоите хора. Не искам никакъв журналист тук, след като полицията си отиде.

— Вече го сторих — отговори Ричардс и го улови за ръката. — Ела в хола. Искам да те запозная с лейтенант Стенли.

Лейтенант Стенли бе седнал край малката телефонна масичка във формата на бъбрек, разтворил бележник пред себе си. Стана и се ръкува с Дейвид. Беше слаб, бледолик и сивокос мъж и Дейвид си помисли, че прилича повече на счетоводител, отколкото на детектив.

— Много неприятна работа, лейтенант — каза Дейвид. — Подразбрахте ли вече какво се е случило всъщност?

Лейтенантът кимна.

— Мисля, че почти сме го сглобили. Няма съмнение — чисто самоубийство. Все пак, едно нещо ме безпокои.

— Какво?

— Проследихме действията на Дънбар, както обикновено правим — каза детективът. — Тъкмо преди да се върне тук, взел със себе си някакъв младеж от един бар. В бара показал пачка пари, а тук не намерихме нищо. Освен това има няколко синини по главата и гърба, които следователят не може да обясни. Барманът ни го описа подробно и скоро ще го пипнем.

Дейвид го погледна.

— Но каква е ползата? — запита той. — Сигурни сте, че Дънбар се е самоубил: какво повече би могъл да ви каже младежът?

— Някои не се замислят, като пипнат педераст; понапердашват го малко, за да се подърпа, а след това му задигат мангизите.

— Е, и?

— Дънбар не е единственият хомосексуалист в района — продължи лейтенантът. — Ние ги водим на списък, дълъг цял метър. Някои от тях си вършат работата и им се полага известна закрила.

Дейвид хвърли поглед към Ричардс. Началникът на охраната на студиото му върна погледа с безстрастните си очи. Дейвид се обърна пак към полицая.

— Много ви благодаря за разговора, лейтенант — каза той. — Силно впечатление ми направи експедитивността, с която работихте.

Тръгна към вратата, оставяйки Ричардс и полицая сами. Долови плътния шепот на Ричардс на излизане.

— Слушай, Стен — казваше едрият бивш полицай, — стигне ли това до пресата, ще се забърка голяма каша и могат да се нанесат непоправими щети на студиото, то и така, с това самоубийство е достатъчно напечено.

Дейвид излезе навън и прекоси фоайето към стълбището. Много умно бе постъпил, вземайки стария сержант със себе си. Сега беше сигурен, че в пресата няма да се спомене за никой друг. Качи се по стълбището и влезе в малката всекидневна, водеща към спалнята на Рина. Айлин се беше отпуснала изтощена на стола. При влизането му вдигна очи.

— Как е тя?

— Ужасно! — отговори тя уморено. — Лекарят й постави инжекция с доза, която би повалила и кон.

— Не е зле да пийнеш нещо. — Той стана, отиде до барчето и го отвори. — Аз също — добави той. — Скоч искаш ли?

Тя не отговори и той напълни две чаши с „Хейг & Хейг“. Подаде й едната и седна срещу нея. Цветът на лицето й се поосвежи, когато уискито се плъзна към стомаха й.

— Беше ужасно — промърмори тя.

Той не отговори. Тя пак отпи от чашата.

— Рина имаше среща на обяд, така че се прибрахме у дома от студиото към четири. Качихме се по стълбището да се облечем към четири и половина и Рина каза, че й се струва, че в банята на Клод тече вода. Прислугата я нямаше, затова ме накара да проверя. Сигурно е усетила, че нещо не е наред, след като се забавих. Влезе в спалнята, докато телефонирах на полицията. Опитах се да й попреча да види какво е станало, но тя беше вече в банята, когато се обърнах.

Остави чашата и потърси цигара. Дейвид запали една и й я подаде. Взе я и я постави между устните, а димът се заизвива покрай лицето й.

— Стоеше изправена и се взираше в него, в страхотното количество кръв и не преставаше да повтаря едно и също: „Аз го убих, аз го убих! Убих го, както убих всички, които са ме обичали“. После започна да пищи. — Айлин притисна ръце към ушите си.

Дейвид си погледна чашата. Беше празна. Стана мълчаливо и я напълни отново. Като сядаше, се загледа замислено в кехлибарената течност.

— Знаеш ли — каза той, — не мога да разбера защо въобще се омъжи за него.

— Там именно е бедата — отвърна гневно тя. — Никой от нас не се е опитал поне веднъж да я разбере. За вас тя представлява само добър касов сбор, пари в банката. Пет пари не давате що за човек е. Ще ти кажа защо се омъжи за него. Защото го съжаляваше, защото искаше да направи от него мъж. Затова го взе. И затова сега лежи в кревата и плаче дори в съня си. Плаче, защото не е успяла.

Телефонът иззвъня. После пак. Дейвид я погледна.

— Аз ще се обадя — каза той. — Ало?

— Кой се обажда?

— Дейвид Улф — автоматично отговори той.

— Тук е Джонас Корд — каза гласът.

— Мистър Корд — започна Дейвид. — Аз съм от Норман…

— Зная — прекъсна го Корд. — Помня ви. Вие сте младежът, който върши черната работа на Бърни. Току-що научих от радиото за станалото. Как е Рина?

— В момента спи. Лекарят я приспа с инжекция.

Настъпи дълга, празна тишина по линията и Дейвид си помисли, че може би са ги прекъснали. После гласът на Корд се върна:

— Всичко под контрол ли е?

— Така мисля — каза Дейвид.

— Добре. Дръжте го така. Ако се нуждаете от нещо, уведомете ме.

— Непременно.

— Няма да забравя какво правите — каза Корд. Чу се щракване и линията млъкна. Дейвид бавно остави слушалката.

— Това беше Джонас Корд — каза той.

Айлин не махна ръце от лицето си.

Той се обърна и пак загледа телефона. Нещо не разбираше. От това, което бе чувал за Корд, той не бе от хората, които си пилеят времето да изказват съболезнования. Напротив, тъкмо обратното.

Несъзнателно погледът му се насочи към затворената врата на спалнята на Рина. Сигурно тук се криеше много повече, помисли си той.

Минаха четири месеца, преди да види Рина отново. Вдигна очи от кушетката на вуйчо си, когато тя влезе в стаята.

— Рина, миличка! — възкликна Бърни Норман, като стана от стола и протегна ентусиазирано ръце към нея. После направи крачка назад, огледа я и се завъртя около нея, сякаш бе премираната телица на говедовъдна изложба. — По-елегантна от всякога.

Рина се огледа.

— Здравей, Дейвид — каза тихо тя.

— Здравей, Рина. — Той стана. — Как си?

— Чудесно — отговори тя. — Как иначе след три месеца, прекарани в оздравителен санаториум?

Той се засмя.

— Следващият ти филм ще бъде като ваканция — прекъсна я Норман. Рина се извърна към него с лека усмивка на лицето.

— Карай нататък, дърт копелдак — каза тя. — Запознай ме с плановете си.

Норман се засмя доволно.

— За миг се зачудих дали наистина е моята стара приятелка тази, която влиза в кабинета ми, толкова беше мила.

Рина също се засмя.

— Казвай сега за ваканцията — настоя тя.

— Африка! — каза тържествено Норман. — Най-страхотния сценарий за джунглата, който съм чел след „Трейдър хорн“.

— Знаех си — каза Рина, обръщайки се към Дейвид. — Знаех, че следващия път ще ме накара да стана женски Тарзан.

След като си излезе, Дйвид погледна вуйчо си.

— Рина ми изглежда по-тиха, по-укротена някак.

Норман го изгледа дяволито.

— И какво от това? — каза той. — Може да е поузряла и поулегнала. Крайно време беше. — Стана от бюрото и отиде при Дейвид. — До събранието на акционерите през март остават само шест месеца.

— Все още ли не си разбрал кой ни разпродава?

— Не — поклати глава Норман. — Опитах навред. Комисионерите, застрахователите, банките. И те опитаха. Никой не знае. Но всеки ден акциите ни падат. — Той задъвка незапалената пура. — Купувах колкото можех, ала нямам достатъчно пари да спра лавината. Всичките пари, които успях да заделя или заема, хвръкнаха.

— Може акциите да се покачат, като обявим новия филм на Рина. Всички знаят, че тя носи пари.

— Надявам се — каза Норман. — От всичко губим пари. Дори и от киносалоните. — Той се върна при стола и се отпусна в него. — Там беше грешката, която направих. Въобще не трябваше да ги купувам. Заради тях трябваше да пусна в обращение акциите, да сключа заеми с банките, филмите познавам: недвижимото имущество, фу! Не трябваше да слушам онези от Уолт Стрийт преди десет години. Сега продадох компанията си, пари вече нямам. И даже не зная кой я притежава!

Дейвид се изправи на крака.

— Е, безсмислено е да се тревожим за това. Все още имаме шест месеца до събранието. А за шест месеца могат да се случат много неща.

— Да — промълви Норман обезсърчен. — Може да стане и по-лошо!

Дейвид затвори вратата на кабинета след себе си. Седна зад своето бюро и започна да си изрежда списъка на враговете, които вуйчо му бе имал през живота си. Списъкът беше дълъг, обаче нямаше ни един с чак толкова пари, необходими за тази операция. Освен това повечето от тях бяха също от филмовата индустрия и бяха сторили на вуйчо му толкова злини, колкото им беше сторил и той. Беше като вид игра между членовете на един клуб. Всички пискаха и крещяха с все сила, но никой не го вземаше толкова надълбоко, че да бъде обладан от такава ненавист.

Изведнъж си припомни нещо — Рина. Погледна към вратата, а ръката му автоматично се насочи към телефона. Рязко я дръпна. Нямаше смисъл да се прави на глупак.

Но имаше предчувствие. Колко е бил прав, узна едва след шест месеца, когато накара Айлин да запише Рина в болницата под фалшиво име. Току-що се бяха върнали от Африка, където бяха заснели „Кралицата на джунглата“ и изведнъж се бе разболяла. Не му се искаше пресата да надуши това, докато филмът не излезеше по екраните.

21.

— Джонас Корд — промълви огорчено Норман. — През цялото време е бил Джонас Корд. Защо не ми каза?

Дейвид се обърна към прозореца на хотела, който гледаше към Сентръл парк.

— Не знаех. Само предполагах.

— Знаеш, не знаеш — каза продуцентът, задъвкал угасналата си пура, — все пак трябваше да ми кажеш.

— Каква полза? — запита Дейвид. — Не бих могъл да ти го докажа, а и да можех, ти нямаше пари да се бориш с него.

Норман извади пурата от устата си и я изгледа навъсено. Захвърли я с гневен жест на килима.

— Какво съм му сторил, че иска да ме опропасти? — запита с болка той. Дейвид не му отговори. — Нищо! Това съм му сторил. Само спечели пари от мен. Повече пари, отколкото използува, за да ми пререже гърлото! — Бърни измъкна от джоба нова пура и я размаха пред лицето на Дейвид. — Това да ти бъде за урок. Никога не прави услуга никому, никога не печели пари за никого, само за себе си. Иначе ще получиш нож в гърба си, направен от собственото ти сребро!

Дейвид погледна вуйчо си в лицето, станало пурпурно от гняв, и си припомни сцената, която се бе развила на заседанието на акционерите.

Норман бе пристигнал по-самоуверен от когато и да било през последните няколко месеца. Процентът на пълномощията беше почти толкова, колкото всяка година. Само около двайсет и пет на сто от акционерите се въздържаха да изпратят пълномощните си формуляри. Всичко, което ги интересуваше, бе кога пак ще получат дивиденти. Но тези пълномощия, плюс осемте процента, които Норман притежаваше на свое име, му даваха благоприятната позиция да гласува с тридесет и три процента от акциите.

Присъствието на заседанието бе както обикновено. Няколко пенсионирани бизнесмени и няколко жени, които се шляеха по улиците и десетината им акции им даваха правото да си убият тук времето; онези директори на компанията, които случайно се намираха в града, и служителите на компанията от кантората в Ню Йорк.

Едва след приключването на формалностите, когато Норман изиска правата на дирекционния съвет, той почувствува, че нещо не е в ред. Докато говореше Дан Пиърс, импресариото, и един друг мъж, чието лице му бе познато, но чието име Норман не можеше да си спомни, влязоха в залата и седнаха на първия ред в малката аудитория.

Един заместник-президент, отговарящ за продажбите, почтително прочете одобрения от Норман списък на кандидатите за директори. Друг заместник-президент, отговарящ за работата в чужбина, — също почтително предложи да се приеме предложението.

В този момент се изправи Дан Пиърс.

— Господин президент — заяви той, — аз имам няколко предложения за директори на корпорацията.

— Вие нямате право! — викна Норман от трибуната.

— Съгласно правилника на компанията — възрази Дан Пиърс, — всеки акционер може да представя толкова лица за директори на корпорацията, колкото такива длъжности има!

Норман се обърна към заместник-президента си и към юридическия съветник:

— Вярно ли е?

Адвокатът кимна нервно.

— Уволнен си, глупак такъв! — процеди Норман. Обърна се към Пиърс:

— Това е незаконно! — изрева той. — Опит да се разстрои компанията.

Мъжът, седнал до Пиърс, стана.

— Предложението на мистър Пиърс е съвсем редовно и лично аз мога да засвидетелствувам законното му основание да го направи.

Едва сега Норман си припомни името му — Макалистър, адвокатът на Джонас Корд. Веднага се укроти.

— Надявам се, че можете да докажете акциите си? — запита предпазливо той.

— Разбира се — усмихна се Макалистър.

— Да видя доказателствата. Имам право да поискам това!

— Разбира се, че имате — каза Макалистър. Пристъпи към трибуната и му връчи акционерно удостоверение.

Норман го погледна. Беше акционерно удостоверение, издадено съответно на името на Дан Пиърс за десет акции.

— Това ли са всичките ви акции? — запита невинно той.

Макалистър пак се усмихна.

— Това е достатъчно като доказателство — отвърна той, отклонявайки опита на продуцента да разбере колко акции стоят зад гърба им. — Може ли да продължим с предложенията си?

Норман кимна мълчаливо. Пиърс отново стана и представи шест имена за деветчленния дирекционен съвет. Достатъчно, за да осигурят пълен контрол. Като се изключат неговото и това на Макалистър, всички останали имена бяха непознати за Норман.

Когато дойде време да се преброят гласовете, Макалистър представи на събранието пълномощия за четиридесет и един процента от компанията — двадесет и шест процента на името на Джонас Корд и петнадесет, държани в различни комисионерски къщи. И шестимата предложени от тях бяха избрани.

Норман се обърна към своите администратори. Изгледа ги внимателно за миг, после оттегли шест от своите предложения, оставяйки само себе си, Дейвид и заместник-президента и касиер на дирекционния съвет. Заседанието свърши, той насрочи заседание на дирекционния съвет в кабинета на компанията следобед, за избор на висши служители.

Мълчаливо се запъти към кабинета, а обикновено червендалестото му лице беше пребледняло. Пиърс го спря на вратата.

Норман го изгледа.

— Не разговарям с изменници — каза той. — Върви да разговаряш с Хитлер! — И затръшна вратата.

Дан Пиърс се обърна към Дейвид.

— Дейвид, накарай го да се вслуша в разума — каза той. — Корд ме е упълномощил да предложа три милиона за акциите на дъртака. Два пъти повече от стойността им. Ако не приеме, Корд заяви, че ще обяви компанията за несъстоятелна и акциите ще станат годни само за тапети.

— Ще видя какво мога да направя — каза Дейвид и забърза след вуйчо си.

Сега Норман продължаваше да пъшка, крачейки нагоре-надолу из стаята и заплашвайки с битка за пълномощията. Ще му покаже той на този полудял Корд, че Бърни Норман не е глупак, че не е изградил една индустрия от нищо, с голи ръце, без да има нещо в главата си.

— Почакай! — рязко каза Дейвид. Беше се наситил на глупостите на вуйчо си. Време беше някой да разкрие на стареца житейските истини. — Говориш за битка за пълномощия? — кресна той. — Как ще се бориш с него? С книжни топки, вместо с пари? И ако се бориш, честно казано, мислиш ли, че някой ще те подкрепи? През последните четири години тази компания постоянно губи пари. Най-големият филм, който направихме през това време, бе „Ренегатът“ — филм на Корд, не наш. И най-големият филм на пазара днес е „Небесните дяволи“ — пак филм на Корд. Този, който ти не пожела да разпространяваш, защото нямало голяма аванта за теб в него! Да не мислиш, че съществува човек със здрав разум, който би те подкрепил срещу Корд?

Продуцентът се опули насреща му.

— Само като си помисля — проплака той, — че от собствената ми плът и кръв чувам такива думи!

— Зарежи това, вуйчо Бърни — продължи Дейвид. — Роднинството няма нищо общо. Аз изброявам фактите.

— Факти? — кресна Норман. — Искаш факти? Добре, на ти ги. Кой беше този, който отиде и закупи „Слънчеви петна“, филм, който спечели едва ли не всички награди? Кой? Никой друг, освен мене!

— Но донесе и загуба от милион долари.

— Аз ли съм виновен? — горчиво отвърна вуйчо му. — Не им ли го казах предварително? Не, искаха престиж, получиха престиж.

— Това са стари работи, вуйчо Бърни — каза Дейвид. — Те нямат нищо общо с днес. Никой вече не мисли за тях.

— Аз мисля — възрази Норман. — Моята кръв се лее. Аз съм изкупителната жертва. Но още не съм умрял. Като им кажа за филмите, които правя с Рина Марлоу, ще получа всички пълномощия, които са ми нужни.

Дейвид изгледа вуйчо си, после отиде до телефона.

— Междуградски, моля. — Искам да говоря с болницата Колтън, Санта Моника, Калифорния, стая триста и девет.

Хвърли поглед към вуйчо си, който гледаше през прозореца.

— Айлин? Дейвид е. Как е тя?

— Не е добре — каза Айлин с толкова отслабнал глас, че едва се чуваше.

— Какво казва лекарят?

Дейвид я чу да хълца в слушалката.

— Дръж се! — каза той. — Не е моментът да се предаваш.

— Каза… че умира. Че било истинско чудо, че е изтраяла толкова дълго. Просто не знае какво я държи жива.

Чу се щракването и телефонът замря в ръката му. Обърна се към вуйчо си.

— Рина няма вече да направи друг филм нито за теб, нито за когото и да било — каза той. — Тя умира.

Продуцентът го изгледа и лицето му пребледня. Отпусна се на стола.

— Господи! В такъв случай какво ще стане с компанията? Тя ни беше единствената възможност да оцелеем. Без нея всичко е загубено, свършени сме. — Изтри си лицето с кърпичката. — Сега даже и Корд няма да се занимава с нас.

— Какво имаш предвид? — изгледа Дейвид вуйчо си.

— Shmuck! — отсече Норман. — Още ли не виждаш? Да ти го начертая на диаграма ли?

— Да видя? — попита зачуден Дейвид. — Какво да видя?

— Че всъщност Корд пет пари не дава за компанията — каза старецът. — Че иска само момичето.

— Момичето?!

— Разбира се! — каза Норман. — Рина Марлоу. Помниш ли срещата ми с него в тоалетната на Уордорф? Помниш ли какво ми беше казал той? Че няма да ми каже имената на courvehs, защото съм му откраднал Марлоу под носа?

Изведнъж истината блесна в главата на Дейвид. Как не се бе сетил за това? То можеше да обясни телефонното обаждане на Корд през нощта, когато Дънбар се самоуби. Изгледа вуйчо си с уважение.

— Какво ще правим?

— Да правим ли? — учуди се старецът. — Да правим? Ще си държим устата затворени и ще отидем на заседанието. Сърцето ми може да се прескача, но щом той предлага три милиона за моите акции, ще стигне до пет!

Този път сънят не се изплъзна, когато Рина отвори очи. Във всеки случай изглеждаше по-реален от всякога преди. Тя остана притихнала за миг, оглеждайки прозрачното найлоново покривало над главата и гърдите. Бавно извърна глава.

Айлин седеше на стола и я наблюдаваше. Искаше й се да я успокои, да не се тревожи: наистина нямаше за какво да се тревожи. Толкова пъти бе преживявала вече това в сънищата си.

— Айлин! — прошепна тя.

Айлин се сепна и скочи от стола. Рина й се усмихна.

— Наистина съм аз, Айлин — промълви тя. — Не съм си загубила разума.

— Рина! — Тя усети как ръката на Айлин улови нейната под чаршафа. — Рина!

— Не плачи, Айлин — промълви тя. Изви глава, за да види календара на стената, ала той беше много далеч. — Кой ден сме днес?

— Петък.

— Тринадесети? — опита се да се усмихне Рина. Видя усмивката и на лицето на Айлин, независимо от сълзите, които го обливаха. — Телефонирай на Джонас — каза уморено Рина. — Искам да го видя.

Затвори за миг очи, но ги отвори, когато Айлин се върна до леглото.

— Свърза ли се с него?

Айлин поклати глава.

— Казаха, че е в Ню Йорк, но не знаят как да се свържат с него.

— Открий го, където и да е! — усмихна се Рина. — Не бива да ме залъгваш повече — каза тя. — Тази сцена съм я изиграла много пъти. Намери го! Няма да умра, докато не дойде. — Слаба, иронична усмивка се появи на лицето й. — Във всеки случай, никой тук не умира през почивните дни. Колоните на вестниците вече са запълнени за уикенда.

Книга пета

Джонас — 1935

1.

Дръпнах лоста назад, като почти го забих в корема си, и завих леко наляво. Едновременно с това отворих дюзата и КЕ–4 се издигна към небето в полулупинг като изстреляна от лък стрела. Почувствах силата на притеглянето да ме притиска към седалката и да разпенва кръвта в ръцете ми. Изправих в края на лупинга и погледнах таблото: пердашехме с четиристотин и осемдесет над Атлантика, оставили вече Лонг Айлънд далеч зад себе си.

Протегнах ръка и потупах по рамото военния летец, седящ пред мен.

— Какво ще кажете, подполковник? — извиках аз през воя на двата двигателя и писъка на вятъра под пластмасовия щит над главите ни.

Видях го да кимва с глава в отговор на въпроса ми, без да се обръща. Знаех какво прави. Проверяваше таблото пред себе си. Подполковник Форестър бе един от големите летци. Бе минал школата на Еди Рикенбакер и летял с военна ескадрила. Съвсем не като стария генерал, изпратен от армията да провери нашия самолет, който оставихме на пистата на летище Рузвелт.

Генералът заемаше кресло в отдел „Доставки и резерви“ във Вашингтон. Опитът му със самолети се свеждаше до участието му във военния съд по време на процеса срещу Били Мичъл. Но той трябваше да даде своето одобрение. Извадихме късмет, че имаше поне един офицер от Въздушните сили сред своите подчинени.

Нямах никакви илюзии по отношение на него от мига, когато влезе в хангара, а Мориси, ломотещ като картечница, припкаше до него. Двама помощници вървяха след него — един полковник и един капитан. Никой от тях нямаше отличителните знаци на Въздушните сили върху униформата.

Спря на входа, загледан в КЕ–4. Видях как се намръщи неодобрително.

— Грозен е — заяви той. — Прилича на жаба.

Гласът му прокънтя в хангара и стигна до мен в кабината, където правех последни проверки. Измъкнах се върху крилото и скочих на пода на хангара бос. Тръгнах към него. Какво ли разбираше той от аеродинамика и конструиране? Главата му беше квадратна като бюрото, зад което седеше.

— Мистър Корд! — чух шепот зад гърба си. Обърнах се. Беше механикът. Ухилен. И той бе чул забележката на генерала.

— К’во има?

— Тъкмо се канех да го изкарам — започна бързо той. — И не ми се щеше да смачкам обущата ви.

Изгледах го за миг, после и аз се ухилих.

— Благодаря — казах, върнах се и ги нахлузих на краката си. Докато се присъединя към Мориси и генерала, ядът ми се беше поохладил.

Мориси държеше в ръка копие от чертежите и изчисленията и даваше обяснения на генерала:

— „Корд Еъркрафт Четири“ е революционна представа за двупилотния изтребител-бомбардировач, с пробег на полета над три хиляди километра. Набира скорост двеста и четиридесет, при максимум триста и шестдесет. Може да носи десет картечници, две оръдия, а под крилата и в кухината на търбуха — товар от бомби до петстотин килограма.

Хвърлих поглед назад към самолета, докато Мориси продължаваше да говори. Абсолютно прав бе, че е революционен по конструкция. Приличаше на приклекнала черна пантера с издадения си нос пред двете дръпнати назад крила, а големият пластмасов щит над кабината блестеше като окото на гигантска котка на бледата светлина.

— Много интересно — чух генералът да казва. — А сега имам само още един въпрос.

— Да, сър? — запита Мориси.

Генералът се закиска, поглеждайки към помощниците си. Те позволиха бегли усмивки да пробягнат по лицата им. Разбрах, че дъртият се готви да изтърси някоя от любимите си духовитости.

— Ние, военните, всяка година оглеждаме по около триста от тези така наречени революционни самолети. Въпросът е — може ли да лети?

Не издържах. Милионът, който бях хвърлил досега в КЕ–4, ми даваше правото да си отворя устата.

— Ще лети — и то по-добре от всичко, което имате в армията, генерале — казах аз. — Ще бие всеки самолет в света, включително и новите изтребители на Вили Месершмит.

Генералът се обърна към мен изненадан. Видях как погледът му се плъзна по оплескания ми бял комбинезон. Мориси бързо се намеси:

— Генерал Гадис, Джонас Корд.

Преди генералът да заговори от прага, зад гърба му се чу глас:

— Откъде знаете какво произвежда Вили Месершмит?

Вдигнах очи към говорещия, който тръгна към нас. Очевидно генералът си водеше и трети помощник. Различих сребърните крила на ризата и сребърните дъбови листа на раменете. Беше около четиридесетгодишен, строен и с мустаци. На ризата имаше две лентички — кръста за военни заслуги на Франция и ордена за бойни заслуги в полети.

— Той ми каза — сухо отвърнах аз.

Израз на изненада се появи върху лицето на подполковника.

— Как е Вили?

Гласът на генерала ме прекъсна, преди да отговоря:

— Тук сме да огледаме един самолет — каза рязко той, — а не да се осведомяваме за общи приятели.

Мой ред беше да се изненадам. Хвърлих бърз поглед на подполковника, но лицето му бе непроницаемо. Разбрах все пак, че няма особено топли чувства между двамата.

— Да, сър — бързо каза той. Обърна се и загледа самолета.

— Как го намирате, Форестър?

Форестър си прочисти гърлото.

— Интересно решение, сър — каза той. Обърна се към мен. — Витлата на променлива стъпка ли са?

Кимнах. Имаше набито око, за да го забележи на оскъдната светлина.

— Необичайна конструкция — продължи той — да се поставят крилата именно тук и да се дръпнат назад. Ще намали около четири пъти разстоянието за излитане.

— Точно така — казах аз. Слава богу, че поне един се сещаше каква е била целта.

— Питах ви какво мислите за вида му, Форестър? — сприхаво вметна генералът.

Завесата падна пак върху лицето на Форестър, когато се обърна.

— Твърде необикновен, сър. Различен.

Генералът кимна.

— И аз мисля така. Грозен. Прилича на клекнала жаба.

Този път вече наистина ми писна.

— Според вас самолетите се оценяват като мацки в някой конкурс за красота, така ли?

— Не, разбира се! — отсече генералът. — Но има известни общоприети условия при конструирането, които са се наложили като стандарт. Например новият изтребител на Къртис, който огледахме завчера. Това се казва самолет. А не да прилича на бомба, на която са окачили крила.

— Да, но този тук носи два пъти повече въоръжение плюс петстотин килограма бомби, лети хиляда и двеста километра по-надалеч, хиляда и петстотин метра по-високо и сто и двадесет километра в час по-бързо от изтребителя на Къртис, за който говорите! — възразих аз.

— Къртис прави добри самолети — настояваше генералът.

Погледнах го. Нямаше смисъл да се спори с него. Все едно да говориш на каменна стена.

— Не казвам, че не прави, генерале — обясних аз. — Години наред Къртис правеше добри самолети. Но ви казвам, че този тук е по-добър от всеки друг.

Генерал Гадис се обърна към Мориси.

— Готови сме да видим демонстрация на вашия самолет — каза сухо той. — В случай, разбира се, че вашият пилот не смята да спори още.

Мориси ми хвърли нервен поглед. Очевидно генералът не бе доловил името ми. Кимнах му и влязох навътре в хангара.

— Изкарайте го! — наредих на механиците, които стояха в очакване.

Мориси, генерал Гадис и свитата му излязоха навън. Когато излязох и аз, видях, че Мориси и другите са се скупчили около генерала, а Форестър бе застанал малко встрани и разговаряше с една млада жена. Хвърлих й бърз поглед. Биваше си я — диви очи и чувствени устни.

Погледнах самолета на пистата. Долових стъпки зад гърба си и се обърнах. Беше Мориси.

— Не биваше да се нахвърляте така върху генерала.

Ухилих му се.

— Нищо му няма на дъртия копелдак. Обградил се е с толкова хора, дето го зяпат в устата, че можеш да го сбъркаш с филмов продуцент.

— Все едно, и без това трудно ще го спечелим за клиент. Научих, че Къртис му предлага самолетите си по сто и петдесет хиляди на парче, а знаете, че ние можем да смъкнем най-много до двеста двадесет и пет хиляди.

— Какво от това? — попитах аз. — Разликата е като между пилешки курешки и пилешка салата. Не можеш да купиш Кадилак за цената на Форд.

Погледна ме за миг, после сви рамене.

— Парите са твои, Джонас.

Наблюдавах го, докато се връщаше при генерала. Беше велик конструктор, но прекалено нервен, за да бъде добър търговец. Обърнах се към механика.

— Готово ли е?

— Веднага, щом кажете, мистър Корд.

— Добре — промърморих аз и почнах да се катеря към кабината. Усетих нечия ръка да ме дърпа за крака.

— Възразявате ли, ако ви придружа? — беше подполковникът.

— Разбира се, че не — поканих го аз. — Влизайте.

— Благодаря. Впрочем, не чух името ви?

— Джонас Корд — осведомих го аз.

— Роджър Форестър — отвърна той, подавайки ми ръка.

Трябваше да се сетя, още когато чух името, но тогава не ми беше до това. Роджър Форестър — един от първите асове на ескадрилата Лафайет. Сам бе смъкнал двадесет и два немски самолета. Един от героите ми, когато бях дете.

— Слушал съм за вас — казах. Усмивката му се разшири.

— И аз съм чувал нещичко за вас.

И двамата се разсмяхме и се почувствах по-добре. Издърпах го за ръката и той се качи на крилото до мен. Погледна към кабината, после към мен.

— Без парашути ли?

— Хич не ги обичам — обясних аз. — Изнервят ме. Психологическо въздействие. Говори за липса на самочувствие.

Той се засмя.

— Мога да взема един за вас, ако желаете.

— По дяволите — засмя се отново той.

На около петдесет километра навътре в океана се впуснах във всички трикове на занаята, че и още няколко, които само КЕ–4 можеше, а на него окото не мигна.

За капак заизкачвах нагоре отвесно, докато на четири хиляди и двеста метра увиснахме в небето като муха, танцуваща на върха на игла. После оставих самолета да пада надолу, което запрати стрелката за скоростта във въздуха почти до знака осемстотин. Когато слязохме на около петстотин метра, махнах двете си ръце от лоста и го потупах по рамото.

Главата му се извъртя така бързо, че едва не се откачи от врата. Засмях се.

— Сега е ваш, подполковник! — подвикнах аз.

Бяхме на около триста и шестдесет метра, докато се обърне; на двеста и петдесет, когато улови кормилото; на сто и осемдесет, преди да мине в право гмуркане и на сто и двадесет, преди да дръпне лоста назад.

Усетих как самолетът тръпне и се друса под мен и острия писък на крилата, като жена, която обезчестяват. Гравитационната сила ме залепи за седалката, задави въздуха в гърлото ми и сякаш натъпка огромни балони в очите ми. Изведнъж налягането спадна. Бяхме на по-малко от осем метра от водата, когато започнахме да се изкачваме.

Форестър погледна назад към мен.

— Не съм се плашил така, откак летях сам през петнадесета — викна ухилен той. — Откъде знаехте, че няма да се скъсат крилата при такова гмуркане?

— Не знаех! — отвърнах аз. — Но сега бе удобен случай да проверим.

Той се засмя. Видях ръката му да присяга напред, за да тупне арматурното табло.

— Каква машина! Наистина лети чудно, както казахте!

— Не го разправяйте на мен. Кажете го на оня дърт глупак долу.

Лицето му помръкна.

— Ще се опитам. Но не знам дали ще има някаква полза. Предавам ви кормилото. Закарайте го обратно.

Забелязах Мориси и военните на пистата да наблюдават с бинокли завръщането ни. Направих широк завой и потупах Форестър по рамото. Той се обърна към мен.

— Десет долара, че ще свали фуражката на генерала на минаване.

Той се поколеба за миг, после се ухили.

— Дадено!

Насочих се към летището от около триста метра и изравних на около четири и половина метра над пистата. Видях изуменото изражение на лицата им, когато се втурнахме към тях, после дръпнах рязко лоста назад. Профучахме над главите им, като ги обляхме с мощната въздушна струя на перките.

Погледнах назад тъкмо навреме, за да видя как капитанът тича подир фуражката на генерала. Пак потупах Форестър по рамото. Той се обърна да види. Толкова се смя, че му излязоха сълзи в очите.

Самолетът кацна плавно като гълъб, който се прибира да спи. Плъзнах назад пластмасовия щит и слязохме. Погледнах лицето на Форестър, докато вървяхме към групата. Смехът бе изчезнал напълно, изместен от бдителен израз.

Фуражката бе отново на главата на генерала.

— Е, Форестър — попита сухо той, — какво мислите?

Форестър погледна командира си в упор.

— Несъмнено, сър, това е най-добрият съвременен изтребител — заяви той с равен, безстрастен глас. — Предлагам, сър, да пратите група специалисти за незабавна проверка, която да потвърди мнението ми.

— Хм? — изсумтя генералът. — Така ли мислите?

— Така мисля, сър — каза спокойно Форестър.

— Трябва да се вземат и други фактори предвид, Форестър. Имате ли някаква представа колко струва този самолет?

— Не, сър — отвърна Форестър. — Моята единствена отговорност е да дам оценка за качествата на самолета.

— А моите отговорности отиват много по-далеч — каза генералът. — Може би помните, че ние работим с точно определен бюджет.

— Да, сър.

— Моля, имайте това предвид — продължи язвително генерал Гадис. — Ако се хващаме за всяка налудничава идея, която ви мине на вас през главата, от Въздушните сили не биха останали пари да се поддържа армията и един месец.

— Да, сър — каза Форестър с пламнало лице.

Погледнах го, чудейки се защо стои и търпи всичко това. Нямаше логика при авторитета, който имаше. Можеше да напусне армията и да изкарва двайсет пъти повече от сегашната си заплата, в която и да било самолетна компания в страната. Името му бе не по-малко известно от това на Рикенбакер.

Генералът се обърна към Мориси.

— А сега, мистър Мориси — каза той с едва ли не добродушен глас. — С кого да поговорим относно някои цифри и данни за цената на този самолет?

— Можете да говорите с мистър Корд, сър.

— Чудесно! — възкликна генералът. — Да идем в кабинета и да му телефонираме.

— Няма нужда да правите това, генерале — намесих се аз. — Можем да разговаряме и тук.

Генералът ме изгледа, после устните му се разтеглиха в това, което той може би смяташе за приветлива усмивка.

— Не съм възнамерявал да ви обидя, синко. Не свързах имената.

— Няма нищо, генерале.

— Баща ви и аз бяхме приятели — каза той. — През войната купих много от стоката му и, ако нямате нищо против, бих желал да разисквам въпроса с него. Просто в името на старото приятелство, нали разбирате? Освен това, касае се за много голяма сделка и аз съм сигурен, че баща ви би желал лично да се занимае с въпроса.

Почувствах как лицето ми пребледнява. Положих огромни усилия да се овладея. Колко време трябва човек да живее в сянката на другия? Гласът ми прозвуча напрегнат дори в собствените ми уши:

— Сигурен съм, че би желал, генерале. Но се боя, че ще трябва да разговаряте с мен, не можете да говорите с него.

— А защо не? — заинтересува се той отново с леден глас.

— Баща ми е мъртъв от десет години — казах аз, обърнах му гръб и тръгнах към хангара.

2.

Прекосих до задната стаичка, която Мориси използваше за кабинет. Затворих вратата зад себе си и като отидох до бюрото му, измъкнах бутилката бърбън, която винаги държаха там за мен. Сипах си в една картонена чаша и излях уискито в гърлото си. Адски ме изгори. Погледнах си ръцете. Трепереха.

Има хора, които не желаят да са мъртви. Няма значение какво правите с тях. Може да ги заровите в земята, да ги хвърлите в океана или да ги кремирате. А споменът за тях продължава да обръща вътрешностите ви, като че ли са все още живи.

Спомних си какво бе казал баща ми една сутрин в заграденото пространство зад къщата, където държахме конете. Беше скоро след брака му с Рина и аз бях излязъл една сутрин да наблюдавам как Невада обяздва някакъв нов мустанг. Беше към пет часа и първите утринни лъчи се издигаха над главите ни откъм пустинята.

Мустангът беше зъл, жилест, гаден чер копелдак, който всеки път, щом хвърлеше Невада, налиташе озъбен към него и беше готов да го стъпче с копита. Последния път, когато го хвърли, опита дори да се претъркаля отгоре му. Невада се изви встрани и едва успя да се прехвърли през оградата.

Остана задъхан, облегнат на оградата, докато мексиканчетата гонеха мустанга. Резките им викове и крясъци пронизваха утринната тишина.

— Направо е луд — каза Невада.

— Какво смяташ да го правиш? — полюбопитствах аз. Не можеше често да се види как Невада пада три пъти подред.

Мексиканчетата уловиха коня и Невада ги загледа, как го водят обратно.

— Ще опитам още веднъж — отговори замислен той. — И ако сега не успея, ще го пусна на свобода.

Откъм гърба ни долетя гласът на баща ми:

— Той точно това иска.

Невада и аз се обърнахме. Баща ми бе облечен, като че ли тръгваше за фабриката. Носеше черен костюм, а връзката му бе центрована на колосаната бяла яка на ризата.

— Защо не му сложиш хомот на муцуната, да не може да хапе?

Невада го погледна.

— Никой не може да се приближи толкова, без да рискува ръката си.

— Глупости! — каза лаконично баща ми. Грабна едно късо ласо от оградата и се промуши между прътите, като влезе в заграденото пространство. Видях как ръцете му направиха примка в ласото, докато пристъпваше към коня.

Мустангът риеше земята, впил злобно очи в баща ми. Мексиканчетата стягаха здраво въжетата около врата на коня. Мустангът се дръпна назад, когато баща ми поднесе примката, готов да я мушне около муцуната. Конят се изправи на задните си крака и замахна с предните. Баща ми едва успя навреме да отскочи встрани.

Остана така за миг, загледан в очите на коня, после пак се присегна. Мустангът разтърси диво глава и свирепо налетя към ръката на баща ми. Копитата му пак замахнаха и едва не го улучиха.

Мустангът наистина беше луд, вече се заизвива и се завъртя, сякаш имаше ездач на гърба си. Мексиканчетата изпъваха въжетата, за да го удържат. След малко той се закроти и баща ми пристъпи към него.

— Много си се разсърдил, кучи сине — каза тихо баща ми.

Мустангът оголи зъби и понечи да го ухапе. Баща ми си помръдна ръката и главата на мустанга мина само на милиметър от нея.

— Пуснете го — викна баща ми на мексиканчетата.

Двете момчета се спогледаха, после свиха рамене, с което искаха да кажат, че не носят повече отговорност и отпуснаха въжетата.

Освободен, мустангът остана неподвижен за частица от секундата, явно объркан. Баща ми стоеше пред него, висок и едър в черния си костюм. Очите им бяха почти на едно ниво. После баща ми започна бавно да издига пак ръка и мустангът се оживи, очите му блеснаха и зъбите се оголиха, когато се изправи и налетя с предните копита. Този път баща ми отстъпи назад, а после, докато конят падаше, се хвърли напред.

За миг видях свития юмрук на баща ми високо във въздуха над главата му. Четирите крака на мустанга докоснаха земята и юмрукът на баща ми се стовари като чук между очите на мустанга. Трясъкът на удара отекна в стените на постройката като малка експлозия. Мустангът остана така за миг, после бавно се свлече на колене: предните му крака се подгънаха, сякаш бяха от гума.

Баща ми бързо мина отстрани на коня и го плесна с отворена длан по врата. Конят се катурна настрани. Остана да лежи така, гърдите му се издигаха и спускаха, после повдигна глава и погледна баща ми. Ние четиримата — мексиканчетата, Невада и аз — смълчани ги наблюдавахме.

Вдигнатата глава на мустанга хвърляше дълга сянка върху прахта; изглеждаше смалена, само ако се сравняваше със сянката на моя баща, докато се гледаха един друг в очите. После мустангът сякаш въздъхна и повали глава на земята.

Баща ми го погледна за последен път, после се наведе, взе юздата и като я сложи в устата на коня, го изправи на крака. Краката на мустанга трепереха, а главата бе отпусната някак вяло. Дори не я повдигна, когато баща ми мина пред него и се върна през оградата при нас.

— Повече няма да ти създава главоболия. — Баща ми окачи ласото на пръта и тръгна към къщи. — Идваш ли за закуска, Джонас? — подвикна той, без да обръща глава или да забави крачката си.

Невада, вече обратно в заграденото пространство, пристъпваше към мустанга.

— Да, сър — казах аз и тръгнах към къщата. Настигнах го на задната веранда. Обърнахме се и видяхме Невада да възсяда коня. Животното рипна, озъби се, но се виждаше, че е пречупено.

Баща ми се обърна сериозен към мен:

— Някои коне са като хората. Единственият език, който разбират, е пестник по главата.

— Не знаех, че толкова се интересуваш от коне — казах аз — Никога не си идвал при нас.

— Не се интересувам от тях — заяви той. — Ти ме занимаваш. Все още имаш много да се учиш.

Изсмях се.

— Много научих от това, че удари мустанга по главата.

— Научи това, че Невада не можеше да обуздае коня, докато аз не се намесих.

— Така ли?

Баща ми се обърна. Беше огромен човек, над един и осемдесет, но аз бях по-висок.

— Така! — бавно каза той. — Колкото и голям да станеш, никога не ще бъдеш достатъчно голям, за да ми заемеш мястото, докато не ти го отстъпя.

Последвах баща си в трапезарията. Рина беше с гръб към мене и косата й блестеше като сребро, когато си повдигна лицето за утринната му целувка. В очите на баща си съзрях ликуване, когато се изправи след това и ме погледна. Не проговори, докато сядаше на стола си. Нямаше нужда. Знаех какво мисли. Излишно беше да ме удря по главата.

— Ще седнеш ли да закусиш с нас, Джонас? — учтиво попита Рина.

Изгледах я за миг, после баща си. Чувствах болезнения възел, стягащ гърлото ми.

— Не, благодаря. Не съм гладен.

Обърнах се и забързах към вратата, където едва не се сблъсках с Робер, който тъкмо влизаше с един поднос. Когато се върнах при конете, Невада вече разхождаше мустанга нагоре-надолу и го приучваше към юздата. Баща ми излезе прав. Конят не създаваше никакви трудности на Невада.

И ето сега, дванадесет години по-късно, отново чувах гласа му, тъй както бе прокънтял на задната веранда тогава.

— Остави ме, старче, остави ме! — ядосано тропнах с юмрук по гладкото бюро. Болката ме проряза от дланта до рамото.

— Мистър Корд! — вдигнах поглед изненадано.

Мориси стоеше на прага на отворената врата и ме зяпаше учудено. С усилие се върнах към действителността.

— Не стой там! — отсякох аз. — Влизай!

Пристъпи колебливо в стаята, а миг след него на прага се появи Форестър. Влезе и той.

— Седнете и си налейте по нещо — казах аз и побутнах бутилката бърбън към тях.

— Не възразявам — каза Форестър, вдигна бутилката и си взе картонена чаша. Наля си доста. — Наздраве!

— За здравето на генерала — отвърнах. — Впрочем, къде е старчето?

— Тръгна за града. Има среща с един производител на тоалетна хартия.

Засмях се.

— Най-после нещо, което може и сам да изпробва.

Форестър се засмя, обаче Мориси остана намръщен. Бутнах бутилката към него.

— Няма ли да се присъединиш?

Той поклати глава и попита:

— Какво ще правим сега?

Изгледах го, после взех бутилката и пак си напълних чашата.

— Тъкмо си мислех да обявя война на Съединените щати. Това е единственият начин да им докажем колко е добър самолетът ни.

И това не можа да развесели Мориси.

— КЕ–4 е най-добрият самолет, който някога съм конструирал.

— Какво от това? — попитах аз. — По дяволите, на теб той не ти струва нито цент. Мангизите са мои. Пък и колко ли си спечелил от конструирането на самолети? Няма и една двадесета от годишния ти процент от патента на онзи шашав сутиен, който измисли за Рина Марлоу.

Вярно беше. Но Макалистър бе този, който усети търговския потенциал на шмекерията и я патентова на името на „Корд Еъркрафт“. Мориси имаше стандартен служебен договор, който правеше компанията собственик на всички негови изобретения и конструкции, но Макалистър направи жест и даде на Мориси десет на сто от постъпленията като премия. Миналата година делът на Мориси бе надхвърлил сто хиляди долара. Пазарът непрестанно растеше. Дълго време циците нямаше да излязат от мода.

Мориси не отговори. Не бях и очаквал. Бе от онези хора, на които хич не им пука за парите. Живееше само за работата си.

Изпих уискито и запалих цигара. Проклех се наум. Трябваше да бъда по-разумен, а не да оставя една случайна забележка за баща ми да ме разстрои. Можех да си го позволя, обаче на никого не е приятно да хвърли един милион на вятъра.

— Може би ще мога да направя нещо — обади се Форестър.

Лъч на надежда проблесна в очите на Мориси.

— Мислите ли, че бихте могли?

Форестър сви рамене.

— Не зная — отвърна бавно той. — Може би.

— Какво имате предвид? — изгледах го аз.

— Това е най-добрият самолет, който съм виждал — продължи той. — Не ми се иска да го изгубим заради глупостта на стареца.

— Благодаря — казах аз. — Ще ви бъдем благодарни за всичко, което бихте сторили.

Форестър се усмихна.

— Няма нужда. Аз съм от онези старомодни типове, които не биха желали да ни хванат натясно, ако евентуално започне стрелба.

— Скоро ще започне — кимнах аз. — Веднага, щом Хитлер сметне, че е готов.

— Кога мислите, че ще стане това?

— След три, може би четири години — отвърнах аз. — Когато натрупа достатъчно самолети и обучени пилоти.

— Откъде ще ги вземе? Сега ги няма.

— Ще ги има — уверих го аз. — Школите за безмоторно летене бълват по десет хиляди пилоти месечно, а преди края на лятото Месершмит ще пусне производствените линии за своя МЕ–109.

— Генералният щаб мисли, че не ще направи много, щом се изправи срещу линията Мажино.

— Той няма да се изправи срещу нея — възразих аз. — Ще я прелети.

Форестър кимна.

— Още по-голямо основание да опитам и ги накарам да изпробват вашия самолет. — Той ме погледна озадачено. — Говорите, сякаш знаете?

— Зная — отвърнах му аз. — Бях там преди по-малко от девет месеца.

— О, да — каза той. — Сетих се. Мерна ми се във вестниците. Имаше нещо гадно, доколкото си спомням, нали?

Засмях се.

— Имаше. Някои хора ме обвиниха, че симпатизирам на нацистите.

— Поради единия милион долара, който сте прехвърлили на Райхсбанк?

Стрелнах го с очи. Форестър не беше толкова неосведомен, за колкото се представяше.

— Предполагам — отвърнах аз. — Виждате ли? Прехвърлих парите точно един ден преди Рузвелт да наложи ембаргото.

— Знаехте, че ще се налага ембарго, нали? Можехте да си спасите парите, само ако бяхте изчакали един ден.

— Не можех да си позволя да чакам — казах аз. — Парите просто трябваше да бъдат в Германия, това бе всичко.

— Защо? Защо им пратихте пари, след като очевидно съзнавате, че те са наш потенциален враг?

— Бяха откуп за един евреин — обясних аз.

— Някои от най-добрите ми приятели са евреи — заяви Форестър. — Но не мога да си представя да се лиша от един милион, за когото и да било от тях.

Погледнах го за миг, после пак си напълних чашата.

— Този си заслужаваше.

Казваше се Ото Щрасмер и бе започнал като инженер по качествения контрол в един от многото баварски порцеланови заводи. От керамиката се бе насочил към пластмасите и именно той бе изобретил високоскоростното инжектиращо формоване, което бях закупил и продал на група американски производители. Първоначалната ни сделка беше на базата на годишни вноски, но след няколко години Щрасмер пожела да я изменим. Това бе през 1933, малко след идването на Хитлер на власт.

Бе дошъл в хотелската ми стая в Берлин, където се намирах на ежегодното си посещение в Европа, и ми обясни какво желае. Искаше да се откаже от всякакви вноски занапред срещу еднократно изплащане от един милион долара, които да се държат на негово разположение в Съединените щати. За мен това бе изгодно, естествено. Процентните вноски за лицензния период биха възлезли на много повече. Но не разбрах защо го иска. Затова го запитах.

Стана от стола и отиде до прозореца.

— Питате ме защо, хер Корд? — започна той със своя силно акцентиран английски. Ръката му посочи през прозореца. — Ето защо.

Отидох до прозореца и погледнах навън. Долу на улицата пред хотел „Адлон“ група младежи, почти деца, с кафяви ризи тормозеха възрастен мъж. На два пъти, докато гледахме, те повалиха стареца в канавката. Видяхме го да лежи на тротоара, а разкървавената му глава да виси в канавката, кръв шуртеше от носа му. Хлапетата го наблюдаваха известно време, после, след като го ритнаха няколко пъти с ненавист, отминаха.

Обърнах се с недоумение към Щрасмер.

— Той е евреин, хер Корд — тихо промълви Щрасмер.

— И какво от това? Защо не повика полицията?

Щрасмер посочи отново на улицата. На отсрещния ъгъл стояха двама полицаи.

— Те видяха всичко, което се случи.

— Защо не ги спряха?

— Така им е наредено — отвърна той. — Хитлер твърди, че евреите нямат права по немските закони.

— Какво общо има това с вас?

— Аз съм евреин — каза простичко той.

Замълчах. Извадих цигара и запалих.

— Какво искате да направя с парите?

— Да ги държите, докато ви се обадя. — Той ми се усмихна. — Жена ми и дъщеря ми са вече в Америка. Ще ви бъда благодарен, ако ги осведомите, че съм добре.

— Защо не се присъедините към тях?

— Може да го сторя — като му дойде времето. Но аз съм немец — завърши той. — И все още живея с надеждата, че един ден тази лудост ще отмине.

Надеждите на хер Щрасмер не се сбъднаха. Това узнах след по-малко от година, докато седях в кабинета на Райхсмаршала.

— Евреите по света са обречени, както и евреите в Германия — ми говореше той учтиво. — Ние, от Новия ред, съзнаваме това и ще приветстваме нашите приятели и съюзници зад океана, които пожелаят да се присъединят към кръстоносния ни поход.

Нищо не казах и го оставих да продължи.

— Ние, хората на въздуха, се разбираме един друг — каза той.

— Да, Ваше превъзходителство — кимнах аз.

— Добре — усмихна се той. — Тогава да не губим време. — Хвърли някакви книжа на бюрото. — Съгласно новия закон, Райхът конфискува имуществата на някой си Ото Щрасмер. Научаваме, че у вас има известна негова сума и с настоящето се изисква да я преведете на Райхсбанк.

Не ми хареса думата „изисква“.

— Опитвах се да се свържа с хер Щрасмер — започнах аз.

Гьоринг пак се усмихна.

— Щрасмер пострада сериозно и сега е в болница.

— Разбирам — казах аз и станах.

— Третият Райх няма да забрави своите приятели — каза Райхсмаршалът. Натисна някакъв бутон на бюрото си.

На прага се появи млад немски лейтенант.

— Хайл Хитлер! — каза той и вдигна ръка за нацисткия поздрав.

— Хайл Хитлер! — отвърна небрежно Гьоринг. Обърна се към мен. — Лейтенант Мюлер ще ви придружи в заводите на Месершмит. Ще се видим пак за вечеря, хер Корд.

Заводът на Месершмит ми отвори очите. В Щатите нямахме такива самолетостроителници. По някакъв начин приличаха на автомобилните линии в Детройт. А когато видях някои от скиците на МЕ–109, украсяващи кабинета на Месершмит, нямах нужда от втори поглед. Всичко се готвеше за война в случай че не се надигнехме колективно от задниците си.

На приема същата нощ Райхсмаршалът ме отведе в един ъгъл.

— Как ви се стори нашият завод?

— Силно ме впечатли — отвърнах аз.

Той кимна доволен.

— За модел използвахме вашия завод в Калифорния — каза той. — Но го направихме много по-голям, разбира се.

— Разбира се — повторих аз, чудейки се как ли са се добрали там. Веднага съобразих, че не е трудно. Досега ние не изпълнявахме военни поръчки; изграждахме само пътнически самолети.

Засмя се доволен, после се обърна и се отдалечи. След миг се върна при мен.

— Между другото — прошепна той — Фюрерът остана много доволен от вашето сътрудничество. Кога да го уведомя, че ще получим парите?

Погледнах го в упор.

— В деня, когато хер Щрасмер влезе в моя кабинет в Ню Йорк.

Той се изненада.

— Това няма да се хареса на Фюрера — заяви накрая. — Казах му, че сте наш приятел.

— Аз съм приятел също така и на хер Щрасмер.

Изгледа ме отново.

— Сега не зная какво да кажа на Фюрера. Той доста ще се разочарова, когато узнае, че няма да получим парите.

— В такъв случай — предложих аз — защо да го разочароваме? Един евреин повече или по-малко няма никакво значение за Германия.

Той кимна бавно.

— Може би това е най-добрият начин.

Точно след един месец дребният немски инженер прекрачи прага на кабинета ми в Ню Йорк.

— Какво ще правим сега? — запитах аз.

— Първо ще се присъединя към семейството си в Колорадо и ще си отпочина — каза той. — След това ще трябва да си потърся работа. Вече не съм богат човек.

Усмихнах му се.

— Елате да работите за мен. Ще считам милиона като аванс срещу вашите проценти.

Когато излезе от кабинета ми, дадох нареждане на Мориси да започне работата по КЕ–4. Ако предчувствието не ме лъжеше, въобще не разполагахме с много време. Разбира се, съвсем друг въпрос беше дали ще успея да убедя американската армия в това.

Погледнах през бюрото към Форестър.

— Ще се върна в града и ще телефонирам на няколко места във Вашингтон. Все още имам неколцина приятели там — каза той. — Ще се отбия да поговоря и с генерала. Може би ще успея да го убедя да ме изслуша.

— Добре — съгласих се аз. Погледнах си часовника. Беше почти дванайсет и половина. Събранието на акционерите сигурно бе приключило вече. Пиърс и Макалистър трябваше да са се върнали в хотела, след като се бяха справили с Норман.

— В един часа имам среща в „Уолдорф“ — казах аз. — Мога ли да ви закарам донякъде?

— Благодаря ви — каза доволен Форестър. — Имам среща за обяд, която никак не бих желал да пропусна.

Влезе в „Уолдорф“ с мен и тръгна към зала „Пийкок“, а аз се запътих към асансьорите. Докато чаках, видях как една жена се изправи да го посрещне. Беше същата, с която го бях видял да разговаря на пистата. Зачудих се защо не го бе изчакала там.

Забелязах Рико, метр д’отел, да ги отвежда към скритата в ъгъла маса. Отидох на входа и го изчаках да се върне.

— А, мосю Корд — усмихна се той. — Сам ли ще обядвате?

— Няма да обядвам, Рико — казах аз и тикнах банкнота във винаги готовата му ръка. — Един въпрос. Коя е дамата с подполковник Форестър.

Рико се усмихна многозначително. Целуна си пръстите.

— Ах, tres charmante — промълви той. — Мадам Гадис, съпругата на генерала.

Огледах фоайето, докато се връщах към асансьорите. Генералът сигурно бе наоколо. От отношението му към Форестър, което бях наблюдавал, явно между двамата имаше нещо повече от армия и самолети.

Забелязах го да прекосява фоайето към мъжката тоалетна, в съседство с най-близката редица асансьори. Беше навъсен и със зачервено лице. Приличаше на човек, нуждаещ се от повече облекчение от това, което щеше да намери там, закъдето се бе запътил.

Изчаках вратата да се затвори след него, преди да отида до асансьорите. За пръв път, откак бях приземил КЕ–4 на летище Рузвелт, се почувствах добре. Сега всичко си идваше на мястото.

Вече не се тревожех. Единственият проблем, който оставаше, бе колко самолета ще купи армията.

3.

Най-много ми се искаше да взема душ и да дремна. Предната нощ си бях легнал в пет сутринта. Хвърлих дрехите на стола и влязох в кабинката с душа. Почувствах сковаността да напуска мускулите под облекчаващата топла струя. — Телефонът звъня няколко пъти, докато бях под душа. Оставих го да звъни.

Когато влязох, взех слушалката и наредих на телефонистката да не ме свързва с никого до четири часа.

— Но мистър Макалистър помоли да му телефонирам веднага, щом пристигнете — завайка се тя. — Каза, че било много важно.

— Можете да ме свържете в четири — отсякох аз. Оставих слушалката, метнах се в леглото и заспах като къпано бебе.

Телефонен звън ме разбуди. Погледнах часовника, посягайки за слушалката. Беше точно четири. Обаждаше се Мак.

— Цял следобед се опитвам да се свържа с теб — започна той. — Къде, по дяволите, ходиш?

— Спях.

— Спал си! — викна той. — Имаме дирекционен съвет в кантората на Норман. Трябва да сме там.

— Не си ми казал.

— Как, по дяволите, да ти кажа, като не вдигаш телефона?

— Свържете ме с генерал Гадис — поръчах на телефонистката. — Мисля, че е отседнал тук.

Запалих цигара, докато чаках. Слушалката защрака в ухото ми.

— Говори генерал Гадис.

— Генерале, Джонас Корд е на телефона — казах аз. — Намирам се в апартамент трийсет и едно — петнайсет. Бих желал да поговорим.

Гласът на генерала беше студен.

— Няма какво да разискваме. Вие сте един безнравствен, дързък младеж.

— Няма да разискваме моите обноски, генерале — прекъснах го аз, — а съпругата ви.

Чух го как заломоти в слушалката:

— Жена ми? Какво общо има тя с нашата работа?

— Доста много, струва ми се, генерале — уверих го аз. — И двамата знаем с кого се срещна днес в един часа в зала „Пийкок“ на хотела. Не вярвам Военното министерство да погледне благосклонно на факта, че лична неприязън е причината да се отхвърли КЕ–4.

Нищо не се чуваше в слушалката.

— Всъщност, генерале — запитах аз, — какво пиете?

— Скоч — отвърна автоматично той.

— Чудесно, една бутилка ще ви очаква. Да речем след петнадесет минути?

Затворих преди да отговори и телефонирах да дам поръчката. Докато чаках да се обадят, на външната врата се почука.

— Влез — викнах аз.

От леглото видях Мак и Дан Пиърс. Когато дойдоха в спалнята, лицето на Мак имаше обичайния уморен вид, а Дан бе щастливо усмихнат. Бе на път да получи всичко, каквото бе желал на този свят.

Най-после някой вдигна телефона. Чух тракането на чинии и изведнъж усетих, че съм гладен. Не бях ял от закуска. Поръчах три сандвича с телешко, бутилка мляко, каничка черно кафе, бутилка скоч, две бутилки бърбън и двойна порция пържени картофи. Оставих слушалката и ги загледах.

— Е, как мина?

— Бърни пищеше като заклана свиня — ухили се Пиърс. — Но го бяхме хванали изкъсо и той знаеше това.

— Какво стана с акциите?

— Не зная, Джонас — обади се Мак. — Отказа да разговаря с Дан.

— Успях обаче да кажа на Дейвид Улф — обади се веднага Дан — да гледа да навие стареца за продажба, защото иначе ще разорим компанията.

— Приготви ли Раздел Седем — Двадесет и две? — попитах Мак. Той знаеше какво имам предвид — петицията за обявяване в несъстоятелност поради банкрут.

— В чантата е. Тази сутрин, преди събранието, имах кратък разговор с тукашния ни адвокат. Мисля, че ще могат да уредят благоприятно разпореждане за несъстоятелност.

Погледнах го.

— Не ми изглеждаш доволен.

— Не съм — отвърна той. — Норман е изобретателно старче. Не вярвам в блъфа тъй лесно. Знае, че и ти ще загубиш наравно с другите, ако компанията банкрутира.

— Не забравяй, че е страшно алчен копелдак. И че няма да рискува да загуби това, което има, само заради удоволствието да ми прави компания.

— Надявам се, че си прав.

— Скоро ще разберем — обърнах се към Дан. — Успя ли да се свържеш с Рина?

Той поклати глава.

— Опитах къде ли не. Навсякъде ударих на камък. В дома й никой не се обажда. Студиото не знае къде е. Свързах се даже с Луела, но и тя не можа да ми каже.

— Продължавай да търсиш — настоях аз. — Трябва да я намерим. Искам непременно да прочете сценария.

— Аз също — каза Дан. — Сега, след като уговорих Де Мил да напусне, тя ни е страшно нужна.

— „Парамаунт“ съгласни ли са?

— Тази сутрин потвърдиха — успокои ме той. — Телеграмата на Зукор е в джоба ми.

— Добре — казах аз. Това щеше да бъде най-грандиозният филм, създаден досега, и точно работа за Де Мил. Щяхме да снимаме по един нов процес, наричан „Техниколор“, и щеше да струва над шест милиона долара. Пресъздаваше историята на Мария Магдалена и щеше да се нарича „Грешницата“.

— Не се ли поизсилваш малко? — запита Макалистър. — Ами ако тя не склони?

— Ще се съгласи — настоях аз. — За какъв дявол мислиш, че ми е нужна компанията на Норман? Договорът им с нея е единствената причина да предприема всичко това.

— Но съгласно този договор тя трябва да одобри сценария.

— Ще го одобри — уверих го аз. Трябваше да го направи. Бях поръчал да го напишат специално за нея.

Когато на вратата се почука, преметнах крака отстрани на леглото и накарах келнера, който влезе с поръчката, да постави масичката право пред мен. Не знаех, че съм толкова гладен. Бях изял единия сандвич и изпил половината бутилка мляко, преди келнерът да излезе от стаята.

Преполовявах втория сандвич, когато се появи генералът. Дан го въведе в спалнята и аз ги запознах, след което ги помолих да ни оставят сами.

— Седнете, генерале — поканих го аз, когато вратата се затвори, — и си сипете. Скочът е на масичката.

— Не, благодаря — каза генералът сухо, оставайки прав.

Свих рамене и взех третия сандвич. Минах направо на темата.

— Какво ще направите, ако накарам Форестър да напусне армията?

— Кое ви кара да мислите, че искам това?

Преглътнах залъка.

— Да не го усукваме, генерале. Вече съм пораснал, а имам и очи. Единственото, което искам, е безпристрастно изпитание на КЕ–4. Останалото е ваша работа. Не поемате никакъв ангажимент.

— Кое ви кара да мислите, че сега няма да направя справедливо изпитание на самолета ви?

Усмихнах му се.

— И да издигнете Форестър още повече в очите на жена си.

Видях как се отпусна. За миг дори го съжалих. Бригадната значка на рамото му не означаваше нищо. Той беше просто един старец, полагащ усилия да задържи младата си възлюблена. Едва се сдържах да не му кажа да престане да се залъгва. Ако не беше Форестър, щеше да бъде някой друг.

— Струва ми се, че бих пийнал нещо.

— Заповядайте, генерале.

Той отвори бутилката и си напълни чашата. Изпи я и се отпусна на стола срещу мен.

— Жена ми не е лоша, мистър Корд — заоправдава се той. — Работата е там, че е млада и впечатлителна.

Не ме баламосваше. Чудех се дали не баламосва себе си.

— Разбирам, генерале — уверих го аз.

— Знаете какви са младите жени — продължи той. — Виждат само славата, парадността в униформата. Мъж като Форестър — е, лесно може да се разбере. На ризата му сребърни крила, Бойният кръст, Кръст за летателни заслуги.

Кимнах мълчаливо, наливайки си кафе.

— Предполагам, че този тип военен е имала предвид, когато се омъжи за мен — каза замислен той. — Не мина много време и разбра, че не съм нищо повече от един снабдител в мундир.

Той си напълни пак чашата и ме погледна.

— Съвременната армия е сложна машина, мистър Корд. За всеки войник на бойната линия са нужни пет или шест души зад линията, които да осигурят снабдяването. Винаги съм се гордеел със себе си, защото съм се грижел този човек да получава най-хубавото.

— Сигурен съм в това, генерале — казах аз и си оставих чашата от кафето.

Той стана и ме погледна. Може би си въобразих, но докато говореше, сякаш стана по-висок и по-наперен.

— Затова приех да дойда да поговорим, мистър Корд — продължи той с тихо достойнство. — Не защото намесихте жена ми като страничен аргумент, а за да ви кажа, че утре сутринта екип изпитатели ще се явят на летище Рузвелт, за да изпробват вашия самолет. Дадох нарежданията тази сутрин, веднага след завръщането си в града. Телефонирах на вашия мистър Мориси, но предполагам, че не е успял да се свърже с вас.

Погледнах го изненадано. Засрамих се. Трябваше да се сетя сам да се обадя на Мориси, преди да си отварям устата.

Бледа усмивка премина по лицето на генерала.

— И така, мистър Корд — каза той, — виждате, че не е необходимо да правите някаква сделка с Форестър за моя сметка. Ако самолетът ви отговаря на изискванията, армията ще го купи.

Вратата се затвори зад него, а аз присегнах за цигара. Облегнах се на таблото и дръпнах дълбоко дима в дробовете си.

Телефонистката на хотел „Чатъм“ откри Форестър в бара.

— Тук е Джонас Корд — казах аз. — Намирам се в „Уолдорф“, надолу по улицата. Искам да поговорим.

— Аз също — каза той. — Утре сутринта ще изпробват самолета.

— Зная. Затова искам да поговорим.

Пристигна в апартамента след по-малко от десет минути. Лицето му бе зачервено и изглежда бе прекарал целия следобед, прегръщайки бутилката.

— Изглежда, че старецът е прогледнал — каза той.

— Наистина ли си мислите така? — запитах аз, докато си пълнеше чашата.

— Можете да приказвате каквото искате за него, но Гадис е добър войник. Върши си работата.

— Налейте и на мен — помолих аз.

Той напълни една чаша и ми я подаде. Взех я.

— Мисля, че е време да престанете да си играете на войник.

Той ме изгледа.

— Какво искате да кажете?

— Мисля, че занапред „Корд Еъркрафт“ ще изпълнява големи поръчки на армията — започнах аз. — Нужен ми е човек, който знае нещата — хората, какво очакват от един самолет. Да ни създава приятели, да сключва договори. Знаете какво имам предвид.

— Разбирам какво имате предвид — каза той. — Да не се срещам повече с Вирджиния Гадис, тъй като не би отговаряло на интересите на компанията.

— Нещо такова — отвърнах спокойно аз.

Той си изля напитката в гърлото.

— Не знам дали ще се справя. От младежките си години съм във Въздушните сили.

— Човек никога не знае, докато не опита — уверих го аз. — Освен това, така ще вършите по-голяма работа за Въздушните сили, отколкото сега. Никой няма да ви спира да осъществите някоя от собствените си идеи.

Той ме погледна.

— Като стана дума за идеи — запита той, — чия беше тази — на Гадис или ваша?

— Моя — казах аз. — Реших го тази сутрин след разговора ни в кабинета на Мориси. И нямаше нищо общо с въпроса дали ще купят КЕ–4, или не.

Изведнъж се ухили.

— И аз го реших тази сутрин — призна той. — Бях готов да приема работата в случай че ми я предложите.

— Откъде искате да започнете?

— От върха — веднага отвърна той. — В армията най-много уважават най-голямото началство.

— Добре — съгласих се аз. Имаше логика в тези думи. — Вие сте новият президент на „Корд Еъркрафт“. Колко искате?

— Вие ме оставихте да си избера длъжността — каза той. — Аз пък ще ви оставя да ми определите заплатата.

— Двадесет и пет хиляди годишно плюс фонд за разноски.

Той подсвирна.

— Няма нужда чак от толкова. Това е четворно повече от сегашната ми заплата.

— Припомнете си тези думи, когато ме замолите за повишение — казах.

Двамата се засмяхме и отпихме.

— Има някои промени по самолета, за които исках да поговорим преди утрешното изпитание — стана делови той.

Точно тогава Макалистър влезе в спалнята.

— Вече е почти шест, Джонас — каза той. — Докога мислиш да ги държим да ни чакат? Дан току-що говори с Дейвид Улф. Той казва, че Норман заплашвал да си ходи.

— Само да си навлека панталоните и идвам. — Телефонът звънна, докато си закопчавах ризата. — Виж кой е, моля ти се.

— Ами промените? — запита Форестър, докато Мак вдигаше слушалката.

— Иди в завода и ги обсъдете с Мориси.

— От Лос Анжелос — каза Макалистър, покривайки слушалката с ръка. — Нямаме много време.

Погледнах го.

— Кажи им, че съм отишъл на заседание. Могат да ме намерят в кантората на Норман след около два часа.

4.

Тъкмо почваше да се захлажда и момичетата излизаха от жилищата си по Парк авеню, облечени в летни дрехи, небрежно покрили раменете си с кожени наметала.

По Шесто авеню момичетата също излизаха. Но те не влизаха в таксита, а бързаха към метрото и изчезваха доволни, че работният ден е приключил.

В Ню Йорк витаеше странна жизненост, която противоречеше на общия упадък, обхванал страната. Тук продължаваха да строят въпреки воя и хленча на Уол стрийт — издигаха се кантори и скъпи апартаменти. Ако парите наистина се бяха стопили, както разправяха, как тогава толкова много и скъпи проститутки продължаваха да живеят на най-добрите места? Не бяха се стопили. Просто бяха изпокрити, заровени в земята като в къртичина, за да се появят отново, когато рисковете станеха по-малки, а печалбите по-големи.

На Шесто авеню обявите за работа висяха унило пред агенциите за безработни. Дъските с изписаните с тебешир драсканици за търсене на работа изглеждаха уморени, а проститутките за по два долара току-що започваха нощната си обиколка.

Една от тях, застанала настрани от тълпата, се обърна и ме изгледа на минаване. Очите й бяха големи, уморени, мъдри и измъчени. Долових шепот от почти неподвижните устни:

— Ти ще си първият днес, сладур. Да почнем ли деня както се следва?

Ухилих й се и тя прие това като поощрение. Пристъпи към мен.

— Само за два долара — заговори бързо тя — ще те науча на неща, които не са преподавани в училище.

Спрях се, все още ухилен.

— Обзалагам се, че ще го направиш.

Мак и Дан бяха отминали няколко крачки напред. Мак се обърна и ме погледна ядосано. Жената ги стрелна с очи, после се изви отново към мен.

— Кажи на приятелите си, че ще направя отстъпка на трима ви. Пет долара.

Бръкнах в джоба и измъкнах един долар, който й мушнах в ръката.

— Някой друг път. Но едва ли учителите ми ще го одобрят.

Тя погледна долара. Някакъв живец проблесна в тъмните й уморени очи.

— Такива като теб ни развалят и ни карат да бягаме от работа.

Мушна се в насрещното кафене, а ние хлътнахме във фоайето на новия небостъргач на РСА в Рокфелер Сентър.

Продължавах да се усмихвам, когато влязохме в огромната зала. Норман седеше на централно място на дългата маса, Дейвид Улф — от дясната му страна, и един мъж, когото бях срещал в студиото — Ърнест Холи, касиерът, от лявата. По-надолу седяха нашите пълномощни директори — двамата посредници, банкерът и един счетоводител.

Дан и Мак седнаха един срещу друг на масата, оставяйки мястото от късата страна за мен. Наканих се да седна. Бърни скочи.

— Един момент, Корд — изръмжа той. — Заседанието е само за директори — изгледа ме свирепо. — По-скоро ще напусна, отколкото да седна на една маса с теб.

Извадих от джоба пакет цигари и запалих.

— Тогава напусни — казах спокойно аз. — И без това, след като заседанието свърши, няма да имаш никаква работа тук.

— Господа, господа — скочи Макалистър, — не бива по този начин да започвате такова важно заседание. Имаме достатъчно много сериозни проблеми, свързани с бъдещето на компанията. Доникъде няма да стигнем, ако не си вярваме.

— Да си вярваме! — викна Норман. — Очаквате да му имам някакво доверие? След като ми задигна собствената компания под носа!

— Акциите се продаваха на свободния пазар и аз ги купих.

— На каква цена? — продължи да крещи той. — Първо смъква пазара, после изкупува акциите. Взема ги на безценица. Пет пари не дава, че подронва авторитета на компанията с постъпката си. Накрая идва при мен и очаква да му продам и собствените си акции на същата ниска цена, на която изкупи другите.

Усмихнах се вътрешно. Пазарлъкът беше започнал. Старецът смяташе, че най-добрият начин да постигне своето бе като ме напада. Въпросът за уместността на моето присъствие вече бе забравен.

— Предложената от мен цена беше двойно по-голяма от тази, която платих на пазара.

— Ти диктуваш на пазара.

— Да, но не ръководех компанията — възразих аз, — а ти. И през последните шест години все на загуба.

Той закрачи около масата.

— И ти ще оправиш работите?

— Ако не мислех така, нямаше да вложа над седем милиона долара.

Очите му се заковаха гневно в мен, после се върна до стола си и седна. Вдигна един молив и почука с него по масата.

— Редовното заседание на дирекционния съвет на „Норман Пикчър Къмпани Инкорпорейтед“ е открито — каза той с доста по-тих тон. Погледна към племенника си. — Дейвид, ти ще водиш протокола до избирането на нов секретар. — После продължи. — Необходимото болшинство е налице; присъства и мистър Джонас Корд, като поканен. Отбележи, Дейвид, мистър Корд присъства по покана на някои от директорите, но при възражение от страна на президента на компанията.

Той ме изгледа в очакване да реагирам на току-що казаното. Останах безучастен.

— Преминаваме към първа точка — избор на ръководно тяло на компанията за следващата година.

Кимнах на Макалистър.

— Господин президент — обади се той, — искам да предложа изборът на ръководства да стане, след като вие и мистър Корд приключите разговора за продажба на вашите акции.

— Кое ви кара да мислите, че смятам да си продавам акциите? — запита Бърни. — Вярата ми в бъдещето на компанията е все така силна както винаги. Имам проекти за успешното функциониране на компанията и ако вие, приятелчета, мислите, че можете да ме спрете, ще ви въвлека в такава битка за пълномощия, каквато не сте виждали досега.

Даже и Макалистър се усмихна при тези думи. С какво ли ще се бие? Разполагахме вече с четиридесет и един процента от гласовете.

— Ако грижата на президента за бъдещето на компанията е толкова искрена, колкото нашата — каза вежливо Макалистър, — той положително вижда вредата, която би нанесъл със започването на една битка за пълномощия, която в никакъв случай няма да спечели.

На лицето на Бърни се появи лукав израз.

— Не съм чак такъв глупак, за какъвто ме мислите — каза той. — Цял следобед не съм си губил времето. Имам обещанията на достатъчен брой акционери, че ще ми осигурят контрол върху дяловете си, като започна. Трябваше да доживея дотам, да отстъпя собствената си компания — компанията, която съм изграждал с пот на челото — на Корд, за да може той да прави още парични дарения на своите приятели, нацистите — той удари с театрален жест по масата. — Не, даже и седем милиона да ми предложи за акциите.

Изправих се, стиснал устни от гняв.

— Бих желал да запитам мистър Норман какво ще прави със седемте милиона, ако му ги дам? Ще ги подари ли на Фонда за подпомагане на евреите?

— Не е работа на мистър Корд какво ще правя с парите си — изрева той от другия край на масата. — Не съм богат като него. Имам само няколко акции в собствената си компания.

Усмихнах се.

— Мистър Норман, ще ми позволите ли да прочета на съвета списъка на текущите капитали и имуществата както на ваше име, така и на името на жена ви?

Бърни ме погледна забъркан.

— Списък ли? — недоумяваше той. — Какъв списък?

Погледнах Макалистър. Той измъкна един лист от чантата си и ми го подаде. Зачетох от него:

— Влогове на името на Мей Норман: „Секюрити Нешънъл Банк“, Бостън — един милион и четиристотин хиляди; „Банк ъф Манхатън Къмпъни“, Ню Йорк — два милиона и сто хиляди; „Пайънийр Нешънъл Тръст Къмпъни“, Лос Анжелос — седемстотин хиляди; „Леман Брадърс“, Ню Йорк — три милиона сто и петдесет хиляди; плюс други дребни влогове, разхвърляни из цялата страна, възлизащи на шест-седемстотин хиляди общо. Освен това мисис Норман притежава четиристотин хектара първокачествен недвижим имот в Уестууд, близо до Бевърли Хилс, оценен приблизително на две хиляди долара за хектар.

Бърни се опули насреща ми.

— Откъде взе този списък?

— Няма значение откъде съм го взел.

Старецът се обърна към племенника си.

— Виждаш ли, Дейвид — невъзмутимо каза той на висок глас, — виждаш ли какво може да спести добрата съпруга от парите за домакинството.

Ако не беше такъв крадец, бих се изсмял. Но един поглед към лицето на племенника ми подсказа, че момчето не е знаело нищо за тези влогове. На Дейвид му предстояха и други разочарования.

Старецът се обърна отново към мен.

— Е, отделила е жената някой и друг долар. Това ти дава право да ме ограбваш ли?

— През последните шест години, докато компанията изгуби към единадесет милиона, ми е чудно как жена ти е могла да влага по един милион годишно в разните сметки.

Лицето на Бърни пламна.

— Жена ми е много умна, що се касае до капиталовложенията — каза той. — Не се бъркам в нейните дела.

— Може би е трябвало да го сториш — продължих аз. — Щеше да установиш, че е сключила сделки фактически с всички по-едри доставчици на съоръжения и услуги за „Норман Къмпани“. Не вярвам, че искате да ме убедите, че не сте знаели за комисионната от пет до петнадесет на сто, която е вземала при всички доставки на едро за компанията?

Той се отпусна на стола си.

— Че какво лошо в това? Обикновена практика в нашата работа. Тя отговаря за тези продажби, защо да не вземе комисионна?

Писна ми от усукванията му.

— Добре, мистър Норман — казах аз. — Стига сме се будалкали. Предложих повече от прилична цена за акциите. Искате ли да ги продадете или не?

— Не, за три и половина милиона долара, не. Пет — и ще си помисля.

— Не сте в положение да се пазарите, мистър Норман — прекъснах го аз. — Ако не приемете предложението, ще обявя компанията в несъстоятелност. Тогава ще видим дали федералният съд няма да открие нещо противозаконно в така наречените законни сделки на жена ви. Изглежда забравяте, че с въпроса какво е правено в компанията, ще се заеме федералното правителство, тъй като сте продавали акции на свободния пазар. Малко по-различно е, отколкото, ако притежаваш всички акции сам. Може да те натикат даже и в затвора.

— Няма да посмееш!

— Така ли? — казах аз. Протегнах ръка. Макалистър ми подаде книжата по Раздел 7–22. Хвърлих ги към Норман. — От вас зависи. Ако не продадете, тези документи ще бъдат в съда утре сутринта.

Погледна документите, после мен. Студена омраза искреше в очите му.

— Защо правиш всичко това? — проплака той. — Дали защото толкова мразиш евреите? Аз само се опитвах да ти помагам!

Това преля чашата. Заобиколих масата, издърпах го от стола и го опрях в стената.

— Слушай, дребно еврейско копеле — викнах аз. — Стига с тези глупости. Винаги, когато си ми предлагал помощ, е било, за да бръкнеш в джоба ми. Сега те е яд, че повече няма да ти позволявам това.

— Нацист! — изплю той в лицето ми.

Бавно го пуснах и се обърнах към Макалистър.

— Подай преписката — наредих аз — и заведи углавно дело срещу Норман и съпругата му за ограбване на компанията.

Тръгнах към вратата.

— Един момент! — спря ме гласът на Бърни. Особена усмивка се бе изписала на лицето му. — Я не се нервирай, само защото съм се поразгорещил малко.

Погледнах го.

— Върни се — покани ме той и пак седна до масата. — Можем да уредим цялата работа помежду си само за няколко минути. Като истински джентълмени.

Стоях до прозореца и наблюдавах как Бърни подписва книжата за прехвърлянето на акциите. Имаше нещо нелепо в начина, по който седеше и драскаше с писалката по хартията, сякаш не подписваше книжа, а отписваше живота си. Не е наложително да харесваш някого, за да го съжаляваш. В известен смисъл точно това чувствах.

Беше егоистично, отвратително старче. Нямаше никакво чувство за благоприличие, почтеност или етичност, би принесъл всекиго в жертва на олтара на властолюбието си, но докато перото се движеше по отделните документи, имах чувството, че от златното връхче заедно с мастилото изтича и собствената му кръв.

Обърнах се и погледнах през прозореца, тридесет етажа над улицата. Там долу хората бяха нищожни със своите дребни мечти и миниатюрни планове. Утре ако имаха пари, можеха да излязат извън града на екскурзия. Ще седят на тревата до жените си и ще наблюдават игрите на децата, чувствайки свежата, студена почва под краката си. Бяха щастливи.

Не живееха в джунглата, където стойността им се измерваше според способността им да оцелеят сред вълците. Не бяха родени от баща, който не обичаше сина си, освен ако не станеше пълно негово копие. Не бяха заобиколени от хора, чиято единствена мисъл бе да се изравнят с източника на богатството. Когато обичаха, обичаха, защото така чувстваха, а не защото мислеха как ще се облагодетелстват от обичта си.

Усетих как ми загорча в устата. Може би така бе там долу, но всъщност и това не знаех. И не се натисках особено да го узная. Харесваше ми тук горе.

Беше като полет в небето, когато няма никой край теб да ти казва какво да правиш и какво да не правиш. В моя свят човек въздаваше собствените си закони. И всички трябваше да живеят според тях, независимо дали им харесваше или не. Докато бях на върха. Възнамерявах дълго да бъда на върха. Толкова дълго, че когато хората изговаряха името ми, да знаят чие име споменават. Моето, а не на баща ми.

Извърнах се от прозореца и се върнах при масата. Взех документите и ги погледнах. Бяха подписани правилно. Бърнард Б. Норман.

Бърни вдигна очи към мен. Направи опит да се усмихне. Нищо не излезе.

— Преди години, когато Бърни Нормановиц отвори първия си евтин киносалон на Четвърта улица в Ийст Сайд, никой не мислеше, че един ден ще продаде компанията си за три и половина милиона долара.

Изведнъж престана да ме интересува. Вече не го съжалявах. Бе разграбил и плячкосал една компания за повече от петнадесет милиона долара и единственото му оправдание бе, че случайно той бе основателят й.

Взех го и го отворих. Беше оставката му като президент и председател на дирекционния съвет. Погледнах го изненадан.

— Нещо друго да мога да сторя за вас?

— Не — промълвих аз.

— Грешите, мистър Корд — каза спокойно той. Отиде до телефона на масичката в ъгъла.

— Централа, тук е мистър Норман. Можете да свържете мистър Корд сега.

Подаде ми слушалката. Взех я и чух гласа на телефонистката:

— Лос Анжелос, свързвам с мистър Корд, давам ви линия.

Чу се щракане, после друго, докато повикването стигне до другия край. Забелязах Бърни да ме поглежда хитро, после да отива към вратата. Обърна се към племенника си.

— Идваш ли, Дейвид?

Улф започна да се надига от стола.

— Ти — наредих аз, покривайки с длан слушалката — остани. Дейвид погледна Бърни, после поклати леко глава и пак се отпусна в стола. Старецът сви рамене.

— Какво повече мога да очаквам от собствената си плът и кръв? — каза той. Вратата се затвори зад него.

До ушите ми достигна женски глас. Стори ми се смътно познат.

— Джонас Корд?

— На телефона. Кой е?

— Айлин Гейлърд. Цял следобед се опитвам да ви открия. Рина… Рина… — гласът й заглъхна.

Почувствах как нещо засяда на гърлото ми.

— Да, мис Гейлърд? — запитах аз. — Какво става с Рина?

— Умира, мистър Корд — изхълца тя в слушалката. — И иска да ви види.

— Умира? — повторих аз. Не можех да повярвам. Не Рина. Тя беше неразрушима.

— Да, мистър Корд. Енцефалит. Трябва да побързате. Лекарите не знаят колко ще издържи. Тя е в клиниката „Колтън“ в Санта Моника. Мога ли да й кажа, че ще дойдете?

— Кажете й, че съм тръгнал! — казах аз и оставих слушалката.

Обърнах се и погледнах Дейвид Улф. Той ме наблюдаваше със странно изражение на лицето.

— Знаел си — отбелязах аз.

Той кимна с глава и се изправи.

— Знаех.

— Защо не ми каза?

— Как можех? — запита той. — Вуйчо ми се боеше, че ако разберете, няма да купите акциите му.

Странно мълчание се възцари в залата, когато пак вдигнах телефонната слушалка. Дадох на телефонистката номера на Мориси на летище Рузвелт.

— Да напусна ли сега? — запита Улф.

Поклатих глава. Бях майсторски подведен да закупя една нищо неструваща компания, да бъда одран като агне, ала нямах право да се оплаквам. Знаех правилата на играта.

Но сега дори и това нямаше значение. Нищо нямаше значение. Единственото важно нещо беше Рина. Изругах нетърпеливо, чакайки Мориси да вдигне слушалката.

Единствената възможност да стигна до Рина навреме беше да отлетя натам с КЕ–4.

5.

Ярко осветеният хангар беше като кошер. Заварчиците със спуснати маски бяха на крилата, горелките им изпускаха червено-сините пламъци, докато заваряваха допълнителните резервоари за гориво към крилата. Купчината предмети зад самолета растеше, докато механиците изтръгваха всичко, което увеличаваше теглото, без да е абсолютно необходимо за полета.

Погледнах часовника, когато Мориси пристъпи към мен. Беше почти два часа. Значи в Калифорния наближаваше девет.

— Колко време още? — запитах аз.

— Немного — погледна листа в ръката си. — Като махнем всичко, пак остават около шестстотин килограма в повече.

Средният Запад бе изцяло блокиран от бури според метеорологичните съобщения. Ако исках да премина, трябваше да ги заобиколя от юг. Мориси бе пресметнал, че са нужни четиридесет и три процента повече гориво за полета и поне още седем в резерв.

— Защо не отложиш до утре сутринта? — запита Мориси. — Може би времето ще се оправи и ще можеш да летиш направо.

— Не.

— За бога — възнегодува той. — Дори няма да успееш да издигнеш самолета от земята. Щом толкова искаш да се убиеш, защо не използваш пистолет?

Обърнах се и погледнах купчината до самолета.

— Колко тежи радиото?

— Две и тридесет — веднага отговори той. После впи очи в мен. — Не можеш да го изхвърлиш! Как, по дяволите, ще знаеш къде се намираш или какво е времето пред теб?

— Както го правих, преди да сложат радиоапарати в самолетите. Сваляйте го!

Запътих се към опашката, клатейки глава. Хрумна ми още нещо.

— Системата за кислородното налягане в кабината?

— Триста килограма заедно с резервоарите.

— Изхвърлете и нея — наредих аз. — Ще летя ниско.

— Ще ти е нужен кислород, за да прехвърлиш Скалистите планини.

— Поставете една бутилка кислород в кабината до седалката.

Отидох в кабинета и потърсих Бъз Долтън в кантората на „Интерконтинентал“ в Лос Анжелос. Бе тръгнал вече, затова прехвърлих повикването в дома му.

— Бъз, тук Джонас.

— Чудех се кога ще ти чуя гласа.

— Искам да ми направиш една услуга.

— Готово — веднага каза той. — Каква?

— Ще летя за Крайбрежието тази нощ — обясних аз. — Искам да ми осигуриш сигнали за времето при всеки хангар на ICA из цялата страна.

— Какво му е на радиото ти?

— Вземам КЕ–4 за непрекъснат полет. А не се побира в теглото.

Той подсвирна.

— Никога няма да успееш.

— Ще успея — настоях аз — През нощта използвай мигащите прожектори, за през деня — боядисвай покривите.

— Готово — каза той. — Какъв е маршрутът на полета?

— Още не съм решил. Просто приготви всички летища.

— Готово — каза той. — Желая ти успех.

Оставих слушалката. Това именно харесвах на Бъз. На него можеше да се разчита. Не си пилееше времето с глупави въпроси като защо, кога или къде. Правеше каквото му се каже. Единственото, което го интересуваше, бе въздушната линия. Затова ICA бързо ставаше най-голямата пътническа компания в Щатите.

Извадих от бюрото бутилката бърбън и опънах здраво от нея. После отидох и се изтегнах на кушетката. Краката ми висяха отстрани, но пет пари не давах. Можех да си почина малко, докато механиците привършат. Затворих очи.

Усетих Мориси застанал до мен и отворих очи.

— Готово ли е? — запитах аз, като го погледнах.

Преметнах крака и се изправих. Огледах хангара. Беше празен.

— Къде е?

— Навън — каза Мориси. — Затоплят го.

— Добре — кимнах аз. Погледнах часовника. Няколко минути след три. Последва ме към мивката.

— Уморен си — отбеляза той, докато ме гледаше да си плискам лицето със студена вода. — Наистина ли трябва да потеглиш?

— Трябва.

— Сложих шест сандвича с телешко и два термоса с кафе до седалката.

— Благодаря — казах аз и тръгнах да излизам.

Ръката му ме спря. Подаде ми малко флаконче.

— Телефонирах на моя лекар — обясни Мориси — и той донесе това за теб.

— Какво е то?

— Някакви нови таблетки. Бензедрин. Вземи една, ако ти се доспи. Ще те ободри. Но внимавай, не вземай много, за да не хвръкнеш през покрива.

Отправих се към самолета.

— Не отваряй резервоарите със запасното гориво, докато не слезеш до четвърт резервоар. Гравитационното захранване няма да засмуче, ако е повече от четвърт, а може и да блокира.

— Как ще разбера дали запасните резервоари работят? — попитах.

Той ме погледна.

— Няма да разбереш, докато не свърши горивото. И ако блокират, въздушното налягане ще държи стрелката на четвърт, даже и ако резервоарът е празен.

Стрелнах го с очи, без да проговоря. Продължихме да крачим нататък. Покатерих се на крилото и се извих към кабината. Нечия ръка ме дръпна за крака.

Форестър ме гледаше изумен.

— Какво правиш със самолета?

— Тръгвам за Калифорния.

— А утрешното изпитание? — викна той. — Даже доведох тази вечер Стив Рандал да му хвърли един поглед.

— Съжалявам — казах аз. — Отмени изпитанието.

— А генерала? — подскочи той. — Как ще му обясня? Ще бълва змии и гущери.

Покатерих се в кабината и го погледнах.

— Това вече не е моя грижа, а твоя.

— Но ако нещо стане със самолета?

Изведнъж се ухилих. Правилно го бях преценил. Щеше да стане чудесен администратор. Пет пари не даваше за мен, само за самолета.

— Тогава направете друг — извиках. — Ти си президент на компанията.

Махнах с ръка и като отпуснах спирачките, бавно потеглих по пистата. Обърнах срещу вятъра и задържах, за да форсирам двигателите. Дръпнах капака и щом тахометърът стигна на двадесет и осем, освободих спирачките.

Потеглих по пистата. Не се опитах да го издигна, докато земната скорост не достигна двеста двадесет и пет километра. Едва в самия край на пистата самолетът започна да гълта от небето. След това лесно се издигна.

Изравних на хиляда и двеста метра и се насочих на юг. Погледнах през рамо. Полярната звезда се намираше точно зад гърба ми, проблясваща ярко в ясното, тъмно небе. Трудно можеше да се повярва, че на по-малко от хиляда и петстотин километра оттук има буря.

Бях над Потсбърг, когато се сетих нещо, което бях чул от Невада като дете. Преследвахме една дива котка и той ми посочи Полярната звезда.

— Индианците предсказват, че когато Полярната звезда трепка така — каза той, — на юг се заражда буря.

Пак погледнах нагоре. Полярната звезда трепкаше точно както през онази нощ. Спомних си и друга индианска мъдрост, която ми бе казал Невада: „Най-прекият път към запад е по посоката на вятъра“.

Реших се. Ако индианците не грешаха, докато стигна Средния Запад, бурята щеше да се е изтеглила на юг. Насочих самолета по посока на вятъра и когато вдигнах очи от компаса, Полярната звезда танцуваше яко над дясното ми рамо.

Гърбът ме болеше, всичко ме болеше — раменете, ръцете, краката — а на клепачите сякаш имах цял тон. Усетих как започват да се затварят и посегнах към термоса с кафе. Беше празен. Погледнах часовника. Дванадесет часа от излитането ми от летище Рузвелт. Мушнах ръка в джоба и извадих флакончето с таблетките, които Мориси ми бе дал. Сложих една в устата и я глътнах.

Няколко минути не почувствах нищо, после се поободрих. Поех дълбоко въздух и огледах хоризонта. Според пресмятанията ми не бях далеч от Скалистите планини. Двайсет и пет минути след това те се показаха.

Проверих клапана на горивото. Стоеше наклонено на една четвърт. Бях отворил резервните резервоари. Опашката на бурята, която пресякох в Средния Запад, ми бе отнела бензин за повече от час и сега, за да ми стигне, вятърът трябваше да ми помогне.

Завъртях клапата и се заслушах в двигателите. Ревът им беше плътен и тежък, когато обогатената смес се вля във вените им. Изтеглих лоста назад и почнах да се издигам над планината. Все още чувствах лека умора, затова глътнах още една таблетка.

На три хиляди и петстотин метра ми стана студено. Намъкнах моите хуарчос на краката и посегнах за кислородната бутилка. Изведнъж ме обзе чувството, че самолетът е скочил с хиляда и седемстотин.

Пак поех дълбоко кислород. Някаква сила забушува в тялото ми и аз стиснах здраво лоста за управление. Дявол го взел бензина! Можех да изкача самолета над Скалистите планини с голи ръце! Беше само въпрос на воля. Както казваха индийските факири, когато обясняваха чудото на левитирането, въпросът е разумът да вземе връх над материята. Всичко беше в разума.

Рина! Едва не извиках гласно. Впих поглед във висотомера. Стрелката бе паднала на две хиляди и осемстотин метра и продължаваше да се спуска. Погледнах как планината пълзи към мен. Сложих ръка на лоста и дръпнах назад. Измина цяла вечност, докато планината отново започна да се снижава под мен.

Вдигнах ръце да избърша потта от челото. Бузите ми бяха мокри от сълзите. Странното чувство на мощ бе изчезнало и главата започваше да ме боли. Мориси ме беше предупредил за таблетките, а и кислородът бе помогнал. Посегнах към дюзата и внимателно регулирах сместа, която постъпваше в двигателя.

Чакаха ме още около шестстотин и петдесет километра и не желаех да остана без гориво.

6.

Кацнах на Бърманк в два часа. Бях пътувал почти петнадесет часа. Насочих се към хангарите на „Корд Еъркрафт“, изключих двигателите и се наканих да слизам. Ревът на двигателите все още бучеше в ушите ми.

Стъпих на земята, където ме наобиколи огромна тълпа. Разпознах някои от тях — журналисти.

— Извинявам се, господа — казах аз и си запробивах път към хангара. — Оглушал съм от моторите. Не чувам какво ме питате.

И Бъз беше тук, ухилен до уши. Сграбчи ми ръката и я разтърси. Движеше устни, обаче изтървах първата част от изречението, после изведнъж слухът ми се върна.

— … установи нов рекорд от Източното до Западното крайбрежие.

Точно в момента това нямаше значение.

— Готова ли е колата?

— Чака пред входа — каза Бъз.

Един от журналистите си проби път напред.

— Мистър Корд — подвикна той, — вярно ли е, че извършихте този полет, за да видите Рина Марлоу, преди да умре?

Необходима му беше баня след погледа, който му отправих. Не му отговорих.

— Вярно ли е, че закупихте „Норман Пикчърс“, само за да получите контрол над договорите си с нея?

Стигнах до лимузината, но те продължаваха да ме отрупват с въпроси. Колата потегли. Полицай с мотор цепеше пред нас и ни проправяше път със сирената си. Набрахме скорост, когато движението пред нас намаля.

— Мъчно ми е за Рина, Джонас — подхвърли Бъз. — Не знаех, че е жена на баща ти.

— Откъде научи? — погледнах го аз.

— Пише във вестниците — отвърна той. — Студиото „Норман“ го обяви на вестниците, както и че си полетял насам, за да я видиш.

Свих устни. Ето какво представляваше филмовата индустрия. Бяха като таласъми, виснали над нечий гроб.

— Приготвил съм ти кафе и сандвичи, ако искаш.

Взех кафето. Черната гъста течност беше гореща и я усетих как прониква в мен. Извих се и погледнах през прозореца. Гърбът пак започваше да тръпне и да ме боли.

Чудех се дали ще мога да дочакам да вляза в болницата, преди да се вмъкна в тоалетната.

Клиниката „Колтън“ прилича повече на хотел, отколкото на болница. Разположена е високо на скалите на брега на Тихия океан, с изглед към океана. За да се стигне до нея, напускате крайбрежната магистрала и тръгвате по виеща се алея, а пред желязната порта стои пазач. Минавате покрай него, само след като покажете съответното разрешително.

Доктор Колтън не е обикновен калифорнийски лекар. Той е просто проницателен мъж, осъзнал необходимостта от наистина частна болница. Филмови звезди идваха тук за всичко, като се започне за раждане или да се лекуват от алкохолизъм до пластични операции и за съвземане след нервни кризи. Влезеха ли веднъж, зад оградата, можеха да дишат спокойно и да се отпуснат, защото никога никакъв репортер не проникваше вътре. Можеха да се чувстват сигурни, че за каквото и да бяха дошли, единственото, което щеше да се чуе навън, бе каквото самите те кажат.

Пазачът ни очакваше, защото започна да отваря портата в момента, когато забеляза полицая с мотора. Журналистите викаха подир нас и фотографите се опитваха да ни снимат. Един от тях дори успя да се покачи отстрани на колата и да мине с нас през портата. Тогава ненадейно се появи втори пазач и смъкна репортера.

— Не се предават, нали? — обърнах се към Бъз. Лицето му остана сериозно.

— Отсега нататък ще трябва да свикваш, Джонас. Всяко твое действие ще е новина.

Изгледах го.

— Глупости — възразих аз. — Така ще е само днес. Утре ще ме забравят.

Бъз поклати глава.

— Не си видял вестниците и не си слушал радио. Ти си национална фигура. Нещо в твоето поведение грабна въображението на хората. Радиостанциите съобщаваха за хода на полета ти през половин час. Утре „Екзаминър“ започва отпечатването на откъси от биографията ти. Никой не е грабвал така сърцата на хората от Линдберг[3] насам.

— Кое те кара да смяташ така?

Той се усмихна.

— Днешните реклами по камионите, които разнасят „Екзаминър“. Налепени са с плакати с твоя портрет! „Четете биографията на загадъчния мъж от Холивуд — Джонас Корд. От Адела Роджърс Сейнт Джонс.“

Вторачих поглед в него. Помислих си, че май ще трябва да свиквам. Адела Сейнт Джонс беше най-сантименталната авторка на Хърст[4]. Това означаваше, че старецът ме е посочил одобрително. Отсега нататък щях да живея като в аквариум.

Колата спря и портиерът се показа.

— Моля, заповядайте оттук, мистър Корд — каза почтително той.

Последвах го по стълбището на клиниката. Сестрата в бяла униформа, седнала зад бюрото, ми се усмихна:

— Ако обичате, мистър Корд — започна тя, сочейки голяма кожена тетрадка, — да впишете името си. Правило на болницата е всички посещения да се отбелязват.

Разписах се, а в това време тя натисна някакво копче под плота. След миг се появи друга сестра.

— Моля, елате с мен, мистър Корд — каза любезно тя. — Ще ви заведа в апартамента на мис Марлоу.

Последвах я към асансьорите в дъното на коридора. Тя натисна бутона и погледна таблото. По лицето й се изписа досада.

— Съжалявам за безпокойството, мистър Корд, но ще трябва да почакаме няколко минути. И двата асансьора са горе в операционната.

Болницата си е болница, колкото и да се опитвате да я накарате да заприлича на хотел. Огледах се и открих това, което търсех. На една врата дискретно бе написано: МЪЖЕ.

Измъкнах цигара от джоба, когато вратите на асансьора се затвориха зад нас. Вътре миришеше като във всяка болница. Спирт, дезинфекционни средства, формалдехид. Болести и смърт. Драснах клечка кибрит и я поднесох към цигарата с надеждата, че сестрата няма да забележи разтрепераните ми пръсти.

Асансьорът спря и вратите се отвориха. Дръпнах дълбоко от цигарата и последвах сестрата по чистия коридор. Спряхме пред една врата.

— Боя се, че ще трябва да хвърлите цигарата, мистър Корд. Погледнах малкия оранжев надпис:

ПУШЕНЕТО ЗАБРАНЕНО!

ВЪТРЕ СЕ ИЗПОЛЗВА КИСЛОРОД!

Дръпнах още веднъж и хвърлих цигарата в плювалника до вратата. Спрях изведнъж, уплашен да вляза. Сестрата присегна покрай мен и отвори вратата.

— Сега можете да влезете, мистър Корд.

Вратата се разтвори, разкривайки малко антре. Друга сестра седеше в един стол и четеше някакво списание. Вдигна очи към мен.

— Влезте, мистър Корд — покани ме тя с престорено весел глас. — Очакваме ви.

Бавно прекрачих прага. Чух затварянето на вратата зад мен и заглъхващите стъпки на конвоя ми. Срещу входната врата имаше друга, сестрата тръгна към нея.

— Мис Марлоу е тук — каза тя.

Застанах на прага. В първия момент не я видях. Айлин Гейлърд, един лекар и друга сестра бяха наобиколили леглото с гръб към мен. После, сякаш задействани от някакъв сигнал, те изведнъж се обърнаха. Пристъпих към леглото. Сестрата се отстрани, а Айлин и лекарят се разделиха, за да ми направят място. Тогава я видях.

Прозрачна палатка от полиетилен обгръщаше главата и раменете й, а тя беше като заспала. Всичко, освен лицето й, бе скрито от плътни бели превръзки; не се виждаха и блестящите й златисторуси коси. Очите бяха затворени и видях бледосиния оттенък на клепачите. Кожата, опъната на високите скули, оставяше хлътнатини на бузите, което създаваше впечатление, че отдолу няма плът. Широката й уста, винаги тъй топла и жизнена, сега беше бледа и леко открехната над равните бели зъби.

Застанах там смълчан. Не можех да разбера дали диша. Погледнах лекаря. Той поклати глава.

— Жива е, мистър Корд — прошепна той, — но краят наближава.

— Може ли да говоря с нея?

— Можете да опитате, мистър Корд. Но не се разочаровайте, ако ни ви отговори. През последните десет часа е все така. А даже и да отговори, мистър Корд, възможно е да не ви познае.

Обърнах се пак към нея.

— Рина — казах тихо, — аз съм, Джонас.

Лежеше притихнала, без да мръдне. Пъхнах ръка под полиетиленовата палатка и намерих нейната. Притиснах я. Усетих я студена и мека. Изведнъж всичко в мен изригна. Ръката й беше студена. Тя бе вече мъртва. Бе мъртва.

Паднах на колене до леглото. Пернах полиетилена встрани и се наведох над нея.

— Рина, моля те, Рина! — замолих лудо. — Аз съм, Джонас. Моля те, не умирай!

Усетих лекото притискане на ръката й. Погледнах към нея през стичащите се по лицето ми сълзи. Движението на ръката стана малко по-осезаемо. После очите й бавно се отвориха и тя ме погледна в лицето.

Отначало погледът бе замъглен и далечен. После се избистри и устните се извиха в нещо като усмивка.

— Джонас — прошепна тя. — Знаех, че ще дойдеш.

— Винаги е било нужно само да подсвирнеш.

Устните й се свиха, ала звук не излезе.

— Никога не се научих да подсвирквам — прошепна тя.

Гласът на лекаря прозвуча зад мен:

— По-добре да си починете малко сега, мис Марлоу.

Очите на Рина се плъзнаха над рамото ми към него.

— Не — прошепна тя. — Моля ви. Не ми остава много време. Нека си поговоря с Джонас.

Обърнах се и погледнах лекаря.

— Добре — съгласи се той. — Но само за миг.

Чух хлопването на вратата, после загледах Рина. Ръката й се вдигна леко и докосна бузата ми. Улових пръстите й и ги притиснах към устните си.

— Трябваше да те видя, Джонас.

— Защо чака толкова дълго, Рина?

— Затова трябваше да те видя — прошепна тя. — За да ти обясня.

— Каква полза от обяснение сега?

— Моля те, опитай се да ме разбереш, Джонас. Аз те обичам от момента, когато те видях за пръв път. Но се боях. Винаги съм носила нещастие на всеки, който ме е обичал. Майка ми и брат ми умряха, защото ме обичаха. Баща ми умря с разбито сърце в затвора.

— Не си виновна ти.

— Аз блъснах Маргарет по стълбището и я убих. Убих и бебето си, преди да се е родило, ограбих на Невада кариерата, а Клод се самоуби поради това, което му причинявах.

— Просто така се е случило. Не е твоя вината.

— Моя е! — настоя дрезгаво тя. — Виж какво направих и с теб, с брака ти. Не биваше да идвам в хотела онази нощ.

— За това съм виновен аз. Аз те повиках.

— Никой не ме е принуждавал — прошепна тя. — Дойдох, защото исках да дойда. Когато тя влезе, разбрах колко съм лоша.

— Защо? — казах горчиво аз. — Само защото беше подула корема? То дори не беше мое дете.

— Какво значение има? Какво от това, че е спала с някой друг, преди да те срещне? Ти си го знаел, преди да се ожениш за нея. Щом тогава не е имало значение, защо след това да има, когато се е разбрало, че ще има дете?

— Имаше значение — упорствах аз. — Тя се интересуваше само от парите ми. Ами половината милион долара, които получи след разтрогването на брака.

— Това не е вярно — прошепна Рина. — Тя те обичаше. Виждаше се в болката, с която те гледаше. И ако толкова е държала на парите, защо ги даде всичките на баща си?

— Не знаех това.

— Много неща не знаеш — прошепна Рина. — Ала нямам време да ти ги кажа. Само това. Аз разруших брака ти. Аз съм виновна клетото дете да расте без името ти. Искам някак да й помогнеш.

Тя затвори за миг очи.

— Може би не ми е останало много — прошепна тя. — Никога не съм била пестелива, но каквото имам, го завещах на нея и съм определила теб за изпълнител. Обещай ми, че ще се погрижиш да го получи.

Погледнах я.

— Обещавам ти.

Бавно се усмихна.

— Благодаря ти, Джонас. Винаги съм разчитала на теб.

— Сега се опитай да си починеш.

— За какво? — прошепна тя. — За да поживея още няколко дни в този луд, безумен свят, който се върти в главата ми? Не, Джонас. Толкова е болезнено. Искам да умра. Само не ме оставяй да умра тук, затворена в тази шатра. Изнеси ме на терасата. Нека още веднъж да погледна небето.

Вторачих очи в нея:

— Лекарят…

— Моля те, Джонас.

Погледнах я, а тя ми се усмихна. Усмихнах й се и аз и запратих палатката настрани. Грабнах я в прегръдките си — беше лека като перце.

— Толкова ми е хубаво да съм отново в прегръдките ти, Джонас — прошепна тя.

Целунах я по челото и излязох на огряната от слънцето тераса.

— Почти бях забравила колко зелено може да бъде едно дърво — прошепна тя. — Там, в Бостън, е най-зеленият дъб, който си виждал някога през живота си. Моля те, занеси ме там, Джонас.

— Ще го сторя.

— И не им позволявай да правят цирк от цялата работа — прошепна тя. — Могат да го сторят.

— Зная — казах.

— Има място за мен, Джонас — прошепна тя, — до баща ми. Ръката й падна от гърдите ми и тялото й странно натежа.

Погледнах я. Лицето й беше заровено в рамото ми. Извих се и потърсих дървото, което й бе припомнило родния дом. Ала през сълзите не успях да го открия.

Когато се обърнах, Айлин и лекарят бяха в стаята. Мълчаливо отнесох Рина до леглото и внимателно я положих. Изправих се и ги погледнах.

Опитах се да проговоря, но не можах. А когато ми се удаде, гласът ми бе изпълнен със скръб:

— Пожела да умре на слънчева светлина.

7.

Наблюдавах пастора, чиито устни се движеха, докато четеше от малката, подвързана в черно Библия, която държеше. Той погледна нагоре, после затвори Библията и бавно тръгна по пътеката. Миг след това другите го последваха и скоро Айлин и аз останахме единствените край гроба.

Тя стоеше срещу мен, съсухрена и смълчана, в черна рокля и шапка, а тънък воал закриваше очите й.

— Свърши се — каза уморено тя.

Кимнах и хвърлих поглед към надгробния камък. Рина Марлоу. Сега вече бе само едно име.

— Надявам се, че всичко стана според желанието й.

— Убедена съм.

Смълчахме се в неловкото положение на двама души, чиято единствена връзка почиваше в гроба между тях, поех дълбоко въздух. Беше време да тръгвам.

— Искате ли да ви закарам до хотела?

Тя поклати глава.

— Бих желала да остана още малко тук, мистър Корд.

— Добре ли ще ви бъде?

Видях как ме погледна през воала.

— Добре ще ми бъде, мистър Корд — отвърна тя. — Вече нищо не може да ми се случи.

— Ще наредя кола да ви изчака. Сбогом, мис Гейлърд.

— Сбогом, мистър Корд — отвърна официално тя. — И… благодаря.

Обърнах се и закрачих по алеята към гробищното шосе. Жадни за сензации и любопитни хора все още стояха зад полицейския кордон в далечния край на улицата. Бях сторил всичко възможно и все пак се беше събрала огромна тълпа.

Шофьорът отвори вратата на лимузината и аз влязох вътре. Затвори след мен и изтича към седалката зад волана. Колата потегли.

— Накъде, мистър Корд? — запита весело той. — Към хотела ли?

Обърнах се и погледнах през задното стъкло. Бяхме на върха на малко възвишение и успях да видя Айлин на гробището. Бе коленичила до гроба, покрусена, свита фигура в черно, скрила лице в двете си ръце. Последва завой и я изгубих от поглед.

— Обратно в хотела ли, мистър Корд? — повтори шофьорът.

Поизправих се и присегнах за цигара.

— Не — казах и я запалих. — Към летището.

Дръпнах дълбоко дим в дробовете и го задържах там. Изведнъж ми се прииска да се махна. От Бостън и смъртта, от Рина и мечтите. И без това имах толкова много спомени.

Бучене изпълни ушите ми и аз се изкачвах по дългата черна стълба, за да изляза от мрака, обгърнал главата ми. Колкото повече се катерех, толкова по-силен ставаше шумът. Отворих очи.

От прозореца се носеше грохотът на надземната железница от Трето авеню. Виждах хората, натъпкани вътре и по тесните, открити платформи. После влакът отмина и странна тишина се възцари в стаята. Очите ми зашариха.

Беше малка, мрачна стая, с бели тапети, започнали да стават кафяви. До прозореца имаше масичка, на стената над нея — разпятие. Лежах в старомодно легло с месингови табли. Бавно свалих крака на пода и седнах. Главата ми щеше да се пръсне.

— А, вече си буден?

Започнах внимателно да извивам глава, но жената мина пред мен. Имаше нещо смътно познато в лицето й, но не можех да се сетя къде съм я виждал. Вдигнах ръка и си потърках бузата. Брадата ми бе станала като шкурка.

— Откога съм тук? — попитах аз. Тя се изсмя.

— Почти цяла седмица — отговори тя. — Почнах да си мисля, че жаждата ти е ненаситна.

— Пиех ли?

— И още как!

Проследих погледа й към пода. Имаше три кашона с празни бутилки от уиски. Разтърках си тила. Нищо чудно, че се чувствах така.

— Не помниш ли?

Поклатих глава.

— Застана пред мен до магазина на Шесто авеню и ме улови за ръката, като ми каза, че си готов за урока. Вече беше подквасен. После влязохме в бара „Бялата роза“ да пийнем по нещо и там се сби с бармана. За по-сигурно те доведох у дома.

Разтърках очи. Започнах да си припомням. Бях дошъл от летището и вървях по Шесто авеню към кантората на Норман, когато почувствах, че трябва да пийна нещо. След това всичко се замъгли. Смътно си спомних, че пред един магазин за радиоапарати се оглеждах за уличницата, която ми предлагаше да ме научи на нещо ново, което не са ми преподавали в училище.

— Ти ли беше тази?

— Не, не бях. Но в състоянието, в което се намираше, едва ли щеше да забележиш разликата. Ти не търсеше жена, искаше да удавиш скръбта.

Станах. Бях по гащета. Погледнах я въпросително.

— Занесох ти дрехите на химическо чистене, след като вчера престана да пиеш. Ще сляза да ги взема, докато се измиеш.

— Банята?

Тя ми посочи една врата.

— Душ няма, но има достатъчно топла вода за вана. А на поничката над мивката има бръснач.

Когато излязох от банята, дрехите ме чакаха.

— Парите ти са на тоалетката — каза тя, когато приключих със закопчаването на ризата и си облякох сакото. Отидох до тоалетката и ги взех.

— Всичките са, с изключение на тези, които взех за уискито.

Погледнах я, държейки банкнотите в ръка.

— Защо ме доведе тук?

Тя сви рамене.

— Нас, ирландките, не ни бива за курви — заяви тя. — Ставаме сантиментални, когато видим пияница.

Погледнах банкнотите в ръката си. Имаше към двеста долара. Взех една от пет долара и я мушнах в джоба, останалите върнах на масичката.

Тя мълчаливо ги взе и ме последва до вратата.

— Слушай, тя е вече мъртва — каза жената. — И всичкото уиски на света не може да я върне при живите.

Изгледахме се продължително, после тя затвори вратата, а аз се спуснах по тъмното стълбище и излязох на улицата. Влязох в дрогерията на ъгъла на Трето авеню и Осемдесет и втора улица и телефонирах на Макалистър.

— Къде, по дяволите, се губиш? — запита той.

— Пиех — отговорих аз. — Взе ли копие от завещанието на Рина?

— Да, взех. Обърнахме целия град да те търсим. Съзнаваш ли какво става във филмовата компания? Всички сноват като кокошки без глави.

— Къде е завещанието?

— На масичката в хола на апартамента ти, където ми каза да го оставя. Ако не се съберем съвсем скоро на заседание на филмовата компания, може да не се тревожиш за капиталовложенията си в нея. Такива няма да имаш.

— Добре, насрочи такова — прекъснах го аз и окачих слушалката, преди да може да отговори.

Слязох, платих на шофьора и закрачих по тротоара пред къщите. Деца играеха на тревата и любопитни погледи ме проследяваха. Повечето от вратите бяха отворени, така че невинаги виждах номерата на къщите.

— Кого търсите, господине? — попита едно от децата.

— Уинтроп — казах аз. — Моника Уинтроп.

— Дето има едно момиченце? — попита хлапето. — Към пет години?

— Така предполагам — отвърнах аз.

— Четири къщи по-надолу.

Благодарих на хлапето и тръгнах по улицата. При входа на четвъртата къща погледнах табелката с името на звънеца. Уинтроп. Натиснах бутона. Никой не отвори. Пак го натиснах.

— Още не се е прибрала — обади се мъж от съседната къща. — Отбива се в детската градина да прибере детето.

— По кое време се прибира?

— По това време — каза той.

Погледнах часовника. Седем без четвърт. Слънцето започваше да преваля, а с него частично отминаваше и горещината на деня. Седнах на стъпалата и запалих цигара. Имах ужасен вкус в устата и долавях първите признаци на започващо главоболие.

Цигарата беше към края, когато Моника сви зад ъгъла и тръгна по алеята към къщата, а едно малко момиченце подскачаше пред нея.

Станах, когато детето се спря и се загледа в мен. Сбръчка носле и черните очички ме изгледаха косо.

— Мами — изписка то, — на стълбата стои един мъж.

Погледнах Моника. Останахме така за миг, впили очи един в друг. Тя изглеждаше същата и все пак беше променена. Може би поради прическата. Или от семплия всекидневен костюм. Но най-вече очите. Имаше някаква спокойна самоувереност в тях, която преди не бе съществувала. Протегна ръка и дръпна детето към себе си.

— Всичко е наред, Джо-Ан — каза тя и я взе на ръце. — Той е приятел на мами.

Детето ми се усмихна.

— Здравей, чичко.

— Здравей — отвърнах аз и погледнах Моника. — Здравей, Моника.

— Здравей, Джонас — каза сухо тя. — Как си?

— Добре. Искам да поговорим.

— За какво? — запита тя. — Мислех, че всичко сме уредили.

— Не се касае за нас — казах бързо аз. — За детето.

Тя внезапно го притисна към себе си. Нещо като уплаха се появи в очите й.

— Какво за Джо-Ан?

— Няма за какво да се безпокоиш.

— Може би ще бъде по-добре да влезем вътре.

Пристъпих встрани, докато тя отваряше вратата, и я последвах в малката всекидневна. Тя пусна детето.

— Иди в стаята да си поиграеш с куклите, Джо-Ан!

Детето се засмя щастливо и побягна. Моника се обърна към мен.

— Изглеждаш уморен — отбеляза тя. — Отдавна ли чакаш?

— Не много — поклатих глава аз.

— Седни — каза тихо тя. — Ще направя кафе.

— Недей. Няма да се бавя много.

— Нищо — настоя тя. — Не ни идват често гости.

Влезе в кухнята, а аз се отпуснах в едно кресло. Огледах стаята. Не можех някак да приема, че тъкмо тук живее. Обзаведено бе със стандартни мебели от магазините Джимбълс. Не че не беше хубаво. Всичко бе чисто, практично и евтино. Моника бе свикнала да живее по друг начин, обградена с повече лукс.

Върна се в стаята, носейки димяща каничка кафе и сложи подноса пред мен.

— Две бучки захар, така ли беше?

— Правилно.

Сложи две бучки в кафето и го разбърка. Отпих и се почувствах по-добре.

— Хубаво кафе — отбелязах аз.

— „Джордж Уошингтън“.

— Какво е това?

— „Приятел на работещата жена“, както казват в рекламата — обясни тя. — Нескафе. Всъщност, не е лошо като свикнеш.

— Какво ли още няма да измислят.

— Искаш ли аспирин? — запита тя. — Струва ми се, че те боли главата.

— Откъде знаеш?

Тя се усмихна.

— Някога бяхме женени за кратко време, не помниш ли? Бръчкаш си челото по особен начин, когато имаш главоболие.

— Дай ми тогава два, моля те — казах аз. — Благодаря.

Седна насреща ми, след като глътнах таблетките. Очите й зорко ме наблюдаваха.

— Изненадваш се, че ме виждаш в такова скромно жилище.

— Малко — признах аз. — Съвсем наскоро узнах, че не си взела нищо от парите, които ти дадох. Защо?

— Не ги исках — простичко обясни тя. — Баща ми ги искаше. Затова му ги дадох. Трябвали му за неговите работи.

— Ти какво искаше?

Поколеба се за миг, преди да отговори.

— Това, което имам сега. Джо-Ан. И да ме оставят на мира. Заделих достатъчно пари, за да дойда на Изток и да родя бебето. После, след като тя поизрасна, се хванах на работа. — Тя се усмихна. — Зная, че теб няма да те впечатли, но съм административна секретарка и печеля по седемдесет долара седмично.

Умълчах се, докато си изпих остатъка от кафето.

— Как е Еймос? — попитах.

Тя сви рамене.

— Не зная. Не съм се чувала с него от четири години. Ти как ме намери?

— От Рина.

Тя не каза нищо. После си пое дълбоко въздух.

— Съжалявам, Джонас. — Видях съчувствието дълбоко в очите й. — Може да не ми вярваш, но наистина съжалявам. Четох във вестниците. Ужасно нещо. Да имаш толкова много и да си отидеш така.

— Рина нямаше живи роднини — казах аз. — Затова съм тук.

На лицето й се появи недоумяващ израз.

— Не разбирам.

— Остави цялото си имущество под попечителството на дъщеря ти — казах бързо аз. — Не зная точно колко е, може би трийсет, четиридесет хиляди, след като се приспаднат данъците и дълговете. Посочи мен за изпълнител и ме накара да обещая, че ще се погрижа да стигнат до детето.

Тя изведнъж пребледня и сълзи бликнаха в очите й.

— Защо го е направила? Ни ми дължеше нищо.

— Каза, че тя била виновна за случилото се между нас.

— За случилото се между нас сме си виновни ти и аз — заяви разпалено тя. Внезапно спря и ме погледна. — Глупаво е да се вълнувам така за минали работи. Всичко е приключено.

Погледнах я за миг и се изправих на крака.

— Права си, Моника — казах аз. — Всичко е минало и приключено. — Запътих се към вратата. — Свържи се с Макалистър и той ще изготви всички необходими документи.

Тя ме погледна в лицето.

— Защо не останеш на вечеря — покани ме любезно тя. — Изглеждаш уморен.

Нямаше смисъл да й казвам, че това, което виждаше, бе началото на махмурлук.

— Не, благодаря — отклоних също така любезно поканата. — Трябва да вървя. Имам няколко делови срещи.

Недоволен, едва ли не горчив, израз се появи на лицето й.

— О, почти бях забравила — каза тя. — Вечната ти заетост.

— Правилно — казах аз.

— Мисля, че трябва да ти благодаря за това, че все пак отдели от времето си, за да дойдеш. — Преди да отговоря, тя се обърна и повика детето. — Джо-Ан, ела да се сбогуваш с любезния чичко.

Момиченцето влезе в стаята, прегърнало малка кукла. Усмихна ми се.

— Това е моята кукла.

— Много симпатична кукла — усмихнах й се аз.

— Кажи довиждане, Джо-Ан.

Джо-Ан ми протегна ръка.

— Довиждане, чичко — изрече сериозно тя. — Пак ела. Някой ден. Скоро.

— Ще дойда, Джо-Ан — обещах аз и се ръкувах с нея. — Довиждане. — Джо-Ан ми се усмихна отново, бързо си дръпна ръката и се прибра тичешком в стаята си. Изправих се.

— Довиждане, Моника — казах аз. — Ако се нуждаеш от нещо, обади се.

— Ще се оправя, Джонас — изрече тя и си протегна ръката. Взех я. Усмихна се. — Благодаря ти, Джонас — продължи тя. — Сигурна съм, че ако Джо-Ан разбираше, също би ти благодарила.

Отвърнах на усмивката й.

— Тя е едно мило момиченце.

— Довиждане, Джонас. — Измъкна си ръката от моята и остана на прага, докато вървях по алеята.

— Джонас — извика тя след мен. Обърнах се.

— Да, Моника?

Тя се поколеба за миг, после се засмя.

— Нищо, Джонас — отказа се тя, след това добави, — не работи толкова много.

— Няма — засмях се на свой ред аз.

Бързо затвори вратата, а аз продължих по тротоара. Форест Хилс, Куийнс, адско място за живеене. Трябваше да измина шест квартала, преди да успея да хвана такси.

— Какво ще правим с компанията? — запита Улф.

Погледнах към него през масата, после вдигнах бутилката бърбън и пак си напълних чашата. Отидох до прозореца и загледах Ню Йорк.

— Какво ще правим с „Грешницата“? — запита Дан. — Ще трябва да решим нещо. Вече уговарям с „Метро“ да вземем Джийн Харлоу.

Яростно се обърнах към него.

— Не искам Харлоу — отсякох аз. — Това е филм на Рина.

— За бога, Джонас — възкликна Дан. — Не можеш да зарежеш този сценарий. Ще ти струва половин милион да се разплатиш с Де Мил.

— Пет пари не давам какво ще ми струва! — изръмжах аз. — Зарязвам го!

В залата се възцари тишина и аз се обърнах към прозореца. Далеч вляво светлините на Бродуей осветяваха небето; вдясно виждах Ийст Ривър. От другата страна на реката беше Форест Хилс. Направих гримаса и бързо глътнах питието. Моника беше права в едно. Наистина работех прекалено много.

Влачех на гърба прекалено много хора, притежавах премного предприятия: „Корд Експлозивс“, „Корд Пластикс“, „Корд Еъркрафт“, авиолиния „Интерконтинентал“. А сега притежавах и филмова компания, която въобще не желаех.

— Добре, Джонас — чух Макалистър да казва тихо. — Какво възнамеряваш да правиш?

Върнах се при масата и пак си напълних чашата. Бях вече решил. Знаех какво ще правя отсега нататък. Само това, което желаех. Нека се погрижат за хляба си и нека ми покажат колко са кадърни в действителност.

Погледнах Дан Пиърс.

— Винаги разправяш, че можеш да правиш по-добри филми от всеки друг в бранша — казах. — Добре, отговаряш за производството.

Преди да успее да ми отговори, аз се обърнах към Улф:

— Ти се тревожиш какво щяло да стане с компанията. Сега наистина ще се потревожиш. Ти отговаряш за всичко — продажби, кина, администриране.

Върнах се при прозореца.

— Това е чудесно, Джонас — посочи Макалистър. — Но не си ни казал кои ще бъдат ръководителите.

— Ти си председател на дирекционния съвет, Мак — занареждах аз. — Дан е президент на компанията, Дейвид — заместник-президент. — Отпих от чашата. — Други въпроси?

Те се спогледаха, после Мак се обърна към мен.

— Докато те нямаше, Дейвид направи едно проучване. Компанията се нуждае от около три милиона оборотен кредит за тази година, за да поддържаме текущото ниво на производството.

— Ще получите един милион — отсякох аз. — Ще трябва да се справите с толкова.

— Но, Джонас — възрази Дан. — Как очакваш да правя филми, щом не ми даваш пари?

— Ако не можеш — срязах го аз, — се измитай и ще намеря някой, който ще може.

Видях как лицето на Дан пребледня. Сви устни, но нищо не каза. Погледнах към другите.

— Същото важи и за вас. Отсега нататък преставам да бъда бавачка на хората. Всеки, който не допринася нещо, може да се измита. Отсега нататък никой да не ме безпокои за нищо. Ако ми трябвате, аз ще ви потърся. Ако имате да докладвате нещо, напишете го и го изпратете в кабинета ми. Това е, господа. Лека нощ.

Когато вратата се затвори след тях, почувствах тежкия, гнетящ възел да стяга гърлото ми. Погледнах през прозореца. Форест Хилс. Замислих се какви ли училища имаха там за деца като Джо-Ан.

Изгълтах остатъка в чашата. Възелът не се развърза — напротив, сякаш се затегна повече. Изведнъж почувствах нужда от жена. Вдигнах телефонната слушалка и потърсих Хосе, оберкелнера от Рио Клуб.

— Да, мистър Корд?

— Хосе — казах. — Онази певица от оркестъра, който свири румба. С големите…

— Очи — прекъсна ме той със смях. — Да, мистър Корд. Зная. Ще бъде при вас след половин час.

Оставих слушалката и се върнах до масата. Взех бутилката със себе си до прозореца и си напълних чашата. Бях научил нещо тази нощ.

Хората са готови да заплатят всякаква цена за това, което наистина желаят. Моника живееше в Куийнс, за да може да запази дъщеря си. Дан преглътна обидата, за да може да прави филми. Улф бе готов да стори всичко, за да докаже, че може да ръководи компанията по-добре от вуйчо си Бърни. А Мак продължаваше да плаща цената за сигурността, която му бях осигурил.

Така погледнато, всеки човек си имаше цената. Тя можеше да бъде различна. Можеше да се измерва в пари, власт, слава, секс. Всичко. Човек трябваше само да знае какво искат.

На вратата се почука.

— Влез! — извиках аз.

Тя влезе в стаята; черните й очи блестяха, дългата й черна коса се спускаше по гърба почти до бедрата, а черната рокля бе цепната отпред и разкриваше белотата почти до пъпа. Усмихна ми се.

— Здравейте, мистър Корд — поздрави тя, без следа от акцента, който използваше в ресторанта. — Колко мило от ваша страна да ме поканите.

— Съблечете си роклята и си налейте нещо — казах аз.

— Не съм от този род жени! — отсече тя, обърна се и се запъти към вратата.

— Имам петстотин долара, които казват, че сте.

Тя се извърна към мен, на устните й се появи усмивка, а пръстите бяха вече заети с ципа на гърба на роклята. Загледах се през прозореца, докато тя се събличаше.

В Куийнс имаше по-малко светлини, отколкото в Манхатън. И малкото, които ги имаше, не бяха така ярки. Изведнъж изпитах гняв, дръпнах шнура и спуснах транспаранта. Той падна на перваза с трясък и скри града. Обърнах се към момичето.

Гледаше ме напрегнато, с разширени очи. Беше само по чифт плътно прилепнали, черни прозрачни гащички, а ръцете й бяха кръстосани над гърдите, но едва успяваха да покрият зърната на огромните й гърди.

— Защо го направихте? — попита тя. — Отвън не може да се види какво става тук.

— Уморих се да гледам Куийнс — обясних аз и пристъпих към нея.

Книга шеста

Историята на Дейвид Улф

1.

Дейвид Улф влезе в хотелската стая и се тръшна на леглото направо с дрехите, като се загледа в тъмния таван. Нощта му се струваше безкрайна, макар да знаеше, че едва минава един. Беше уморен и едновременно с това не беше уморен. Ликуваше, а някак бе потиснат; тържествуваше, а усещаше някаква горчивина да се разлива в него.

Това беше началото на разкриващите се пред него възможности, първият проблясък за скритите му амбиции, надежди и мечти. Защо тогава тази странна смесица от чувства? Никога преди не се беше получавало така. Винаги бе знаел какво точно желае. Бе съвсем просто. Права линия, изпъната от него до целта.

Сигурно се дължеше на Корд, помисли си той. Сигурно е Корд. Не можеше да има друга причина. Замисли се дали Корд влияеше и на другите по същия начин. Все още помнеше шока си, когато влезе в апартамента и го видя за пръв път, след като в онази отдавнашна нощ Корд бе зарязал дирекционния съвет, за да полети на Запад.

Петнадесет дни бяха изминали; две седмици, през които тревогата се бе вселила и компанията се разпадаше пред очите му. Шушуканията на служителите от нюйоркската кантора все още кънтяха в ушите му; усещаше скритите, изплашени, разтревожени погледи, които му отправяха, когато минаваше по коридора. И той нямаше какво да стори, нямаше какво да им каже. Сякаш корпорацията беше изпаднала в транс и очакваше кръвопреливането, което да изпълни вените й с нови жизнени сокове.

И сега най-сетне Корд бе застанал с полупразната бутилка бърбън отпреде си — изтерзано, бледо копие на мъжа, който бяха изпратили само преди няколко седмици. Отслабването и изтощението бяха издълбали дълбоки линии на умора около устата. Но едва когато човек се вгледаше в очите, разбираше, че тук не се касае за физическа промяна. Самият човек се бе изменил.

Отначало Дейвид не можеше да си го обясни. После, за миг, воалът се вдигна и той изведнъж разбра. Долови неговата изключителна самота. Сякаш беше посетител от друг свят. Хората му бяха станали чужди, едва ли не като деца, чиито желания той отдавна вече е надраснал. Можеше да ги търпи дотолкова, доколкото ги считаше за полезни, но след като си изпълнеха задачата, пак щеше да се оттегли в онзи свят, в който съществуваше единствено той.

Тримата бяха мълчали след напускането на апартамента на Корд и в асансьора. Едва когато прекрачиха във фоайето и се смесиха с тълпата, идваща за вечерното представление на „Звезден покрив“, Макалистър проговори:

— Мисля, че е най-добре да намерим някое тихо кътче и да си поговорим.

— Мъжкият бар долу. Ако още е отворен — предложи Дан.

Беше отворен и когато келнерът им донесе напитките, Макалистър вдигна чашата.

— Всичко хубаво — пожелаха си един на друг, отпиха и оставиха чашите на масата.

Макалистър ги изгледа и двамата, преди да заговори.

— И така, оттук нататък всичко зависи от нас. Бих желал да мога да взема по-пряко участие — каза той с прекалено официален тон, — но аз съм адвокат и не разбирам почти нищо от филми. Това, което все пак мога да направя, е да ви обясня плана за реорганизация на компанията, който Джонас одобри, преди да се оформи сделката.

Едва тогава Дейвид доби представа колко предвидлив е Джонас — изтеглянето на старите, обикновени акции срещу нови дялове, пускането на привилегировани акции, за да се посрещнат някои висящи задължения на корпорацията и облигации, представляващи ипотечно право на погасяване върху всички имущества на компанията, включително студиото и киносалоните, в замяна на отпуснатия от него работен капитал от един милион долара.

Следващото, на което Макалистър се спря, бе тяхното възнаграждение. На Дейвид и на Дан Пиърс се предлагаха седемгодишни договори при първоначална заплата от шест и пет хиляди долара и тринадесет хиляди долара годишно увеличение до тяхното изтичане. В допълнение всеки от тях щеше да бъде възнаграден напълно за разходите и съответно премиран, ако имаше печалби, до размер на два и половина процента, която сума можеше да се получи или в акции, или в брой.

— Това е — приключи Макалистър. — Въпроси?

— Добре звучи — отбеляза Дан Пиърс. — Но каква гаранция имаме, че Джонас ще ни задържи на работа, след като милионът хвръкне? Никаква. А той е напълно застрахован от акциите и облигациите.

— Прав си — каза Макалистър. Гаранции няма, но пък и той няма гаранции какво ще се получи, ако вашето ръководство на компанията се окаже неудачно. Тъй както аз виждам работата, всичко е във ваши ръце.

— Но ако направеното от Дейвид проучване е точно — продължи Дан, — ние няма да свършим и наполовина първия филм, преди да бъдем в невъзможност да изплащаме седмичните надници. Не зная какво мисли Джонас. Човек не може да прави филм за милиони без пари.

— Кой казва, че трябва да правим филм за милиони? — запита Дейвид тихо.

Изведнъж всичко се изясни. Той започна да разбира целта на Джонас. Първоначално се бе разочаровал от това, че не е назначен за отговорник на студиото. Нравеше му се титлата „Президент“. Обаче Корд бе отсякъл цялата работа като с нож по масло. Всъщност студиото беше само една фабрика, завършваща производството на компанията. Администрацията, продажбите и салоните бяха под негов контрол, а именно оттам идваха парите. Парите винаги диктуваха политиката на студиото, а парите контролираше той.

— За един милион можем да завъртим десет филма. И да започнем да получаваме приходи от първия, преди да сме пуснали в производство петия.

— Аз няма да работя така — отсече Дан. — Не съм стигнал дотук в бранша, за да правя еднодневки. Тази работа е за „Рипъблик“ или „Монограм“.

— „Колумбия“, „Уорнърс“ и „РКО“ не са чак толкова високомерни — каза Дейвид с някак особено твърд глас.

— Тяхна си работа, щом искат — изръмжа Дан. — Аз трябва да си поддържам авторитета.

— Не ми пробутвай тези глупости — избухна Дейвид. — В нашата работа само успехът е важен. Никой не се интересува как си го постигнал, щом хората се трупат на касата. Публична тайна е, че ти убеди Корд да закупи компанията, за да станеш продуцент. Няма да ти остане капка авторитет, ако напуснеш сега.

— Кой говори за напускане?

Дейвид се отпусна в креслото. Завладя го непознато досега чувство на власт. Разбираше защо е било толкова тежко на вуйчо му Бърни да се оттегли. Сви рамене.

— Чу какво каза Корд. Не го ли сториш, някой друг ще го стори.

Пиърс го изгледа за миг, после погледна Макалистър. Лицето на юриста беше безизразно.

— Лесно ти е на теб — изръмжа Пиърс. — Но докато аз си блъскам главата, ти какво възнамеряваш да правиш?

— Ще се постарая да издържим някак, докато ти осъществяваш работната си програма — отговори Дейвид.

— Как? — попита Макалистър заинтригувано.

— Утре уволнявам четиридесет процента от персонала на компанията.

— Твърде драстично — отбеляза Макалистър. — Ще можеш ли да работиш при такива условия?

Дейвид погледна адвоката в лицето. Той представляваше друг вид изпитания.

— Ще можем да работим — промълви тихо той.

— Така не се създават приятели — измънка Пиърс.

— Хич не ме интересува — спокойно отвърна Дейвид. — Не се готвя да печеля състезание за популярност. И това е само началото. Пет пари не давам кого ще засегне — компанията ще оцелее.

Юристът го изгледа за миг. После Дейвид видя как дълбоко в очите му се прокрадна бледа следа на нещо като усмивка. Макалистър се обърна към Дан:

— Ти какво мислиш?

Дан се усмихна.

— Мисля, че ще се справим някак. Защо мислиш, че Джонас поиска да го задържи?

Макалистър бръкна в чантата.

— Ето ти договора — каза той на Дейвид. — Джонас иска да го подпишеш тази вечер.

Дейвид погледна юриста.

— А Дан?

Макалистър се усмихна.

— Дан подписа своя в деня на дирекционния съвет.

За миг Дейвид усети гнева да се надига в него. Цялата работа бе предварително обмислена. Бяха го прекарали през цедилката, само за да видят какво ще стане. После си пое дълбоко дъх. Какво значение имаше? Пое подадената му от юриста писалка.

Това беше само началото. Все още бяха новаци в този бизнес и щеше да мине дълго време, преди да научат за компанията толкова, колкото знаеше той. А тогава вече нямаше да има съвсем никакво значение.

Подписал договора, той беше вече на работа.

Вратата между стаята на вуйчо му и неговата се отвори и в мрака се прокрадна светлина.

— Тук ли си Дейвид?

Той седна на леглото и плъзна крака към пода. Посегна и запали нощната лампа.

— Да, вуйчо Бърни.

Норман влезе в стаята.

— Е? — каза той. — Видя ли го?

Дейвид кимна и измъкна цигара.

— Видях го. — Запали цигара. — Изглежда ужасно. Смъртта на Рина му се е отразила доста зле.

Старецът се изсмя.

— Съжаление към него не мога да изпитвам — горчиво изрече той. — След всичко, което ми стори. — Извади от джоба пура и я мушна в устата си незапалена. — Е, предложи ли ти работа?

Дейвид кимна.

— Каква работа?

— Административен заместник-директор.

Вуйчо му повдигна вежди.

— Така ли? — каза той заинтересувано. — Кой е президент?

— Дан Пиърс. Той ще прави филмите. Аз ще ръководя всичко останало — администрацията, продажбите, кината.

Пурата заигра възбудено нагоре-надолу в устата на стареца. Широка усмивка се разля по лицето му.

— Момчето ми, гордея се с теб. — Той положи ръка върху рамото на Дейвид. — Винаги съм казвал, че някой ден от теб ще излезе нещо голямо.

Дейвид погледна вуйчо си изненадано. Не бе очаквал такава реакция. По-скоро упреци и обвинения в измяна.

— Така ли?

— Разбира се — разпалено го увери Бърни. — Какво друго бих могъл да очаквам от сина на собствената си сестра?

Дейвид го изгледа вторачено.

— Аз мислех…

— Мислеше? — каза старецът усмихнат. — Какво значение има какво си мислил? Миналото си е минало. Сега наистина можем да се съюзим. Ще ти покажа начини за печелене на пари, каквито дори не си сънувал.

— За печелене на пари ли?

— Разбира се — отвърна Бърни, снижавайки поверително тон. — Еврейската глава си е еврейска глава. Щом ти си отговорникът, кой ще знае какво става? Утре ще уведомя всички доставчици, че старата сделка си остава в сила. Само че сега ти ще получаваш двайсет и пет процента от пая.

— Двайсет и пет процента?

— Какво има? — хитро попита Бърни. — Двайсет и пет на сто не ти ли стигат?

Дейвид не отговори.

— Е, вуйчо ти Бърни не е chazer. Петдесет тогава, дадено.

Дейвид си изгаси цигарата в пепелника. Изправи се и мълчаливо отиде до прозореца. Загледа се надолу към отсрещния парк.

— Какво има? — попита зад него вуйчо му. — Не е ли честно петдесет? Все пак ми дължиш нещо. Ако не бях аз, никога нямаше да получиш тази длъжност.

Дейвид почувства как горчивината се надига в гърлото му. Обърна се към стареца.

— Дължа ти нещо ли? — възмути се той. — Нещо за всичките тези години, през които ме държа с подвита опашка за някакви си въшливи триста и петдесет седмично? Винаги, когато те молех за повишаване, ти пискаше колко губела компанията. И през цялото това време си прибирал от нея по един милион долара годишно в джоба си.

— Това е съвсем друго — каза старецът. — Ти не разбираш.

Дейвид се изсмя.

— Разбирам много добре, вуйчо Бърни. Ясно ми е, че имаш петнайсет милиона суха пара. И хиляда години да живееш, не би могъл да ги изхарчиш. А искаш още.

— Че какво лошо в това? — поиска да узнае Бърни. — Работил съм за тях. Те ми се полагат. Искаш да изоставя всичко заради оня schlemiel, който ми отмъкна собствената компания?

— Да.

— Вземаш страната на този… този фашист, срещу собствената си плът и кръв? — писна старецът насреща му с пламнало от гняв лице.

Дейвид го изгледа.

— Не е нужно да вземам страна, вуйчо Бърни — каза тихо той. — Ти сам признаваш, че компанията не е вече твоя.

— Но ти я управляваш.

— Това е вярно — кимна Дейвид. — Аз я управлявам. Не ти.

— Значи ще задържиш всичко за себе си? — обвини го старецът.

Дейвид обърна гръб на вуйчо си, без да проговори. Настъпи мълчание, после вуйчото пак заговори.

— Ти си по-лош и от него — огорчено констатира Бърни. — Той поне не граби от собствената си плът и кръв.

— Остави ме на мира, вуйчо Бърни — каза Дейвид, без да се обръща. — Капнал съм. Искам да поспя малко.

Чу стъпките на вуйчо си, който прекоси стаята и затръшна ядосано вратата след себе си. Опря уморено глава на рамката на прозореца. Затова значи се беше върнал вуйчо му от Калифорния веднага след заседанието. Почувства някаква буца да засяда в гърлото му. Не знаеше защо, но изведнъж му се доплака.

Някъде отдалеч се чу тревожно биене на камбана. Леко вдигна глава и надникна през прозореца. Звукът се усили, една линейка зави откъм Пето авеню и се насочи към Шестдесет и девета улица. Обърна се и бавно се върна към стаята, а шумът постепенно заглъхна. Целият му живот бе представлявал нещо подобно.

Когато обикаляше заедно с баща си с вехтошарската каруца, седнали един до друг горе на дървената седалка, му се струваше, че единственият звук, който чува, е именно този — „Дрънкането на камбаната“.

2.

Хлопатарите, провесени на задната страна на каруцата, подрънкваха лениво, докато умореният кон крачеше бавно покрай ръчните колички-платформи, наредени от двете страни на Ривингтън стрийт. Потискащата лятна горещина го удряше направо в главата. Юздите висяха отпуснато в ръката му. Не беше кой знае колко трудно да водиш един кон. Той си пробиваше път по шумната улица, тръгвайки автоматично, веднага щом се отвореше място пред него.

— Стари дрехи-и-и купувам! — напевният глас на баща му преодоляваше шума на пазара и достигаше до прозорците на жилищата, които като пусти, невиждащи очи се взираха в гадния свят.

— Стари дрехи-и-и купувам!

Погледна от каруцата към баща си, крачещ по претъпкания тротоар, размахал буйната си брада, а очите му шареха по прозорците за някакъв признак на живот. Имаше някакво достойнство в стареца — черната широкопола шапка, която бе донесъл от старото отечество; дългото черно палто, което се вееше около глезените; ризата с плътно колосана, но леко смачкана яка и връзката с големия възел, почиващ точно под изпъкналата му адамова ябълка. Лицето му бе бледо и студено, по веждите нямаше и следа от пот, докато тези на Дейвид плуваха в пот. Сякаш черните дрехи му служеха като изолация срещу горещината.

— Хей, вехтошарю!

Баща му се дръпна към канавката да види по-добре. Но Дейвид я видя пръв — възрастна жена, която им махаше от прозореца на петия етаж.

— Мисис Саперщайн, татко.

— Мислиш, че не я виждам ли? — измърмори баща му. — Ехо, мисис Саперщайн!

— Вие ли сте, мистър Улф! — извика жената.

— Да — викна на свой ред старецът. — Какво имате?

— Качете си и ще ви покажа.

— Не искам зимни дрехи — пазареше се старецът. — Кой ще ги купи?

— Кой ви говори за зимни дрехи? Качете се, ще видите!

— Вържи коня ей там — нареди баща му, посочвайки едно празно място между две сергии. — След това ела да пренесем стоката.

Дейвид кимна, а баща му прекоси улицата и изчезна във входа на къщата. Той закара коня и го върза за един противопожарен кран. После плъзна торбата с ярма на уморената муцуна и тръгна подир баща си.

Запроправя си път през мрачния неосветен вход и стълбището и спря пред вратата. Почука. Веднага се отвори. Мисис Саперщайн застана на прага, посивелите й къдрици бяха събрани на темето.

— Влез, влез.

Дейвид влезе в кухнята и видя баща си, седнал до масата. Пред него имаше чиния пълна с курабийки.

— Gluz tay, Дейвид? — запита старицата, отивайки към печката.

— Не, благодаря, мисис Саперщайн — отговори учтиво той.

Тя свали малка, червена тенекиена кутийка от етажерката над печката, внимателно отмери две лъжички чай и ги сипа във врящата вода. Чаените листа веднага се разпръснаха и се завъртяха лудо на повърхността. Когато накрая сипа чая в чашата и седна срещу баща му, течността беше черна като — кафе.

Баща му взе бучка захар от захарницата и я постави между устните си, после отпи. След като преглътна първата гореща глътка, отвори уста и възкликна.

— Ах!

— Хубав е, нали? — усмихна се мисис Саперщайн. — Истински чай. Както в родината. Не като chazerai, който пробутват тук.

Баща му кимна и пак вдигна чашата. Когато я остави на масата, тя бе празна и това слагаше край на учтивите формалности. Беше време да започне сделката.

— Nu, мисис Саперщайн?

Ала мисис Саперщайн още не бе готова за пазарлъка. Погледна Дейвид.

— Хубаво момче е вашият Дейвид — бъбреше тя. — Напомня ми за моя Хоуард, когато беше на неговите години. — Взе чинията с курабийките и я поднесе към него. — Вземи си — настоя тя. — Аз съм ги пекла.

Дейвид си взе една и я захапа. Беше твърда и суха и се натроши на дребни късчета.

— Вземи си още една — настоя тя. — Слабичък си, трябва да ядеш.

Дейвид поклати глава.

— Мисис Саперщайн — обади се баща му, — аз съм зает човек. Късно е. Имате ли нещо за мен?

Старицата кимна.

Последвахме я в тясното жилище. В стаята върху леглото имаше няколко мъжки костюма, рокли, ризи, един балтон, а в една книжна торба — няколко чифта обуща.

Бащата на Дейвид пристъпи и вдигна част от дрехите.

— Зимни дрехи — обвинително изрече той. — И затова изкачих цели четири етажа?

— Като нови са, мистър Улф — отбеляза старицата. — На сина ми Хоуард и жена му. Само един сезон са носени. Искаха да ги дадат на Армията на спасението, но аз ги накарах да ми ги изпратят.

Бащата на Дейвид не отговори. Чевръсто сортираше дрехите.

— Синът ми Хоуард живее в Бронкс — обясни гордо тя. — В нова къща на Гронд Конкърз. Лекар е.

— Два долара за ganse gesheft — заяви баща ми.

— Мистър Улф! — възкликна тя. — Те струват поне двайсет долара!

Той сви рамене.

— Купувам ги, само за да ги дам на ХИАС. По-добре, отколкото да ги вземе Армията на спасението.

Дейвид слушаше пазарлъка с половин ухо. ХИАС бе съкратеното название на Съюза за подпомагане на евреите-емигранти. Казаното от баща му не му направи никакво впечатление. Знаеше, че дрехите никога няма да идат там. Вместо това, след като бъдеха грижливо изчеткани и почистени от майка му, щяха да се появят по витрините на вехтошарските магазини по Боуери и Източен Бродуей.

— Десет долара — определи мисис Саперщайн. Преструвките бяха престанали вече, пазарлъкът беше в разгара си. — По-малко няма да взема. Иначе не си плаща идването на Хоуард да ги взема. Колко ще плати за бензин от Бронкс дотук?

— Пет долара. Ни цент повече.

— Шест — отсече старицата и го изгледа очаквателно. — Поне да си изкара парите за бензина.

— Метрото работи — не отстъпваше бащата на Дейвид. — Щом синът ви е голяма клечка с автомобил, аз ли трябва да му плащам бензина?

— Пет и половина — каза старицата.

Бащата на Дейвид я погледна. После сви рамене и затършува под дългото черно палто. Измъкна кесия, пристегната отгоре с дълга черна връвчица, и я отвори.

— Пет и половина — въздъхна той. — Бог вижда, че губя пари.

Даде знак с ръка на Дейвид и заброи парите в ръката на старицата. Дейвид загърна дрехите в балтона и завърза ръкавите му. Вдигна вързопа на рамо и заслиза по стълбището. Метна го в колата и заобиколи отпред. Вдигна торбата с ярма от коня и като развърза юздите от противопожарния кран, се качи на каруцата.

— Хей, Дейви!

Погледна към тротоара. Един дангалак стоеше там и му се хилеше.

— Цял ден те търся.

— Бяхме в Бруклин — отговори Дейвид. — Баща ми ще се появи всеки момент.

— Тогава бързо. Шоки ще ти брои десет долара, ако докараш коня с каруцата нощес. Трябва да пренесем един товар.

— Но днес е петък!

— Именно затова. Улиците ще бъдат пусти. Няма кой да ни гледа какво вършим през нощта. И ченгетата няма да ни закачат, като видят вехтошарското разрешително на каруцата.

— Ще опитам — каза Дейвид. — По кое време, Топлийка?

— Девет часа зад гаража на Шоки. Твоят старец идва. Ще се видим.

— С кого говореше? — запита баща му.

— С един приятел, татко.

— Изидор Шварц?

— Да, с Топлийката.

— Стой настрана от него, Дейвид — смъмри го баща му. — Нямаме нужда от него. Той е хулиган. Като всички други безделници, които висят край гаража на Шоки. Крадат всичко, до което се докопат.

Дейвид кимна.

— Закарай коня в конюшнята. Аз ще отскоча до Shul. Кажи на мама вечерята да бъде готова в седем.

Естър Улф седеше пред Shabbas nachtlichten, покрила глава с молитвения шал. Свещите заблещукаха с жълтите си пламъчета, когато поднесе дългата дървена кибритена клечка към тях. Внимателно духна клечката и я постави на масичката край бюфета. Изчака пламъчетата да се разгорят до бяло и започна молитвата си.

Най-напред се помоли за сина си, нейния shaine Duvidele, дошъл тъй късно в живота им, едва ли не когато тя и съпругът й Чайм вече бяха загубили надежда; след това замоли бога да помогне мъжът й да успее, но го помоли и за прошка, тъй като това беше божа работа, която задържаше мъжа й в синагогата. После, както винаги, пое върху себе си греха, задето бе отклонила Чайм от призванието му.

Той беше талмудистки студент, когато се срещнаха за пръв път в старата родина. Помнеше го какъв беше тогава — млад, слабоват и блед; първи къдри на тъмната брада проблясваха в червено-златист оттенък. Очите му искряха, докато седеше на масата в бащиния й дом, потапяйки парчето кейк във виното, съобразявайки държанието си с присъствието на стария равин и другите по-възрастни.

Когато се ожениха, Чайм започна работа в предприятието на баща й. После започнаха погромите и лицата на евреите отслабнаха и станаха измъчени. Напускаха домовете си само под прикритието на нощта, забързани като животни в гората. Или седяха наблъскани в зимниците на къщите със залостени врати и прозорци, като пилета, почувствали опасността, които се опитват да се скрият под квачката.

До онази нощ, когато не можа да издържи повече. Събуди се с писък до мъжа си; наскоро полученото писмо от брат й Бърнард в Америка все още беше в главата й.

— Ще продължаваме ли да живеем като зайци в капан и да чакаме нахлуването на казаците? — проплака тя. — В този ли мрачен свят очаква моят съпруг да му родя дете? Дори и Йехова не би могъл да оплоди със семето си в зимник!

— Ш-шт! — прозвуча резкият шепот на Чайм. — Не споменавай божието име напразно. Моли се да не си извърне лицето от нас.

Тя се изсмя горчиво.

— Той вече ни е забравил. И той бяга пред казаците.

— Тихо, жено! — изръмжа нервно Чайм.

Тя погледна към другите нарове във влажния зимник. Едва забеляза на слабата светлина бледите изплашени лица на родителите си. Тъкмо тогава отвън се чу глухият ромон на конски копита и шумът на пушечни приклади, думкащи по залостената врата.

Баща й рязко се изправи.

— Бързо, Kinder! — прошепна той. — Вратата към избата, отзад. Ако избягате оттам, в полето няма да ви забележат.

— Чайм присегна за ръката на Естър и я повлече към задната врата. Внезапно спря, усетил, че родителите й не го следват.

— Елате — прошепна той. — Бързо! Няма време.

Баща й стоеше тихо в мрака, сложил ръце около раменете на жена си.

— Ние няма да дойдем — каза той. — По-добре някой да бъде тук, за да го намерят, иначе ще започнат да търсят из полето.

Тропането над главите им стана по-силно и прикладите почнаха да трошат вратата. Чайм пристъпи към баща й.

— Тогава всички ще останем да ги посрещнем — изрече спокойно той, грабвайки една талпа от пода. — Ще разберат, че евреинът не умира така лесно.

— Вървете — заувещава го баща й. — Ние ти дадохме дъщеря си. Нейната безопасност трябва да бъде твоята първа грижа, не нашата. Храбростта ти не е нищо друго, освен глупост. Евреите са оцелели хиляди години, защото са бягали.

— Но… — започна Чайм.

— Вървете — просъска старецът. — Бързо. Ние сме стари, нашият живот е свършил. Вие сте млади, децата ви трябва да успеят.

Няколко месеца по-късно те бяха в Америка. Ала изминаха близо двадесет години, преди господ бог Йехова да се смили и да я благослови с дете.

Накрая тя се помоли за брат си Бърнард, който сега беше macher в някакво далечно място, наречено Калифорния, където беше лято през цялата година. Помоли се за неговото здраве и благополучие и да няма неприятности с индианците, както гледаше, че става по филмите, които гледаше с изпратените от него гратиси.

Приключила с молитвите, тя се върна в кухнята. Супата клокочеше на печката, а богатият, тежък мирис на пиле се усещаше във въздуха. Взе лъжица и се наведе над тенджерата. Внимателно обра едрите капки мазнина от повърхността и ги сложи в буркана. По-късно, когато мазнината изстине и се втвърди, щеше да я намазва на филийка или да я смесва с късче изсушено месо, за да ги ароматизира. Наведена над печката, чу вратата да се отваря.

По стъпките разбра кой е.

— Ти ли си, Дювидел?

— Да, мамо.

Свършила работата си, тя остави лъжицата и бавно се обърна. Както винаги, сърцето й се изпълни с гордост при вида на сина си — строен и висок, застанал пред нея.

— Татко отиде в shul — каза Дейвид. — Ще се върне в седем.

— Добре — усмихна му се тя. — Сега си измий ръцете и се оправи. Вечерята е готова.

3.

Когато Дейвид свърна с коня по тясната алея, водеща към гърба на гаража на Шоки, Топлийката изтича към него.

— Ти ли си, Дейвид?

— Кой мислиш, че ще е? — копита раздразнено Дейвид.

— Уф, не знаехме дали ще успееш да се чупиш. Вече е почти десет.

— Не можах да се измъкна, докато старецът не заспи — обясни Дейвид, спирайки каруцата отстрани на гаража.

След минутка Шоки изскочи и голата му глава блесна на бледата светлина. Беше среден на ръст, с огромен гръден кош и дълги кокалести ръце, стигащи почти до коленете му.

— Много се забави — изръмжа той.

— Нали пристигнах?

Шоки не отговори. Обърна се към Топлийката.

— Започвайте товаренето на кутиите — нареди той. — Дейвид може да ти помага.

Дейвид слезе от каруцата и последва Шоки в гаража. Дългата редица метални кутии блестеше под светлината на единствената електрическа крушка, провиснала от високия таван. Дейвид спря и подсвирна.

— Това са поне четиридесет кутии.

— Значи можеш да броиш — каза Шоки.

— Това са сто и осемдесет килограма. Не мисля, че старата Беси може да ги закара.

Шоки го изгледа.

— Последния път откара точно толкова.

— Не, съвсем не — възрази Дейвид. — Бяха само трийсет кутии. А и тогава на няколко пъти ми се стори, че старата Беси едвам се справя. Ами ако сдаде? Ще увисна с мъртъв кон и деветстотин литра спирт в каруцата. Достатъчно зле ще бъде, ако ме спипа тате.

— Само този път — заувещава Шоки. — Обещах на Дженуарио.

— Защо не използваш един от камионите си?

— Не мога — отговори Шоки. — Тъкмо това чака полицията. А никога няма да вземат да тършуват в една вехтошарска каруца.

— Мога да взема най-много двайсет и пет кутии.

Шоки го изгледа втренчено.

— Този път ще ти дам двайсетачка — каза той. — В лапите ти съм.

Дейвид замълча. Двадесет долара бяха повече, отколкото баща му понякога изкарваше за цяла седмица. И то като излиза с коня шест дни през седмицата. В дъжд и пек, летни горещини или смразяващия зимен студ, всеки ден, с изключение на събота, която баща му прекарваше в shul.

— Двайсет и пет долара — увеличи Шоки.

— Добре. Ще рискувам.

— Започвайте товаренето тогава. — Шоки грабна по една кутия във всяка от дългите си ръце.

Дейвид седеше сам на седалката, докато старата Беси крачеше едва-едва към града. Спря на един ъгъл да даде път на някакъв камион. Един полицай се приближи.

— Какво правиш навън посред нощ, Дейвид?

Дейвид хвърли поглед назад. Кутиите със спирт лежаха скрити под брезента, затрупани с парцали.

— Чух, че давали добри пари за парцали на даракчийницата — отговори той. — Реших да очистя талигата.

— Къде е баща ти?

— Петък вечер е.

— О, вярно — сети се полицаят. Погледна изпитателно Дейвид. — Знае ли, че си се измъкнал?

Дейвид поклати мълчаливо глава. Полицаят се засмя.

— Такива сте вие, хлапетата.

— По-добре да вървя, преди старецът да е открил, че ме няма — каза Дейвид. Опъна юздата и старата Беси потегли. Полицаят подвикна след него. Дейвид спря и погледна назад.

— Кажи на баща си да си отваря очите за дрешки за деветгодишно момче — извика той. — Моят Майкъл се поизточи напоследък.

— Ще му кажа, мистър Дойл — отвърна Дейвид и леко подръпна юздите. Шоки и Топлийката вече го чакаха, когато Дейвид спря край платформата за разтоварване. Дженуарио стоеше горе и наблюдаваше разтоварването.

Детективите се появиха ненадейно от мрака, с насочени пистолети.

— Стой на място!

Дейвид замръзна с кутията спирт в ръцете. За миг помисли да пусне кутията и да побегне, но старата Беси и каруцата оставаха тук. Как ли ще обясни на баща си?

— Остави кутията долу, момче — заповяда един от детективите.

Дейвид бавно я постави на земята и се обърна с лице към тях.

— Така. Застанете до стената.

— Не биваше да се опитваш, Джо — каза единият от детективите, когато Дженуарио се показа.

Дженуарио се усмихна. Дейвид го наблюдаваше. Въобще не изглеждаше разтревожен от случилото се.

— Заповядайте вътре, лейтенант — покани го спокойно той. — Вярвам, че лесно ще се разберем.

Лейтенантът последва Дженуарио в сградата, на Дейвид му се стори, че ги е нямало цяла вечност. Десет минути по-късно двамата излязоха усмихнати.

— Хайде, момчета — разпореди се лейтенантът. — Изглежда сме направили голяма грешка. Мистър Дженуарио ми обясни всичко. Да вървим.

Тъй бързо, както се бяха появили, детективите се изгубиха. Дейвид остана да зяпа с отворена уста подир тях.

Топлийката седеше мълчаливо на седалката до Дейвид, докато извиха към обора.

— Нали ти казах, че всичко е уредено — заяви той, като излязоха на улицата.

Дейвид го погледна. Уредено или не, бяха се измъкнали на косъм. Дори и двайсет и петте долара в джоба не го радваха.

— Край — заяви той на Топлийката. — Вече без мен.

— Уплаши ли се? — засмя се Топлийката.

— Дяволски се изплаших. Трябва да има и по-леки начини да си изкара човек прехраната.

— Ако намериш такъв — каза Топлийката, — обади ми се. Той се разсмя. — Шоки е закарал две китайки в апартамента си. Каза, че можем да ги чукаме тази нощ, ако искаш.

Дейвид не отговори.

— Синг Лу ще бъде там — продължи Топлийката. — Знаеш я, онази дребната сладурана, танцьорката, дето се бръсне отдолу.

Дейвид се поколеба, усещайки възбудата да пламва в него.

Големият часовник на витрината на „Голдфарб деликатеси“ показваше един, когато зави зад ъгъла и пое по улицата към тяхната къща. Пред вратата бе спряла полицейска кола. Група хора се тълпяха край нея и се взираха любопитно навътре.

Внезапен страх обзе Дейвид. Нещо лошо се беше случило. Полицията бе дошла да го арестува. За миг реши да побегне в обратна посока, обаче нещо го потегли към къщи.

— Какво се е случило? — запита той един мъж, застанал в края на тълпата.

— Не зная — отговори мъжът. Изгледа го любопитно. — Чух едното ченге да казва, че някой вътре умирал.

Изведнъж Дейвид си запробива бясно път напред. Докато тичаше по стълбището към апартамента на третия етаж, чу писъка.

Майка му стоеше на прага и се опитваше да се отскубне от двама полицаи.

— Чайм, Чайм!

Дейвид усети сърцето му да се свива.

— Мамо! — извика той. — Какво се е случило?

Майка му го погледна с невиждащи очи.

— Телефонирам за доктор, те ми пращат полиция — завайка се тя, после изви лице към клозетите. — Чайм, Чайм! — отново извика тя.

Дейвид се обърна и проследи погледа й. Вратата на един от клозетите бе отворена. Баща му седеше върху чинията, облегнат неестествено на стената, с отворени очи и уста, а пот се стичаше към сивата му брада.

— Чайм! — изпищя обвинително майка му. — Ти ми каза, че си имал газове. Не ми каза, че си отишъл да умреш там.

4.

— Тъй, значи аз съм виновен, че баща му умира, преди да е завършил училище? — ядосваше се вуйчо му Бърни. — Да се хване на работа и да ходи на вечерно училище, щом толкова му се учи.

Дейвид седна на ръба на стола и погледна майка си. Нищо не каза.

— Аз не моля за милостиня, Бърни — настоя тя. — Дейвид трябва да работи. За това те моля.

Норман се обърна и подозрително изгледа племенника си.

— Може би искаш да го направя заместник-президент на моята компания, а?

Дейвид се изправи ядосан.

— Аз си отивам, мамо — каза той. — Всичко, каквото говорят за него, е вярно.

— Говорят за мен ли? — викна вуйчо му. — Какво говорят за мен?

Дейвид го изгледа.

— Долу в shul ми разказаха за теб. Казаха, че не си дошъл на погребението, защото си се страхувал да не би някой да ти поиска десетина цента.

— Как да дойда от Калифорния за един ден? — ревна Норман. — Да нямам криле?

Той тръгна към вратата.

— Почакай, Дейвид — промълви тихо майка му. Обърна се към брат си. — Когато преди войната се нуждаеше от петстотин долара за работата си, от кого ги получи? — изчака за миг, после сама си отговори. — От твоя беден зет, вехтошаря Чайм. Той ти даде парите, а ти му даде един лист хартия. Листа аз още го пазя, но видяхме ли някога парите?

— Лист хартия ли? — изненада се Бърни. — Какъв лист?

— Пазя го — обясни тя. — В кутията, където го остави Чайм през онази нощ, когато ти даде парите.

— Дай да видя! — Очите на Бърни я проследиха, докато излизаше от стаята. Започна да си припомня. Беше разписка, удостоверяваща, че зет му ще получи пет процента от акциите, след като Бърни закупи „Дайамънд филм къмпани“. Съвсем бе забравил. Но един ловък адвокат би могъл да измъкне с нея куп пари.

Сестра му се върна и му подаде листа. Беше избелял и пожълтял, но датата все още ясно личеше: 7 септември 1912. Отпреди четиринадесет години. Как летеше времето!

Вдигна очи към сестра си.

— Не ми е в стила да наемам роднини — каза той. — Отразява се зле на работата.

— Кой ще знае, че ти е племенник? — настоя Естър. — Освен това, кой ще направи повече за теб от собствената ти плът и кръв?

Той я изгледа продължително, след което се изправи.

— Добре, ще го взема. Против здравия си разум, но може би си права. Кръвта е по-гъста от водата. На Четиридесет и трета улица, край реката, държим един склад. Там ще му дадат работа.

— Благодаря ти, вуйчо Бърни — каза признателно Дейвид.

— И помни, нито дума, че си ми племенник. Думичка да чуя и край с тебе.

— Нищо няма да кажа, вуйчо Бърни.

Норман тръгна към вратата. Преди да излезе, се обърна с листа в ръка. Сгъна го и го мушна в джоба си.

— Това го вземам със себе си — заяви той на сестра си. — Като се върна в кантората, ще наредя да ти изпратят чек за петстотин долара, плюс лихвата за четиринадесетте години. По три на сто.

Върху лицето на сестра му се появи разтревожен израз.

— Сигурен ли си, че можеш да си го позволиш, Бърни? — веднага запита тя. Аз не бързам. Все ще се оправим някак, щом Дейвид почне работа.

— Мога, не мога — ще го направя — великодушно обеща той. — Бърни Норман винаги си урежда сметките.

Беше мръсна, сива фабрична сграда край реката Хъдсън, останала неизползвана и превърната в складове. Имаше два огромни товарни асансьора отзад и три малки асансьора близо до предния вход, съвсем недостатъчни да поемат тълпите работници, които нахлуваха в осем всяка сутрин и излизаха в шест всяка вечер.

Сградата беше поделена от петима наематели. Приземният етаж се държеше от компания за автомобилни части; вторият — от един производител на търговска козметика; третият представляваше пресов цех на някаква дребна компания за грамофонни плочи; четвъртият беше фабриката на „Анри Франс Къмпани“, най-големите производители в света на презервативи и средства против забременяване на народни цени. Петият и шестият етаж принадлежаха на „Норман Пикчърс“.

Дейвид пристигна рано. Излезе от асансьора на шестия етаж и бавно закрачи по широкия коридор между железните и дървени рафтове. В дъното до прозорците се намираха няколко бюра, залепени едно към друго.

— Здравейте — викна Дейвид. — Има ли някой тук? — Гласът му отекна злокобно из празното помещение. Върху едното от бюрата имаше часовник. Показваше седем и половина.

Вратата на товарния асансьор издрънка при отварянето и един белокос мъж си подаде главата, взирайки се към Дейвид.

— Стори ми се, че чух някой да вика — каза той.

Дейвид пристъпи към него.

— Трябва да се представя на майстора, който да ми даде работа.

— Ах, ти ли си онзи?

Дейвид се смути.

— Какво искате да кажете?

— Новото момче — отвърна операторът на асансьора. — Племенникът на стария Норман.

Дейвид не отговори. Толкова бе изненадан. Операторът се накани да затвори вратата на асансьора.

— Още няма никой. Пристигат чак в осем.

Стоманените врати се затвориха и със скърцане асансьорът се спусна надолу. Дейвид се замисли. Вуйчо му Бърни бе наредил да не споменава нищо. Той го бе послушал. А ето че вече знаеха. Зачуди се дали на вуйчо му е известно, че знаят. Тръгна пак към бюрата.

Изведнъж се спря пред голям афиш. Надписите бяха в яркочервено: Вилма Банки и Род Ла Рок. Снимката изобразяваше мис Банки, излегната на кушетка, с рокля, вдигната доста над коленете. Зад нея стоеше мургавият симпатяга мистър Ла Рок, имитиращ Рудолф Валентино, загледан в нея с тлееща страст.

Дейвид внимателно се вгледа в афиша. Някой от склада бе добавил нещичко. Снежнобял презерватив, прикрепен с габър, се вееше пред копчелъка на мъжа. До него с красиви черни букви бе изписано: „Поздрави от Анри Франс!“

Дейвид се ухили и тръгна по коридора. Вгледа се по-внимателно в нишите. Плакати, табла, афиши бяха струпани тук, всеки илюстрираше отделен филм. Дейвид се огледа. Учудващо колко си приличаха, единственото нещо, което правеше художникът, бе да сменя имената на артистите и заглавието на филма.

Чу пътническият асансьор да спира, после по коридора прокънтяха стъпки. Обърна се и зачака.

Висок, слаб мъж с песъчливо-червена коса и уморен вид изви зад ъгъла покрай опаковъчните маси. Дейвид продължи да чака. Мъжът спря и мълчаливо го загледа.

— Казвам се Дейвид Улф. Трябва да се срещна с майстора, който ще ми нареди какво да работя.

— Аз съм майсторът — обясни мъжът. Обърна се и отиде до едно от бюрата. — Казвам се Уагнър. Джек Уагнър.

Дейвид протегна ръка.

— Драго ми е да се запознаем, мистър Уагнър.

Мъжът погледна протегнатата ръка. Здрависването му бе леко и неуверено.

— Вие сте племенникът на Норман — изрече той някак обвинително.

Изведнъж Дейвид разбра, че мъжът е притеснен, много по-притеснен от самия него. Учуди се защо. Не виждаше смисъла мъжът да е толкова нервен, просто защото е роднина на Бърни Норман. Лично той не възнамеряваше да говори за това, макар че изглежда всички знаеха.

— Предполага се, че никой, освен мен не знае — продължи Уагнър. — Седнете тук. — Той посочи един стол до бюрото, после взе лист и го връчи на Дейвид. — Попълнете личния формуляр. Графата за роднини, работещи в компанията, я оставете празна.

— Да, сър.

Уагнър стана от бюрото и отиде нанякъде. Дейвид се залови с попълването. Зад него вратите на пътническия асансьор се отвориха и затвориха. Покрай него минаха неколцина мъже. Изгледаха го крадешком, докато отиваха към опаковъчните маси, и се заловиха за работа. Дейвид се съсредоточи във формуляра.

В осем часа прозвуча някакъв звънец и в сградата закипя труд. Работният ден беше започнал.

Когато Уагнър се върна, Дейвид му подаде формуляра. Уагнър го погледна небрежно.

— Добре — каза той и като го пусна на бюрото, отново отиде нанякъде. Дейвид го гледаше, докато разговаряше с мъжа на първата опаковъчна маса. Те си извърнаха гърбовете и Дейвид беше сигурен, че говорят за него. Започна да се изнервя и си запали цигара. Уагнър погледна към него и разтревоженият израз на лицето му се задълбочи.

— Не бива да пушите тук — подвикна той на Дейвид. — Не можете ли да четете?

— О, съжалявам — отвърна Дейвид и се огледа за пепелник. Такъв нямаше. Изведнъж усети, че работата е спряла и всички го наблюдават. По челото му избиха нервни капки пот.

— Можете да пушите в тоалетната — подвикна му Уагнър, посочвайки дъното на склада. Дейвид закрачи по коридора, докато се намери в мъжкото отделение. Изведнъж почувства нуждата да се облекчи и пристъпи към един писоар. Вратата зад него се отвори и той усети някой зад себе си.

— Опичай си акъла — каза новодошлият.

Дейвид го зяпна. Мъжът му се ухили, разкривайки уста, пълна със златни зъби.

— Ти си момчето на Чайм Улф — заговори той на идиш. Дейвид кимна.

— Аз съм Шерифа. Иусак Марголис. От Обществото съм, като баща ти.

Нищо чудно, че всички бяха научили тъй бързо.

— Тук ли работите? — попита любопитно Дейвид.

— Разбира се. Мислиш, че съм дошъл чак тук от града да се изпикая ли? — снижи гласа си до поверителен шепот. — Мисля, че е много разумно от страна на вуйчо ти да те постави тук.

— Разумно?

Шерифът кимна с плешивата си глава.

— Разумно — повтори той със същия драматичен шепот. — Сега имат от какво да се боят. Всичко, което трябва да правиш, е да им гледаш билетите.

— Билетите ли? — озадачи се Дейвид.

— Да, опаковъчните билети. На ден опаковам три пъти повече, отколкото те за цяла седмица. Аз нямам от какво да се боя. Но мързеливците, нека те да му мислят.

За пръв път тази сутрин Дейвид започна да разбира. Хората се бояха от него, бояха се за работата си.

— Но те няма защо да се боят — избухна той. — Аз няма да им отнема работата.

— Няма ли? — запита Марголис озадачено.

— Не. Аз съм тук, защото самият се нуждая от работа.

Израз на разочарование се изписа по лицето на Шерифа. Изведнъж очите му заблестяха хитро.

— Умно — каза той. — Умно момче. Разбира си, че няма да вземеш на никого работата. Ще им го кажа.

Тръгна да излиза. На вратата се спря и погледна Дейвид.

— Напомняш ми на вуйчо си — каза той. — Старият дявол никога не казва на лявата си ръка какво прави дясната.

Вратата се затвори след него и Дейвид пусна цигарата в писоара. Беше по средата на коридора, когато срещна Уагнър.

— Знаеш ли как да се оправиш с вилкоповдигач?

— Като тези, които използват при повдигането на бали?

— Именно — кимна майсторът.

— Разбира се — отговори Дейвид.

Тревожният израз за миг изчезна от лицето на Уагнър.

— Добре — каза той. — Долу на платформата има пратка от петстотин хиляди листовки. Качи ги горе.

5.

Асансьорът спря на приземния етаж и тежките железни врати се разтвориха към оживената товарна площадка. Няколко камиона бяха паркирани с гръб към платформата и мъже сновяха насам-натам, товареха и разтоварваха. По задната стена на платформата имаше купища картони и материали.

Дейвид се обърна към оператора на асансьора.

— Къде е стоката, която трябва да закарам горе?

Мъжът сви рамене.

— Питай бригадира на платформата. Аз само карам асансьора.

— Кой е бригадирът на платформата?

Операторът на асансьора му посочи един здравеняк по потник. Гъсти, черни косми стърчаха от гръдния му кош и се спускаха по ръцете. Чертите му бяха тежки и груби, а кожата имаше червения оттенък, характерен за пияниците. Дейвид пристъпи към него.

— К’во искаш? — запита той.

— Мистър Уагнър ме прати да закарам листовките.

Бригадирът го погледна косо.

— Уагнър, а? Къде е Сам?

— Сам ли? — загледа го Дейвид.

— Сам е приемчикът, глупако.

— Откъде да знам? — запита Дейвид. Започваше да се ядосва.

Бригадирът на платформата погледна през рамо към оператора на асансьора.

— Да не са уволнили Сам, за да намерят работа на това пишлеме? — подвикна той.

— Не. Видях го горе при една от опаковъчните маси.

Бригадирът на платформата се обърна пак към Дейвид.

— Ей там — посочи той. — До стената.

Листовките бяха струпани на дървени рафтове, на връзки по хиляда. Имаше четири рафта, на всеки по сто двадесет и пет пакета. Дейвид закара вилкоповдигача и постави вилката отдолу. Отпусна цялата си тежест върху дръжките, но шейсетте му килограма не бяха достатъчни, за да вдигне товара от пода. Дейвид се обърна. Бригадирът на платформата се хилеше.

— Не бихте ли ми помогнали да го вдигна?

Мъжът се изсмя.

— Имам си работа — заяви надменно той. — Кажи на дъртия Норман, че е наел хлапе за мъжка работа.

Дейвид долови възцарилата се на платформата тишина. Огледа се. Операторът на асансьора имаше странна усмивка, изписана на лицето; хилеха се дори шофьорите на камионите. С гняв усети как лицето му пламва. Всички бяха вътре. Очакваха да видят как племенникът на шефа ще си падне на задника. Разсеяно измъкна от джоба цигара и се накани да я запали.

— Не се пуши на платформата — смъмри го бригадирът. — Щом ти се пуши, върви долу, на улицата.

Дейвид го изгледа за миг, после мълчаливо слезе от рампата и отиде към улицата. Чу избухналия зад гърба му смях. Разнесе се гласът на бригадира:

— Струва ми се, че показахме на малкото чифутско копеле къде му е мястото!

Сви зад сградата и запали цигара. Чудеше се дали всички са се наговорили. Дори и майсторът горе, Уагнър, не бе особено щастлив, когато го видя. Сигурно му беше дал тази задача, защото знаеше, че не е достатъчно тежък, за да повдигне вилката.

Огледа улицата. Отсреща имаше гараж и това го наведе на една мисъл.

Петдесет цента на механика и той се върна, тикайки един хидравличен крик, който гаражът използваше за камиони. Тишина се възцари на платформата, когато го пъхна под дървения рафт. Напомпа бързо ръчката и рафтът се вдигна във въздуха.

За по-малко от пет минути Дейвид натовари четирите в асансьора.

— Готово — обърна се той към оператора. — Давай да ги качваме. — Усмихваше се, когато вратата щракна пред намръщеното лице на бригадира.

Когато вратата на асансьора се отвори, мъжете вдигнаха глави от опаковъчните маси.

— Почакай за минутка — нареди той на оператора. — Ще ида да питам Уагнър къде да ги поставя.

Тръгна по коридора към празното бюро на майстора. Обърна се и видя мъжете да го гледат от масите.

— Къде е Уагнър?

Спогледаха се неловко. Най-сетне Шерифа отговори:

— В клозета, да изпуши една цигара.

Дейвид му благодари и се запъти към тоалетната. Майсторът с цигара в ръка разговаряше с друг мъж. Дейвид застана за него.

— Мистър Уагнър?

Уагнър се сепна. Обърна се със странен израз на лицето.

— Какво има, Дейвид? — запита сърдито той. — Не можеш ли да докараш листовките?

Дейвид го изгледа. Значи и той участваше в заговора. Всички участваха. Вътрешно се усмихна горчиво. А вуйчо Бърни бе казал, че това ще бъде тайна.

— Е — продължи нервно майсторът, — кажи, ако не можеш.

— Те са горе. Просто искам да знам къде да ги поставя.

— Вече ги докара? — запита Уагнър. Гласът му изгуби малката следа от увереност, която съдържаше миг преди това.

— Да, сър.

Уагнър хвърли цигарата в писоара.

— Добре — каза той с леко изумено изражение на лицето. — Ще ги оставим в Пети коридор. Ще ти покажа в кои ниши.

Беше почти десет и половина, когато Дейвид изпразни рафтовете и нареди листовките. Остави последния пакет и се изправи. Усещаше бликащата пот и се погледна. Чистата бяла риза, която майка му го бе накарала да облече, бе посивяла от прах. Изтри си челото и отиде при бюрото на майстора.

— Сега какво да правя?

— Петстотин връзки ли бяха? — попита майсторът.

Дейвид кимна. Майсторът му бутна един лист.

— Тогава попълни складовата бележка.

Дейвид погледна листа и взе един молив. Беше фактурата за листовките. „500 000 листовки по 1.00 долар за хиляда = 500.00 долара.“ Скъпа хартия, помисли той, поставяйки инициалите си отдолу.

Телефонът на бюрото звънна и майсторът вдигна слушалката.

— Складът.

Дейвид чу гласа в другия край на жицата, макар че не можеше да различи думите. Уагнър закима с глава.

— Да, мистър Бонд. Току-що пристигнаха. — Погледна Дейвид. — Донеси ми една от листовките — нареди той, закривайки слушалката с ръка.

Дейвид кимна и изтича надолу по коридора. Измъкна листовка от един пакет и я отнесе на майстора. Уагнър я дръпна от ръцете му и я погледна.

— Не, мистър Бонд. Едноцветна е.

Гласът на другия край на жицата записка. Уагнър се размърда неспокойно и малко след това постави слушалката на вилката.

— Това беше мистър Бонд, от снабдителния отдел.

Дейвид кимна, без да проговори. Уагнър си прочисти гърлото.

— Листовките, които току-що докара, трябвало да бъдат двуцветни.

Дейвид хвърли поглед към черно-бялата листовка. Не виждаше какво толкова са се развълнували. В края на краищата, това бе нещо, което се хвърля и се забравя. Каква разлика, дали е в един или в два цвята.

— Мистър Бонд каза да ги бракуваме.

— Да ги бракуваме? — погледна го изненадан Дейвид.

Уагнър кимна и се изправи.

— Извади ги от нишите и ги смъкни пак долу — разпореди той. — Мястото ни трябва, новите ще пристигнат следобед.

Дейвид сви рамене. Шибана работа беше тази, щом нещо можеше да се бракува, преди още да бъде платено. Ала това не беше негова грижа.

— Веднага ще се заловя.

Беше дванадесет и половина, когато слезе на товарната платформа, тикайки първия товар листовки. Бригадирът на платформата викна:

— Хей, къде си помъкнал тия?

— Бракувани са.

Бригадирът пристъпи и погледна в асансьора.

— Брак, а? — запита той. — Всичките ли?

Дейвид кимна:

— Къде да ги оставя?

— Няма къде да ги оставиш — заяви бригадирът. — Измитай се горе и кажи на Уагнър да бутне петачка, ако иска да очисти този брак.

Дейвид пак усети как бавно започва да го обзема гняв.

Уагнър беше зад бюрото, когато Дейвид влезе в залата.

— Бригадирът на платформата иска пет долара, за да разкара брака.

— Да, разбира се — каза Уагнър. — Забравих. — Измъкна една тенекиена кутия от бюрото и я отвори. Подаде му петдоларова банкнота. Дейвид я погледна.

— Искате да кажете, че наистина ще му ги дадете? — запита той недоумяващ. Уагнър кимна. — Но това е чудесна вестникарска хартия — отбеляза Дейвид. — Баща ми би я събирал цял ден. Във всеки склад за отпадъци за такъв куп ще дадат петдесет долара.

— Нямаме време да се занимаваме с това. Ето, дай му петте долара и забрави цялата работа.

Дейвид го изгледа. Не виждаше никакъв смисъл в тази история. Бракуваха стока за петстотин долара, преди още да са я платили, после дори не искаха да спестят петдесет долара от нея. Даже плащаха още пет долара, за да се отърват.

Изглежда, че вуйчо му не е чак толкова умен, колкото го считаха, ако така ръководеше нещата. Или просто има късмет. Пое си дълбоко въздух.

— Имам ли право на един час почивка за обяд, мистър Уагнър?

— Разбира се — кимна майсторът. — Всички имаме.

— Редно ли е, ако го взема сега?

— Можеш, веднага щом се погрижиш за листовките.

— Ако нямате нищо против — каза Дейвид, — ще се отърва от тях по време на обедната си почивка.

— Нямам нищо против, обаче не е нужно. Дава ти се цял час за обяд.

— Мога ли да звънна?

Уагнър кимна и Дейвид телефонира на Топлийката в гаража на Шоки.

— Колко бързо можеш да пристигнеш тук с един камион? — попита той, обяснявайки набързо за какво се касае.

— Двайсет минути, Дейви — отсече Топлийката. Настъпи пауза, после Топлийката пак се обади. — Шоки казва, че ще ти вземе само десетачка за камиона.

— Кажи му, че съм съгласен — бързо отвърна Дейвид. — И донеси чифт боксове. Може да имаме неприятност.

— Готово, Дейви — каза Топлийката.

— Добре. Ще те чакам отпред.

Уагнър го изгледа любопитно, след като остави слушалката.

— Не искам никакви неприятности — настоя нервно той.

Дейвид го изгледа. Щом толкова се бояха от него, значи нямаше да го оставят да си гледа работата, следователно трябваше наистина да им даде основание да се боят.

— Ще разберете, мистър Уагнър, какво значи неприятности, ако вуйчо Бърни научи, че сте прахосали пет долара, за да не вземете петдесет.

Лицето на майстора изведнъж пребледня. Капчици пот избиха по челото му.

— Аз не ръководя нещата — заоправдава се бързо той. — Правя това, което ми наредят от снабдителния отдел.

— Тогава няма защо да се тревожите.

Уагнър върна петдоларовата банкнота обратно в кутията и я мушна в едно от чекмеджетата, след което го заключи. Изправи се.

— Отивам да обядвам — каза той.

Дейвид седна в креслото на майстора и си запали цигара, без да обръща внимание на табелата. Мъжете от опаковъчните маси го наблюдаваха. Изгледа ги мълчаливо на свой ред. След няколко минути по един, по двама те тръгнаха на обяд. Скоро остана само Шерифа.

Старецът вдигна очи от пакета, който завързваше.

— Слушай какво ще ти кажа — обади се той. — Не си струва да бъдеш убит. Онзи Тони долу е казак. Кажи на вуйчо си да ти даде друга работа.

— Как мога да го направя, отче? — попита Дейвид. — Едва се уредих тук. Ако отида да му плача сега, направо ще ме изгони.

Старецът пристъпи към него.

— Знаеш ли къде отидоха всички? — запита той с пискливия си глас. — Не отидоха да обядват. Долу на улицата са. Чакат да видят как Тони ще те пречука.

Дейвид дръпна замислено от цигарата.

— Толкова важни ли са петте долара?

— От всеки наемател в сградата той взема малък подкуп. Не би могъл да допусне да му се изплъзнеш. Това значи да загуби всичко.

— Значи е shmuck — изрече Дейвид ядосано. — Аз исках само да си гледам работата. Нищо нямаше да се случи. Той щеше да продължи да си събира рушветите.

Стана и хвърли цигарата на пода. Угаси я с пета. В устата му горчеше. Цялата работа беше глупава. И той не беше по-умен от останалите: остави се да падне направо в капана, който му бяха заложили. Сега връщане нямаше, дори и да искаше. Нито пък би могъл да си позволи да загуби битката долу. Загубеше ли, вуйчо му непременно щеше да узнае. А това би означавало край на работата.

Топлийката го очакваше.

— Къде е камионът? — попита Дейвид.

— Насреща. Донесох боксовете. Какви искаш — гладки или с шипове?

— С шипове.

Топлийката измъкна ръка от джоба и Дейвид пое тежкия месингов бокс. Погледна го. Кръглите, заострени шипове блеснаха зловещо на светлината. Мушна го в джоба.

— Как ще обработваме този тип? — заинтересува се Топлийката. — По китайски ли?

Това бе изпробвана хватка в китайския квартал. Един отпред, друг отзад. Жертвата се насочваше към този отпред и биваше издебната от втория отзад. При девет случая от десет изобщо не можеше да разбере какво го е ударило. Дейвид поклати глава.

— Не — каза той. — За този ще трябва да се погрижа сам, ако въобще ще има някаква полза.

— Той ще те утрепе — отбеляза Топлийката. — Тежи двадесетина кила повече от теб.

— Ако загазя, притечи ми се на помощ.

— Загазиш ли — каза сухо Топлийката, — едва ли ще мога да ти бъда полезен с друго, освен да те погреба.

Дейвид го погледна и се захили.

— В такъв случай, изпрати сметката на вуйчо ми Бърни. Идеята беше негова. Хайде да вървим.

6.

Да, наистина го чакаха. Шерифът беше прав. Цялата сграда знаеше какво ще става. Даже няколко девойчета от козметичната компания и тази на Анри Франс.

Беше горещо и Дейвид чувстваше потта да избива по дрехите. Платформата представляваше шумно сборище; хората разговаряха, правеха се, че ядат сандвичите или донесения от къщи обяд. След това преструвките изчезнаха, разговорите и обедите бяха зарязани.

Мълчанието почти го обгърна и той усети любопитните им, привидно отвлечени погледи. Огледа небрежно тълпата. Разпозна неколцина от опаковъчните маси горе. Те извърнаха очи.

Изведнъж се почувства зле. Това беше лудост. Той не беше герой. Какъв бе смисълът? Какво толкова значително имаше в тази въшлива работа, че да се остави да го убият заради нея? После съгледа бригадира на платформата и забрави всичко. Нямаше връщане.

Все същата джунгла — улиците на Ийст Сайд, складовете за отпадъци покрай реката, а сега и този склад на Четиридесет и трета улица. Всяко кътче си имаше свой цар, който трябваше да бъде винаги готов за бой, за да запази царството си — защото винаги се намираше някой, дебнещ да му го отнеме.

Внезапното прозрение изпълни Дейвид с прилив на сили и мощ. Такъв беше светът, дори и вуйчо му, седнал на върха на тази пирамида, беше цар сам за себе си. Замисли се колко ли нощи вуйчо му Бърни не спеше, разтревожен за угрозите над собствената му империя.

Царете трябваше да живеят в страх — много повече от другите хора. Те имаха повече за губене. И знаеха — дълбоко в себе си знаеха — че един ден ще дойде краят. Защото и царете бяха човешки същества, мощта им отслабваше, разумът им не можеше да действа така бързо. Царете трябваше да умрат, за да бъдат изместени от наследниците си. Така щеше да стане с бригадира на платформата и с вуйчо Бърни. Един ден всичко това щеше да му принадлежи, защото беше млад.

— Докарай камиона — прошепна той с ъгълчето на устата си.

Топлийката мина по платформата, пресече улицата и стигна до паркирания камион.

Дейвид се обърна и натика крика под най-близката купчина. Напомпа дръжката и платформата бавно се издигна над земята. Докара товара до ръба на площадката в момента, когато Топлийката опря задницата на камиона до площадката и го спря.

— Имаш ли нужда от помощ, Дейви? — попита Топлийката, като се смъкна от кормилото.

— Ще се справя — отвърна Дейвид. Затика натоварения край към камиона и там отпусна скобите. Дървената скара падна върху пода на камиона. Като се върна за следващия товар, хвърли кос поглед към бригадира. Той не бе помръднал.

Слаба надежда обзе Дейвид. Може би грешеше, може би всички те са грешили. Откара и последния товар до камиона и вдигна капака. Е, щеше да мине без бой.

Чу облекчената въздишка на хората по платформата, когато завъртя крана, за да го изкара от камиона. Вдигна поглед. Бригадирът бе застанал там, блокирайки изхода. Дейвид продължи да тика крана към него. Когато го доближи, бригадирът подложи крак на крика и мълчаливо загледа Дейвид в упор. Дейвид погледна крака му. Грубата обувка с дебела подметка и огромен ток лежеше точно пред крика.

Дейвид вдигна поглед към мъжа и се опита да избута крика на платформата. Кракът на бригадира бързо се премести. Дръжката на крика бе изтръгната от ръката на Дейвид и самият крик се плъзна встрани, така че предната му част почти излезе от камиона. Колелата му се завъртяха в празното пространство между товарната платформа и камиона. Възбудена въздишка се понесе из тълпата.

Бригадирът заговори с равен глас:

— Ще ти струва пет долара да слезеш от камиона, чифутче! — каза той. — Ако ги нямаш, ще си останеш там!

Дейвид плъзна ръка в джоба. Металът беше леденостуден, когато нахлузи месинговия бокс на пръстите си.

— Имам нещо за теб — отвърна кротко той, пристъпвайки към него все още с ръка в джоба.

— Ето че поумняваш, чифутче — каза бригадирът, извръщайки поглед от Дейвид към тълпата. Точно в този момент Дейвид го цапардоса. Така, че усети болка в ръката, когато боксът раздра бузата на бригадира. Сподавен писък се изтръгна от гърдите на бригадира, когато металните шипове разрязаха лицето му като презрял пъпеш.

Извъртя се диво към Дейвид и му нанесе удар отстрани на главата, който го залепи за камиона. Дейвид почувства как вените запулсираха по челото му. Трябваше да се бие бързо, иначе онзи щеше да го убие. Разтърси глава, за да я избистри и вдигна поглед, за да види как шефът на платформата пристъпя към него. Подпря крака отстрани на камиона и използвайки тази допълнителна устойчивост, замахна към лицето на противника.

Ударът въобще не достигна целта. Бригадирът го парира с вдигната ръка, ала това го запрати назад към ръба на платформата. Дейвид отново замахна. Той направи опит да избегне удара, но се олюля и падна от платформата на земята.

Дейвид се наведе над хидравличния крик и погледна към него. Тъкмо се изправяше на ръце и колене. Обърна се към Дейвид, кръвта се стичаше по лицето му, а устните бяха присвити злобно над зъбите.

— Ще те убия за това, чифутско копеле!

Дейвид го изгледа отгоре. Онзи се беше изправил на едно коляно.

— Ти си го пожела, господинчо — каза той и посегна към крика.

Бригадирът на платформата изпищя, когато тежкият крик се стовари отгоре му. После остана да лежи притихнал, с лице към земята, а крикът стоеше върху гърба му като допотопен звяр.

Дейвид бавно се изправи, дишайки тежко. Изгледа тълпата, която бе започнала да се разпръсква с пребледнели от уплаха лица. Топлийката се покатери отзад на камиона. Погледна към бригадира.

— Мислиш ли, че си го пречукал?

Дейвид сви рамене. После мушна месинговия бокс в джоба на приятеля си.

— Най-добре разкарай камиона.

Топлийката кимна и се настани зад кормилото, а Дейвид пристъпи към товарната платформа. Камионът излезе на улицата в момента, когато Уагнър се появи с един полицай. Полицаят огледа Дейвид.

— Какво е станало?

— Нещастен случай — отговори Дейвид.

Полицаят погледна бригадира.

— Извикайте линейка — бързо разпореди той. — Някой трябва да ми помогне да вдигна това от него.

Дейвид се обърна и тръгна към товарния асансьор. Чу дрънкането на линейката, докато се миеше. Вратата зад гърба му се отвори и той се обърна.

Шерифът бе застанал там с кърпа в ръка.

— Мислех, че може би ще имаш нужда от това.

— Благодаря. — Дейвид взе кърпата и я потопи в топлата вода, след което я поднесе към лицето си. Горещината му действаше успокоително. Затвори очи. Шумът от линейката затихваше.

— Добре ли си? — попита старият човек.

— Всичко с мен е наред — отвърна Дейвид.

Дочу стъпките на стареца. Вратата се затвори след него и Дейвид смъкна кърпата от лицето си. Огледа се в огледалото. Като се изключи малката цицина на слепоочието, не изглеждаше лошо. Изплакна си лицето с хладка вода и го избърса. Остави кърпата на ръба на мивката и излезе.

До стълбището бе застанало момиче, със синя престилка с инициалите на Анри Франс върху джоба. Той спря й я погледна. Стори му се смътно познато. Сигурно беше едно от момичетата, присъствали долу. Усмихна му се дръзко, разкривайки не особено хубави зъби.

— Вярно ли, че си племенник на стария Норман?

Той кимна.

— Фреди Джоунз от вашата лаборатория казва, че ставам за киното. Накара ме да му позирам.

— Да?

— Снимките са тук. Искаш ли да ги видиш?

— Ами да, разбира се.

Тя се усмихна и извади няколко снимки от джоба. Той ги взе и ги разгледа. Този Фреди, който и да беше, знаеше да прави снимки. Тя изглеждаше много по-добре, когато не се усмихваше. И без дрехи.

— Харесват ли ти?

— М-да.

— Можеш да ги задържиш — каза тя.

— Благодаря.

— Ако ти падне случай някой път, покажи ги на вуйчо си — бързо добави тя. — Много момичета са влезли в киното по този начин.

Той кимна.

— Видях какво стана долу. Крайно време беше Тони да си го получи.

— Не го ли харесваш?

— Никой не го обича — обясни тя. — Но всички се боят от него. Ченгето ме разпита какво е станало. Казах му, че е злополука. Крикът паднал отгоре му.

Погледнах я в очите. Честен и открит поглед.

— Симпатичен си — каза тя. — Харесваш ми. — Извади нещо от джоба и му го подаде. Приличаше на малка туба аспирин, обаче надписът беше „Henri France De Luxe“. — Хич не се тревожи — продължи тя. — Най-доброто ни качество. Можеш да четеш вестник през него. Сама съм го проверявала и пакетирала.

— Благодаря.

— Трябва де се връщам на работа — приключи тя. — Ще се видим.

— Ще се видим.

Погледна малката кутийка в ръката си и я отвори. Права беше. Можеше да се чете през него. На дъното имаше листче хартия. На него с черен молив бе написано името Вети и един телефонен номер.

Уагнър седеше зад бюрото, когато Дейвид влезе.

— Извади голям късмет — посрещна го той. — Докторът каза, че Тони имал само мозъчно сътресение и няколко счупени ребра. Ще му сложат дванайсет шева на бузата обаче.

— Той е имал късмет — каза Дейвид. — Беше нещастен случай.

Погледът на майстора се сведе под неговия.

— Гаражът отсреща поиска десет долара, за да поправи крика.

— Ще им ги дам утре.

— Няма нужда — бързо каза Уагнър. — Вече им платих.

— Благодаря.

Майсторът пак вдигна поглед. Очите му срещнаха тези на Дейвид.

— Ех, да можехме да забравим случилото се тази сутрин — каза той с глух глас. — Да започнем всичко отново.

Дейвид го изгледа за миг. После се усмихна и протегна ръка.

— Казвам се Дейвид Улф — заяви той. — Трябва да се представя на майстора, за да ми даде работа.

Майсторът погледна ръката на Дейвид и я стисна.

— Аз съм Джек Уагнър, майсторът — каза той. Ръкостискането му беше уверено. — Ела да те представя на момчетата.

Когато Дейвид се обърна към опаковъчните маси, всички мъже му се усмихваха. Изведнъж бяха престанали да бъдат чужди. Бяха приятели.

7.

Бърнард Норман влезе в нюйоркската си кантора. Беше десет сутринта и очите му блестяха и искряха, а бузите бяха порозовели от зимния въздух след кратката разходка от хотела дотук.

— Добро утро, мистър Норман — поздрави секретарката. — Приятно ли пътувахте?

Той й се усмихна, влизайки в частния си кабинет. Отвори прозореца. Застоя се там, вдишвайки студения свеж въздух. Ах, това беше природа. Не като вечното еднообразие на Калифорния.

Норман отиде до бюрото и взе пура от овлажнителя. Запали я бавно, наслаждавайки се на тежкия хавански аромат. Дори и пурите имаха по-приятен аромат в Ню Йорк. Ако имаше време, можеше да прескочи и до Ретнърс на Диленси стрийт и да похапне блини за обяд.

Седна и се залови да изучава докладите, лежащи на бюрото му. Закима доволно. Приходите от обмените далеч надхвърляха миналогодишните. Прегледа рецензиите и отзивите в пресата. „Норман Тиътър“, салонът, в който изнасяше премиерите на Бродуей, бе в непрекъснат възход, след като освен филмите бяха започнали да представят и пиеси. Вървеше не по-зле от „Стейт“ на Лоуи и „Палас“. Прегледа следващите няколко документа, после спря и проучи доклада за „Парк Тиътър“. Среден сбор от четири хиляди и двеста долара седмично през последните два месеца. Сигурно имаше грешка. „Парк“ никога не бе стигал повече от три хиляди. Той бе третостепенен салон от по-непопулярната страна на Четиринадесета улица.

Норман се задълбочи в доклада и очите му се спряха на една графа, означена „Персонални премии“. Възлизаха на триста седмично. Присегна към телефона. Някой трябва да е полудял. Той никога не би одобрил такива премии. Сигурно целият доклад беше объркан.

— Да, мистър Норман? — долетя гласът на секретарката.

— Кажи на Ърни да си дотътри задника при мене — нареди Норман. — Веднага.

Остави слушалката. Ърни Холи бе касиерът му. Той щеше да оправи това.

Холи влезе; очите му почти не се виждаха зад дебелите стъкла.

— Как си, Бърни? — запита той. — Добре ли пътува?

Норман потупа доклада на бюрото.

— Каква е тая работа с „Парк Тиътър“? — попита той. — Нищо ли не можете сами да свършите, копелета такива?

Холи погледна объркано.

— „Парк“ ли? Дай да видя.

Норман му подаде доклада и се облегна на стола, пафкайки яростно пурата. Холи вдигна поглед.

— Не виждам нищо неправилно.

— Не виждаш, а! — саркастично попита Норман. — Мислиш, че не зная, че от построяването си „Парк“ никога не е стигал повече от три хиляди седмично. Да не ме вземаш за кръгъл глупак?

— Сумата в доклада е точна, Бърни. Ревизорите ни проверяват всяка седмица.

Бърни се намръщи.

— А какви са тези персонални премии? Две хиляди и четиристотин долара за последните два месеца! Да не ме вземаш за луд? Никога не съм одобрявал подобно нещо.

— Одобри го, Бърни — настояваше Холи. — Това са двайсет и петте процента премии на ръководството, които установихме, за да превъзмогнем спадането след Коледа.

— Но за база взехме максималния сбор — отсече Норман. — Пресметнахме, че няма да ни струва много. Каква цифра използвахме за „Парк“?

— Три хиляди.

Бърни погледна доклада.

— Тук има някакъв номер — заключи той. — Тобмън направо ни е грабил. Ако не е, как се е получило, че изведнъж качва на четири хиляди и двеста?

— Тобмън сега не е директор. Веднага след Коледа излезе да си оперира апендикса.

— Неговият подпис стои под доклада.

— Това е просто гумен печат. Всички директори имат такива.

— Кой тогава ръководи театъра? — запита Норман. — Кой е този умник, който ни измъква по триста долара седмично?

Холи се размърда неспокойно.

— Бяхме натясно, Бърни. Тобмън ни заряза в лошо време и нямахме кого друг да назначим.

— Стига си го усуквал, а казвай направо — сряза го Норман.

— Твоят племенник — Дейвид Улф — Промълви неохотно касиерът.

Норман заудря театрално главата си с ръце.

— Ой! Трябваше да го предвидя.

— Нямаше какво да правим. — Холи присегна нервно за цигара. — Но хлапакът свърши хубава работа, Бърни. Свърза се с всички околни магазини, бутна им по няколко гратиса, направи известни отстъпки и два пъти залива квартала с листовки. Дори организира така наречените семейни вечери в понеделник и четвъртък, когато са най-ниски сборовете. Цяло семейство влиза за седемдесет и пет цента. Струва си. Продажбите на пуканки и бонбони нараснаха четворно.

— А какво ни струват допълнителните премии?

Холи пак се размърда неспокойно.

— Увеличиха малко оперативните разходи, но сметнах, че си струва.

— Е? — настоя Норман. — С колко?

Холи вдигна доклада. Прочисти си гърлото.

Към осем, осемстотин и петдесет седмично.

— Нещо към осемстотин, осемстотин и петдесет седмично — повтори саркастично Бърни. Стана на крака и загледа касиера. — Сбирщина shmucks работят за мен — викна ненадейно той. — Цялото увеличение не представлява нищо за вас. Но за него е чудесно. Триста долара допълнително слага в джоба си седмично.

Обърна се и гневно отиде до прозореца. Загледа се навън. Студеният въздух нахлуваше през отвореното стъкло. Ядосано затвори прозореца. Времето беше ужасно тук, не топло и слънчево като в Калифорния.

— Аз не бих казал това — отвърна Холи. — Като пресметнем брутната сума, включително продажбите на концесия, ни остават сто и петдесет седмично повече.

Норман се обърна.

— Той харчи седмично деветстотин долара наши пари, за да докара за себе си триста. Може би ще трябва да му благодарим, че ни оставя да задържим сто и петдесет? — гласът му стигна до крясък. — Или може би за това, че още не е измислил начин да ни измъкне и тях?

Върна се разгневен до бюрото.

— Не зная какво става, но винаги, когато дойда в Ню Йорк, ми сервирате по нещо! — Захвърли пурата в кошчето за отпадъци и извади друга от овлажнителя. Мушна я между устните си и започна да я предъвква.

— Идвам преди година и половина в Ню Йорк и какво намирам? Работил е в склада малко повече от година вече изкарва повече оттам, отколкото ние. Печели хиляда годишно само от продажбата на бракувани листовки, две хиляди от продажбата на порнографски снимки, които печата със стотици на наша фотохартия в нашата лаборатория. Уговорил се с всички наши служби из цялата страна да им продава презервативи на едро. Добре, че го спрях навреме, иначе всички можехме да попаднем в затвора.

— Но трябва да признаеш, Бърни, че никога складът не е функционирал така гладко — вметна Холи. — Непрестанното завъртане на инвентара ни икономиса цяло състояние за повторни поръчки.

— Ха! — противеше се Норман. — Да не смяташ, че е мислил за нас, организирайки това? Не ставай глупак! Седмичната му заплата беше седемнайсет долара, а идваше на работа с Буик за две хиляди и триста.

Бърни драсна клечка кибрит и я поднесе към пурата, дръпвайки ожесточено, докато я разпали. После издуха облак дим и хвърли клечката в пепелника.

— Назначавам го за помощник-директор в салона „Норман“. Сега всичко ще се оправи, мисля си аз. Какви неприятности може да ми докара в една такава голяма фирма? Неприятности ли? Охо! — той се изсмя горчиво. — Когато се връщам след шест месеца, намирам, че е превърнал театъра в публичен дом и тотализатор! Изведнъж всички водевилни групи в страната искат да играят при „Норман“. Че защо пък не? Да не би „Стейт“ на Лоуи или „Палас“ да имат най-хубавите разпоредителки на Бродуей, готови да подлагат задник от десет сутринта до един през нощта? Да не би „Стейт“ или „Палас“ да имат помощник-директор, който приема залози за всяко надбягване в страната, без да става нужда да напускаш гримьорната си?

— Но Галагър и Шийн, Вебер и Фийлдс — всички играха в театъра, нали? — припомни му Холи. — И все още играят. Това ни създаде престижно име.

— Добре, че го измъкнах оттам и го пратих при Хопкинс в Бруклин, преди да ни е спипала моралната полиция — не отстъпваше Норман. — Сега няма за какво да се тревожа, мисля си аз. Какво ще ни стори в Бруклин? Връщам се на Крайбрежието спокоен. Ще мога да си отдъхна и да забравя.

Изведнъж Норман отново скочи на крака.

— А само след шест месеца се връщам и какво намирам? Той се подиграва с цялата компания. И печели повече от един заместник-президент.

Холи го погледна.

— Може би точно това трябва да направиш.

— Какво?

— Да го назначиш за заместник-президент — обясни Холи.

— Но… но той е още хлапак — каза Норман.

— Миналия месец навърши двадесет и една години. Той е точно такъв младеж, какъвто бих желал да имаме на наша страна.

— Не — отсече Норман, като се отпусна пак в стола си. Внимателно изгледа касиера. — Колко получава сега?

— Триста и петдесет седмично — бързо отговори Холи. Норман кимна.

— Изкарай го оттук и го прехвърли в рекламния отдел на студиото — каза той. — Там няма да ни създава бели. Лично ще го наблюдавам.

Холи кимна и се изправи.

Бърни почака касиерът да напусне кабинета, преди да посегне към телефона. Ще се обади на сестра си и ще й каже да не се безпокои. Той ще заплати разноските им по пренасянето в Калифорния. После се сети. Тя нямаше телефон и ще трябва да я викат от сладкарницата долу. Върна слушалката. Ще прескочи да се види с нея, след като се наобядва. Тя никога не излизаше. Винаги си беше вкъщи.

Изпита странно чувство на гордост. Този негов племенник беше умно момче, макар да имаше налудничави идеи. С малко надзор от негова страна — нещо, което момчето никога не бе получавало от баща си, кой знае какво би излязло. Момчето можеше да иде далеч. Усмихна се на себе си и взе отново доклада. Сестра му се оказа права.

Кръвта вода не става.

8.

Хари Ричардс, началникът на охраната на студиото, беше в портиерната, когато Невада спря пред главния портал. Той излезе от кабинката и му протегна ръка.

— Мистър Смит, радвам се да ви видя отново.

Невада отвърна на усмивката, зарадван от видимата сърдечност. Ръкуваха се.

— И аз се радвам, Хари.

— Отдавна не сме се виждали — отбеляза Ричардс.

— Така е — усмихна се Невада. — Седем години.

За последен път бе идвал в студиото малко след пускането на „Ренегатът“ през 1930.

— Имам среща с Дан Пиърс.

— Очаква ви — каза Ричардс. — Сега работи в стария кабинет на Норман.

Невада кимна. Включи на скорост и Ричардс се дръпна от колата.

— Надявам се всичко да се уреди, мистър Смит. Ако се върнете, ще бъде като в доброто старо време.

Невада се усмихна и подкара колата към административната сграда. Поне едно нещо не бе се променило в студиото. Тук нямаше никакви тайни. Всеки знаеше какво става. Очевидно знаеха повече и от него. Той знаеше само това, което бе прочел в телеграмата на Дан.

Беше се върнал от пасищата и я откри на масичката в преддверието. Взе плика и бързо го разкъса.

ИМАМ ВАЖНА ФИЛМОВА СДЕЛКА ЗА ТЕБ. МОЛЯ ВЕДНАГА ДА СЕ СВЪРЖЕШ С МЕН. ДАН ПИЪРС.

Марта влезе в хола, докато я четеше. Бе сложила престилка върху роклята, тъй като идваше от кухнята.

— Обядът е почти готов — каза тя. Той й подаде телеграмата.

— Дан Пиърс има филмова сделка за мен.

— Трябва да са натясно — промълви тихо тя. — Защо иначе се сещат за теб след всичките тези години?

Той сви рамене и се престори на незаинтересуван, какъвто всъщност не беше.

— Може и да не е това — упорстваше той. — Джонас не е като Бърни Норман. Може нещата да са се променили, откак той закупи студиото.

— Надявам се — каза тя. Гласът й се пооживи. — Само не ми се иска пак да те използват. — Обърна се и отново отиде в кухнята.

Той се загледа след нея. Затова именно я харесваше. Беше стабилна и можеше да разчита на нея. Държеше само на него и на никой друг; нито дори на себе си. Просто нещо му подсказваше, че ще бъде така, когато се ожениха преди две години. Вдовицата на Чарли Добс бе типът жена, за която трябваше да се ожени преди много, много години.

Последва я в кухнята.

— Трябва да прескоча до банката в Лос Анжелос за онези четиристотин хектара, които купувам от Марчисън — убеждаваше се той. — Нищо не ми пречи да прескоча да видя какво е наумил Дан.

— Така е — съгласи се тя, оставяйки каничката с кафе на масата.

Той прекрачи един стол и си напълни чашата.

— Знаеш ли какво — заяви внезапно той, — ще отидем заедно и ще отседнем в „Амбасадор“, както правехме навремето.

Тя се обърна и го изгледа. Дълбоко в очите му се таеше някаква искряща възбуда. Тогава именно разбра, че е готов да се върне, ако имаше и най-малка възможност. Не че се нуждаеше от пари. Невада беше богат човек във всяко отношение. Всичко му носеше приходи: шоуто „Дивият Запад“, което все още използваше името му; ранчото в Рено, в което той и покойният й съпруг бяха съдружници; говедовъдното ранчо тук, в Тексас, където живееха.

Не, не бе заради парите. Той отхвърли едно предложение за аванс от един милион долара срещу процентите от права върху поземлените богатства в северната част на имота. В съседния до неговия участък — бе открит нефт. Но той искаше да запази ранчото такова, каквото си бе; не искаше нефтените сонди да щръкнат в земите му.

Беше заради вълнението, тръпката, когато ходеше по улицата и хората го разпознаваха, а децата го наобикаляха или възторжено го сочеха. Но сега те си имаха други герои. Това именно му липсваше. Това — и Джонас.

В крайна сметка може би именно Джонас. Джонас бе синът, който никога не бе имал. Всичко друго беше заместител, дори и самата тя. За миг изпита съжаление към него.

— Какво ще кажеш? — попита той, като я погледна.

Прилив на нежност бликна в нея. Винаги бе така. Дори преди години, когато бяха млади и той беше дошъл от Тексас в ранчото край Рено, където се бяха установили с Чарли. Изморен, измъчен и преследван от закона, той се бе появил с изтерзан, самотен поглед в очите. Дори и тогава бе почувствала безкрайната негова доброта.

Тя му се усмихна.

— Наистина ще бъде чудесно — каза тя почти свенливо.

— Това е гадна работа — каза Дан. — Не правим вече филми. Превърнали сме се на фабрика. Трябва да даваме поне по един филм на месец.

Невада се излегна на стола и се усмихна.

— Изглежда ти понася, Дан. Не изглеждаш съсипан от това.

— Отговорността ме убива. Но работата си е работа.

Невада го изгледа хитро. Пиърс бе напълнял.

— Но май изкарваш добри парици?

Дан разпери ръце.

— Знаех, че няма да получа съчувствие от теб, Невада.

Двамата се разсмяха; Дан погледна към бюрото. Когато вдигна очи, лицето му беше сериозно.

— Предполагам, че те е озадачила моята телеграма?

— Затова съм тук — кимна Невада.

— Радвам се, че дойде — каза Пиърс. — Когато изскочи тази сделка, веднага се сетих за теб.

— Благодаря — каза Невада. — Къде е уловката?

Очите на Дан станаха кръгли и едри, когато се престори на засегнат.

— Невада, миличък — запротестира той. — Така ли се говори на стар приятел. Аз бях твой импресарио. Кой ти намери първата работа в киното?

Невада се усмихна.

— Кой пързулна шоуто, като разбра, че може да изкара повече пари от „Буфало Бил“?

Пиърс махна пренебрежително с ръка.

— То бе много отдавна, Невада. Изненадвам се, че въобще го споменаваш.

— Само за да не извъртаме нещата, Дан — каза Невада. — И така, какво имаш предвид?

— Нали знаеш как се продават филмите днес? — запита Пиърс и продължи, преди Невада да отговори. — Продаваме за цяла година предварително. Толкова първокласни, толкова второкласни, толкова приключенски, толкова филми на ужасите и толкова уестърни. Може би десет на сто от програмата е заснета след приключване на продажбите, останалите ги правим после. Затова ти казвам, че е гадна работа. Щастливи сме, ако можем да изпреварваме договореностите си.

— Защо не си осигурите запас от заснети филми? — запита Невада. — Това би разрешило проблемите ви.

Дан се усмихна.

— Би могло, но не разполагаме с излишни пари. Все чакаме да постъпят мангизите от текущите филми, за да произведем следващия. Омагьосан кръг.

— Още не съм чул предложението — напомни Невада.

— Веднага ще го изложа. Мисля, че мога да разговарям откровено с теб.

Невада кимна.

— Джонас ни държи изкъсо с парите — започна Дан. — Не че се оплаквам, може би Джонас е прав. Поне не загубихме пари миналата година и за пръв път от почти пет години приключихме без загуби. А за тази година отделът по продажбите мисли, че можем да пласираме четиринадесет уестърни.

— Звучи чудесно — вметна Невада.

— Не разполагаме с пари да ги произведем. Но банката ще ни отпусне заем, ако ти си звездата в тях.

— Сигурен ли си? — запита Невада. Пиърс кимна.

Говорих лично с Морони. Той намира, че идеята ми е чудесна.

— Колко ще те авансират? — запита Невада.

— Четиридесет хиляди за филм.

Невада се разсмя.

— За всички разходи по снимането?

Дан кимна. Невада стана.

— Благодаря, приятелю.

— Почакай за минутка, Невада — каза Дан. — Изчакай да свърша. Не вярвам да мислиш, че съм те извикал тук, без да ти дам възможност да изкараш малко пари, нали?

Невада мълчаливо се настани отново в стола.

— Зная какво ти е мнението за набързо скалъпените филми — продължи Дан. — Но повярвай ми, тези ще бъдат съвсем различни. Все още разполагам с декорите на „Ренегатът“. Ще ги пооправим малко и ще станат като нови. Ще използвам най-добрите от производствения персонал. Давам ти право на избор за режисьор и кинооператор. Същото важи и за сценариста и продуцента. Прекалено много те ценя, миличък, за да те изпързалям.

— Чудесно — каза Невада. — Но за какво се предполага, че ще работя? Да изкарам пари за тютюн?

— Мисля, че имам какво да ти предложа. Накарах счетоводителите да се поразровят и пресметнат какъв е начинът да изкараш някоя пара, вместо да дадеш всичко за проклетите данъци, които Рузвелт наложи.

Невада го изгледа.

— Не звучи лошо.

— Ще ти плащаме десет хиляди на филм — заобяснява Дан. — Това прави по пет хиляди седмично, тъй като всеки филм ще заснемаме за две седмици. Отсрочваш плащането, докато постъпят първите приходи, а ние ще ти осигурим пълни права над филма след седем години. Всичко ще бъде твое, негативи и копия — всичко. Тогава, ако пожелаеш, ще можем да ги откупим отново. Така ще си докараш цяло състояние.

Лицето на Невада остана безизразно.

— Звучиш ми също като Бърни Норман — отбеляза той. — Сигурно се дължи на кабинета.

Пиърс се засмя.

— Разликата е там, че сега него го няма, за да те преметне. Аз няма да го направя. Искам само тази фабрика да не замира.

— Какво ще използваме за сценарии?

— Не исках да се задълбочавам натам, преди да съм разговарял с теб — бързо каза Дан. — Знаеш, че винаги съм държал много на усета ти за сценарии.

Невада се усмихна. От отговора на Пиърс разбра, че за сценарии още въобще не се е мислило.

— Важното ще бъде филмите да се изградят върху характер, който хората могат да възприемат като достоверен.

— Точно тъй го чувствах и аз — възкликна Дан. — Мислех си ти да го играеш. Всеки път ще имаш различно приключение. Нали разбираш, изпълнено с всички стари номера, трикове, стрелба.

Невада поклати глава.

— Н-не. Това не ми харесва. Винаги изглежда неестествено. Джийн Остри и Рой Роджърс го правят в „Рипъблик“. Пък и не вярвам някой да го вземе за нормално. С тези мои вече бели коси.

Пиърс го погледна.

— Винаги можем да ги боядисаме.

— Не, благодаря ти — усмихна се Невада. — Някак свикнах с тях.

— Ще мине и така — настоя Дан. — Дори ако трябва да измъкнем нещо от Зейн Грей или Клерънс Мълфорд. Само дай съгласието си и готово.

Невада стана.

— Остави ме да си помисля малко — каза той. — Ще го обсъдя с Марта и ще ти се обадя.

— Чувах, че пак си се оженил — сети се Дан. — Моите закъснели благопожелания.

Невада се запъти към вратата. На половината път се спря и обърна глава.

— Между другото — запита той, — как е Джонас?

За пръв път, откак се бяха срещнали, Пиърс изглежда се поколеба.

— Добре, надявам се.

— Надяваш се? — учуди се Невада. — Защо? Не си ли го виждал?

— Не съм — от Ню Йорк, преди около две години — отговори Пиърс. — Когато взехме компанията.

— И оттогава не си го виждал? — запита недоумяващ Невада. — Никога ли не идва в студиото?

Дан се загледа в бюрото. Изглеждаше объркан.

— Никой вече не го вижда. От време на време, ако имаме късмет, говори с нас по телефона. Понякога идва тук. Но винаги късно нощем, когато никой от нас не е насам. Научаваме, че е бил тук от бележките, които оставя.

— А в случаите, когато се решава нещо важно?

— Телефонираме на Макалистър, който уведомява Джонас, че искаме да разговаряме с него. Някой път той ни телефонира обратно. В повечето случаи просто съобщава на Мак как да се уреди въпросът.

Изведнъж Невада усети, че Джонас се нуждае от него. Хвърли поглед към Дан.

— Е, аз не мога да реша този въпрос, докато не поговоря с Джонас.

— Нали току-що ти казах, че никой не го вижда?

— Искаш ли да ти правя филмите? — запита Невада.

Пиърс го изгледа вторачено.

— Може дори да не е в страната. Понякога по цял месец не го чуваме.

Невада отвори вратата.

— Мога да почакам — каза той.

9.

— Ще останеш ли на вечеря, Дювидел?

— Не мога, мамо — каза Дейвид. — Минах само да видя как си.

— Как съм? Аз съм си както винаги. Артритът ме тормози малко. Не съвсем много, не съвсем малко. Както винаги.

— Трябва по-често да излизаш на слънце. Ти не виждаш тук повече слънце, отколкото в Ню Йорк.

— Но имам син — каза мисис Улф, — макар че никога не го виждам. Макар че живее в хотел. Веднъж на три месеца, може би, ще дойде. Сигурно трябва да се радвам, че въобще идва.

— Хайде остави, мамо. Знаеш колко съм зает.

— Вуйчо ти Бърни намираше време да се отбие у дома всяка вечер — каза майка му.

— Други времена бяха тогава, мамо — каза неубедително той. Не можеше да й каже, че нейният брат бе известен из цял Холивуд като „сутрешен“ човек. И че вуйна Мей би го убила, ако не се прибереше. Пазеше го по-строго, отколкото правителството охраняваше Форт Нокс.

— Тук си вече цяла седмица и едва за втори път идваш да ме видиш. И то нито веднъж за вечеря!

— Скоро ще дойда на вечеря, мамо. Обещавам.

Тя го изгледа проницателно.

— Четвъртък вечерта ли? — изведнъж определи тя.

Той я изгледа изненадано.

— В четвъртък ли? Защо в четвъртък, тъй изведнъж?

Загадъчна усмивка се появи на лицето й.

— Искам да те запозная с някого — каза тя. — Много е симпатичен.

— Уф, мамо — изпъшка той. — Пак ли някое момиче?

— А какво лошо има в това да се запознаеш с едно хубаво момиче? — запита майка му докачено. — Много е симпатична, Дейвид, повярвай ми. От богато семейство. Образована на всичко отгоре.

— Но, мамо, аз не искам да се запознавам с никакви момичета. Нямам време.

— Време ли нямаш? — подхвана майка му. — Вече си на тридесет години. Време ти е да се ожениш. За някое симпатично момиче. От порядъчно семейство. Не да прекарваш цялото си време из нощните клубове с някакви shiksas.

— Работата ми е такава, мамо. Трябва да излизам с тях.

— Всичко, което иска да прави, той го кръщава „работа“ — заяви тя риторично. — Не иска ли, пак било работа. Кажи, ще дойдеш ли на вечеря или не?

Изгледа майка си за миг, после сви примирено рамене.

— Да, мамо. Ще дойда. Но няма да стоя дълго. Рано ще си тръгна. Имам да върша куп работи.

Тя се усмихна доволно.

— Добре — каза тя. — Само не закъснявай. В седем да си тук. Точно.

Като се върна в хотела, намери бележка веднага да се обади на Дан Пиърс.

— Какво има, Дан? — запита той по телефона.

— Знаеш ли къде е Джонас?

Дейвид се засмя.

— Това име ми се струва познато.

— Остави шегите — изнервничи Дан. — Питам сериозно. Единственият начин да накараме Невада да направи уестърните е, ако Джонас поговори с него.

— Наистина ли смяташ, че ще се съгласи? — запита на свой ред Дейвид. Той лично не бе допускал, че Невада ще приеме. Нямаше нужда от пари и всички знаеха мнението му за еднодневките.

— Ще се съгласи — настоя Дан, — след като поговори с Джонас.

— И аз бих желал да си поговоря с него — отбеляза Дейвид. — Правителството отново повдига въпроса за тръстовете.

— Зная — каза Дан. — Профсъюзите ми дишат във врата. Не зная докога ще мога да издържа; не мога да ги метна, че сме бедни — видяха отчета за миналата година. Знаят, че вече сме изплували и ще имаме печалби догодина.

— Мисля, че ще бъде най-добре да поговорим с Мак. Да го държим в течение. Струва ми се, че две години без заседание са премного.

Но и Макалистър не знаеше къде се намира Джонас. Когато Дейвид остави слушалката, усети, че е силно раздразнен. Все едно да работиш във вакуум. Накъдето и да се обърнеш, нищо. Можеше само да се опитваш да правиш сделки. Все сделки. Да ги трупаш една върху друга като безкрайна пирамида. Търгуваше с Фокс, Лоуи, „RKO“, Парамонт, Уорнър. Даваше филми за техните киносалони, те му даваха за неговите. Можеше да стоиш само на един крак, след това да пристъпиш на другия.

Чудеше се защо Джонас възприе такова отношение към тях. Не постъпваше така с другите си предприятия. „Корд Еъркрафт“ бе вече един от гигантите в самолетостроенето. „Интерконтинентал Еърлайнз“ и „Корд Пластикс“ успешно конкурираха Дюпон.

Но що се отнасяше до филмовата компания, едва се държаха да не потънат. Рано или късно, Джонас трябваше да разбере това. Или щеше да остава в бранша, или да се измъква. Човек трябваше да бута напред. Филмовият бранш бе динамичен. Спреш ли да снимаш, значи си мъртъв.

Дейвид бе продължил да снима, доколкото можеше. Беше доказал, че компанията може да се задържи. Но ако трябваше да продължават така, действително имаше нужда от нещо голямо. Сделка или филм, на него му бе все едно.

Всъщност, той май предпочиташе сделките. Бяха по-безопасни и изложени на много по-малък риск от провал, отколкото една суперпродукция. Дисней, Голдуин и Бонър търсеха нови пътища. Всички те вадеха големи филми, добре финансирани и преди всичко лично гарантирани от самите тях. Той очакваше отговора на хората, които бе изпратил да сондират Голдуин и Дисней. Вече се бе срещнал веднъж с Морис Бонър. Но одобрението за подобна сделка трябваше да дойде от Джонас. От никой друг.

Бонър искаше същите условия, които Хол Уолис имаше при „Уорнърс“ или Занук при „Туенти Сенчъри Фокс“ — пълни права върху сценария, собствено производство на четири по-големи проекти през годината, лични акции от компанията.

Цената бе висока, но си заслужаваше да се заплати, щом човек иска най-доброто. Скурас не се бе поколебал, когато поиска Занук. Един такъв човек можеше да покачи оборота с двадесет милиона. Това бе разликата между съществуването и истинското богатство.

И къде ли е Джонас? Джонас държеше единствения ключ, който можеше да разтвори златната врата.

— Търси ви някой си Ървинг Шварц — изчурулика секретарката по вътрешния телефон. Дейвид свъси вежди.

— Какво иска? Не познавам никакъв Ървинг Шварц.

— Той казва, че ви познавал, мистър Улф. Каза да ви спомена за Топлийката.

— Топлийката?! — възкликна Дейвид. И се разсмя. — Защо не каза веднага? Свържи ме.

Апаратът превключи, когато девойката прехвърли разговора.

— Топлийка! — сърдечно поздрави Дейвид. — Какъв дявол те е довел насам? Как си?

Топлийката тихо се засмя.

— Добре съм. А ти, Дейви?

— Да. Макар че работя като пес.

— Зная — отговори Топлийката. — Чух куп хубави неща за теб. Човек се чувства някак по-добре, когато узнае, че някои от приятелите му от детинство преуспяват.

— Не е кой знае колко. Все още е само бачкане. — Започваше да му прилича на опипване на почвата. Бързо запресмята колко струва старото приятелство. Петдесет, сто?

— Бачкане, но е важно, нали?

— На мен ми стига — каза Дейвид, готов да смени темата. — Какво ще кажеш за себе си? Какво правиш насам?

— Карам я горе-долу. Сега живея тук. Имам къща в Колдуотър Каниън.

Дейвид едва не подсвирна. Старият му приятел се бе уредил добре. Началната цена на къщите там започваше от седемдесет и пет хиляди нагоре. Поне не ставаше дума за опипване.

— Чудесно! — възкликна той. — Дяволски дълъг път си изминал от Ривингтън стрийт дотам.

— Наистина. Искам да те видя, Дейви.

— Аз също — каза Дейвид. — Но съм страшно вързан с работа тук.

Гласът на Топлийката беше все така спокоен, но настоятелен.

— Знам, че си, Дейви — изрече той. — Ако не смятах, че е важно, нямаше да те безпокоя.

Дейвид се замисли за миг. Щом не беше опипване, какво можеше да бъде толкова важно?

— Слушай какво — покани го той. — Защо не дойдеш в студиото? Можем да обядваме тук, след което ще те разведа из него.

— Не става, Дейви. Трябва да се срещнем някъде, където никой няма да ни види.

— Тогава да се срещнем у вас?

— Също не става — отговори Топлийката. — Нямам доверие на прислугата. Същото важи и за ресторантите. Някой може да ни подуши.

— Не можем ли да разговаряме по телефона?

Топлийката се изсмя.

— Не се доверявам особено и на телефоните.

— Почакай — сети се Дейвид изведнъж. — Довечера съм на вечеря при мама. Ела да вечеряш с нас. Тя живее в Парк Апартмънс, Уестууд.

— Това звучи добре. Все още ли прави онези Knaidlach в супа с птича мас?

Дейвид се разсмя.

— Разбира се. А и подлютените кюфтенца ти прерязват стомаха. Ще си помислиш, че никога не си напускал дома.

— Готово — каза Топлийката. — В колко часа?

— Седем.

— Ще дойда.

Дейвид остави слушалката, все още озадачен какво ще иска Топлийката. Не можа да се чуди дълго, тъй като Дан влезе в кабинета, възбуден, с пламнало лице и блеснали от потта бузи.

— Обади ли ти се току-що някой си Шварц?

— Да — отвърна Дейвид изненадано.

— Ще се срещнеш ли с него?

— Довечера.

— Слава богу! — въздъхна Дан и се строполи на един стол пред бюрото. Измъкна кърпа и я прокара по лицето си.

Дейвид го изгледа любопитно.

— Какво толкова важно има в това, че ще се срещна с приятел, с когото съм израснал заедно?

Дан вторачи поглед в него.

— Не знаеш ли кой е той?

— Зная, разбира се — каза Дейвид. — Живееше в съседската къща на Ривингтън стрийт. Заедно ходехме на училище.

Дан се изсмя високомерно.

— Твоят приятел от Ийст Сайд е изминал дълъг път. Изпратиха го тук преди шест месеца, когато Биоф и Браун загазиха. Официално е от профсъюза, но същевременно е един от синдиката на мафията на Западното крайбрежие.

Дейвид вторачи изумен поглед в него.

— Надявам се, че ще се разбереш с него — добави Дан. — Защото, бог ми е свидетел, аз се опитах и не сполучих. Ако не успееш и ти, след една седмица — край на работата. Ще имаме най-голямата, най-пъклената стачка, която можеш да си представиш. Ще затворят всичко. Студиото, киносалоните, всички производства.

10.

Дейвид хвърли поглед към масата, следвайки майка си в кухнята. Бяха приготвени прибори за пет души.

— Не ми каза, че каниш цяла компания за вечеря.

Майка му, която надзърташе в тенджерата на печката, попита, без да се обръща:

— Може ли едно симпатично момиче да дойде за пръв път на вечеря при младеж без родителите си?

Дейвид сподави въздишката си. Очертаваше се по-зле, отколкото бе очаквал.

— Впрочем, мамо — обади се той, — сложи още един прибор на масата. Поканих един стар приятел да вечеря с нас.

Майка му заби в него проницателния си поглед.

— Поканил си го за тази вечер?

— Трябваше, мамо — опита се да се оправдае той. — Работа. На вратата се звънна. Погледна си часовника. Беше седем.

— Аз ще ида, мамо — каза бързо той. Сигурно беше Топлийката.

Отвори вратата. На прага стояха нисък мъж, вероятно към шейсетте, с подплашен вид и посивяла коса, една жена приблизително на същата възраст и младо момиче. Подплашеното изражение изчезна, когато мъжът се усмихна и протегна ръка.

— Сигурно вие сте Дейвид. Казвам се Ото Щрасмер.

Дейвид се ръкува с него.

— Драго ми е, мистър Щрасмер.

— Жена ми Фрида и дъщеря ми Роза — представи жените Щрасмер.

Дейвид им се усмихна. Мисис Щрасмер кимна нервно и каза нещо на немски, което бе последвано от милото „Приятно ми е“ на момичето.

В гласа й имаше нещо, което изведнъж накара Дейвид да я загледа. Не бе висока, може би един и шейсет, и от това, което можеше да се види, изглеждаше стройна. Гъстите й черни къдрици, прилепнали плътно към главата, очертаваха едри вежди над дълбоките сиви очи, почти напълно скрити зад дългите мигли. В извивката на устата и разположението на брадичката имаше нещо дръзко. Изведнъж Дейвид разбра: момичето, подобно на него, не държеше ни най-малко на тази среща.

— Кой е, Дейвид? — подвикна майка му от кухнята.

— Прощавайте — извини се бързо той. — Заповядайте вътре. — Отстъпи встрани, за да им стори път. — Семейство Щрасмер, мамо.

— Въведи ги в столовата — подвикна майка му. — На масата има шнапс.

Дейвид затвори входната врата.

— Да ви помогна с палтото? — обърна се той към момичето.

Тя кимна и му го подаде. Носеше семпла блуза в мъжка кройка и пола, пристегната на тънкото й кръстче с широк кожен колан. Той се удиви. Имаше достатъчно опит, за да разбере, че дръзката напереност на гърдите й под копринената блуза не се дължи на никакъв сутиен.

Майка й каза нещо на немски. Роза го погледна.

— Мама каза вие с татко да си вземете аперитива — преведе тя. — Ние ще отидем в кухнята да помогнем.

Дейвид я изгледа. Пак този глас. Уж имаше акцент, а едновременно с това нямаше. Най-малкото не беше така подчертан като този на баща й. Жените се запътиха към кухнята. Той погледна към мистър Щрасмер. Ниският човечец му се усмихна и го последва в столовата.

Дейвид откри бутилката уиски на ниската масичка, заградена от миниатюрни чашчици. Половинлитрова бутилка „Олд Овърхолт“. Дейвид сподави гримасата си. Това бе традиционното уиски, неизбежно присъстващо на всички церемонии — раждания, bar mizvahs, сватби, погребения. Остра смесица от ръжени уискита, която изгаряше гърлото на човека, докато се плъзгаше надолу и оставяше неприятен алкохолен мирис в носа. Трябваше да се сети да донесе бутилка скоч. Беше убеден, че именно уискито „Олд Овърхолт“ бе попречило на евреите да привикнат към уискито.

Явно беше, че мистър Щрасмер не споделя мнението му. Той вдигна бутилката и я огледа. Извърна се усмихнат към Дейвид:

— Ах, Gut шнапс!

Дейвид се усмихна и пое бутилката от ръката му.

— Чисто или с вода? — попита той, разчупвайки печата. Това също бе част от традиция. Бутилката винаги бе запечатана. Веднъж отворена, но недопита, тя никога не се поднасяше на гости отново. Чудеше се какво ли става с всичките отворени, полуизпразнени бутилки. Сигурно потъваха в някой шкаф в очакване деня на освобождението си.

— Чисто — пожела мистър Щрасмер с лека уплаха в гласа.

Дейвид напълни миниатюрната чашка и му я подаде.

— Ще трябва да взема малко вода за себе си — извини се той. Тъкмо в този момент влезе Роза с кана вода и няколко големи чаши.

— Помислих, че може би ще имате нужда от това — усмихна се тя и ги остави на масичката.

— Благодаря ви.

Тя се усмихна и отново излезе, а Дейвид си наля, разреждайки напитката обилно с вода. Обърна се към мистър Щрасмер. Дребният немец повдигна чашката:

— L’chaim.

— L’chaime — повтори Дейвид.

Мистър Щрасмер отметна глава назад и на един дъх изпи напитката в чашката. Прочисти си гърлото и се обърна към Дейвид с овлажнели очи:

— Ach, gut.

Дейвид кимна и отпи. Имаше ужасен вкус, дори с вода.

— Още едно? — запита вежливо той.

Ото Щрасмер се усмихна. Дейвид му напълни чашката, дребният мъж я пое и седна на кушетката.

— Значи вие сте Дейвид — каза той. — Слушал съм много за вас.

Дейвид му се усмихна и кимна. Очертаваше се да бъде една от онези вечери, след които лицето те боли от всичките раздадени вежливи усмивки.

— Да — продължи мистър Щрасмер. — Слушал съм много за вас. Отдавна исках да се запознаем. Знаете ли, и двамата работим за един и същ човек.

— За един и същ ли?

— Да — кимна мистър Щрасмер. — Джонас Корд. Вие работите за него във филмовия бранш. Аз работя за него в пластмасите. Запознахме се с майка ви в shul миналата година, когато отидохме там за Свещеното богослужение. — Мистър Щрасмер се усмихна. — Заговорихме се и установихме, че жена ми Фрида е втора братовчедка на баща ви. И двете фамилии произхождат от Силезия.

Глътна си уискито в чашата. Пак се закашля и изгледа Дейвид през насълзените си очи.

— Малък е светът, нали?

— Малък е — съгласи се Дейвид.

Гласът на майка му долетя зад него:

— Е, вече е време да седнем на вечеря, а къде е твоят приятел?

— Трябва да дойде всеки момент, мамо.

— Нали му каза за седем? — попита майка му с подозрение. Дейвид кимна.

— Тогава защо го няма? Не знае ли, че като дойде време за ядене, трябва да се яде, иначе всичко се разваля?

Тъкмо в този момент се позвъни и Дейвид въздъхна облекчено.

— Ето го, мамо — каза той и тръгна към вратата.

Високият, с приятна външност, млад мъж, застанал на прага, нямаше нищо общо със слабото, нервно, тъмнокосо момче, което помнеше. Вместо острия, клюноподобен нос, родил някогашния му прякор, се мъдреше елегантен орлов нос, приятно контрастиращ с широката уста и продълговатата челюст. Той се усмихна, забелязвайки изуменото изражение на Дейвид.

— Ходих в една фабрика за лица и ме оправиха. Нямаше да е прилично, ако тръгнех из Бевърли Хилс с онзи ийстсайдовски нос. — Протегна ръка. — Радвам се да те видя пак, Дейви.

Дейвид му подаде ръка. Ръкостискането бе топло и сърдечно.

— Влизай — покани го той. — Мама е на път да избухне. Вечерята е готова.

Влязоха в столовата. Мистър Щрасмер се изправи, а майка му погледна изпитателно Топлийката. Дейвид се озърна бързо. Роза не беше в стаята.

— Мамо — обади се той, — помниш ли Ървинг Шварц?

— Здравейте, мисис Улф.

— Ицхак Шварц — каза тя. — Разбира се, че го помня. Какво е станало с носа ти?

— Мамо! — притесни се Дейвид. Топлийката се усмихна.

— Няма нищо, Дейвид. Оправих го, мисис Улф.

— Mishegass. Чудя се как дишаш с такъв малък нос. Имаш ли работа, Ицхак? — запита войнствено тя. — Или още сновеш с хулиганите от гаража на Шоки?

— Мамо! — бързо каза Дейвид. — Ървинг живее тук сега.

— Значи сега е Ървинг — гласът на майка му стана ядовит. — Да си смени носа не е достатъчно. Трябва да си смени и името. Че какво му е лошо на името, което са ти дали родителите — Изидор-а?

Топлийката се засмя. Погледна Дейвид.

— Разбирам какво имаш предвид — каза той. — Нищо не се е променило. — След това продължи. — Няма нищо лошо, мисис Улф. Ървинг се пише по-лесно.

— Трябваше да завършиш училище като моя син, Дейвид — възрази тя. — Тогава нямаше да ти е толкова трудно да го напишеш.

— Хайде, мисис Улф. Дейвид ми обеща Knaidlach. Просто не мога да чакам. Цял ден стоях гладен, като си мислех за тях.

Мисис Улф го изгледа подозрително.

— Ако бъдеш добро момче — каза умилостивено тя, — всеки петък може да идваш на Knaidlach.

— Ще бъда, мисис Улф.

— Добре — приключи тя. — Да ида да видя дали супата е гореща вече.

Роза влезе в стаята, тъкмо когато Дейвид се канеше да запознае Топлийката с мистър и мисис Щрасмер. Тя се спря на прага с изненадан израз на лицето. После се усмихна и влезе в стаята.

— О, мистър Шварц — възкликна тя. — Радвам се да ви видя. Ървинг вдигна поглед. Протегна ръка.

— Здравейте, докторке — поздрави той. — Не знаех, че се познавате с моя приятел Дейви.

Тя се ръкува с него.

— Току-що се запознахме.

Ървинг погледна Дейвид.

— Доктор Щрасмер ми оправи носа. Тя е истинска вълшебница, Дейвид. Знаеш ли, че тя оперира Линда Дейвис миналата година?

Дейвид изгледа любопитно Роза. Никой не бе споменал, че е лекарка. А случаят с Линда Дейвис беше много нашумял. Лицето на артистката беше силно обезобразено при автомобилна катастрофа, а когато след година се бе появила пред камерата, нямаше и най-малка следа от белези.

Изведнъж долови, че мистър и мисис Щрасмер го наблюдават притеснено. Усмихна се на Роза.

— Докторке, тъкмо вие сте човекът, на когото мога да се оплача. Какво мислите, че трябва да направя с чувството на празнота, което изведнъж усетих в стомаха?

Тя го погледна с благодарност. Напрежението бе изчезнало от очите й и те заискриха дяволито.

— Мисля, че ще може да се оправи с няколко от Knaidlach на майка ви.

— Knaidlach? Кой каза нещо за моите Knaidlach? — обади се майка му от прага. И влезе тържествено в стаята. — Сядайте всички — нареди тя. — Супата е на масата и вече започва да изстива.

11.

Когато попривършиха с вечерята, Роза си погледна часовника.

— Ще трябва да ме извините за малко — съобщи тя. — Трябва да прескоча до болницата да видя един пациент.

Дейвид я погледна.

— Ще ви закарам, ако желаете.

— Няма нужда — усмихна се тя. — Аз съм с колата си.

— Нищо — настоя Дейвид учтиво. — Поне ще ви правя компания.

Ървинг се изправи.

— Аз също трябва да вървя — обади се той. — Обърна се към мисис Улф. — Благодаря за прекрасната вечеря. Напомни ми за дома.

Майката на Дейвид се усмихна.

— Бъди добро момче, Ицхак — каза тя, — и можеш пак да идваш.

Роза се усмихна на майката на Дейвид.

— Няма да се бавим много.

— Вървете — подкани мисис Улф. — И не бързайте, деца. Тя погледна сияещо родителите на Роза. — Нали, докторе?

Роза махна с ръка.

— Мога да изчакам в колата — бързо предложи тя.

Дейвид я спря:

— Не, не е нужно. — Обърна се към Ървинг. — Сигурно вчера, когато ми телефонира, съм ти звучал като глупак. Но предимно Дан Пиърс движи отношенията ни с работната ръка.

— Няма нищо, Дейвид — успокои го Ървинг. — Предположих нещо такова.

— Дан ми каза, че сме били пред стачка. Предполагам, че не можем да си го позволим. Тя би ни съсипала.

— Зная — отговори Ървинг. — И се опитвам да помогна. Но съм натясно, ще трябва да стигнем до някакво споразумение.

— В какъв смисъл си натясно? Никой не те кара да обявяваш стачката. Вашите членове тъкмо се оправят след последиците от депресията.

— Тъй е — кимна Ървинг. — Те не настояват за стачка, но комунягите са се раздвижили. И непрекъснато повтарят, че филмовите компании са пипнали цялата печалба за себе си. Намират се хора, които се вслушват. Чуват за високите надници на звездите, на ръководителите и това не им се нрави. Защо да не вземат по нещичко и те? А комунягите наливат масло в огъня.

— Какво ще кажеш за Биоф и Браун?

— Те бяха свини — каза презрително Ървинг. — Едната страна не им стигаше. Опитаха се да лапат от двете. Затова ги изпързаляхме.

— Вие сте ги изпързаляли? — скептично запита Дейвид. — Мислех, че са ги пипнали.

Ървинг го изгледа изпитателно.

— А откъде, според теб, правителството се снабди с документите, за да започне процеса? Да не ги е намерило на улицата?

— Струва ми се, че се опитваш да ни използваш, за да загасиш един пожар, който вашите хора са подпалили — каза Дейвид. — Използвате комунягите за оправдание.

— Отчасти, може би — усмихна се Ървинг. — Но комунистите са доста активни в отделните гилдии. Цялата индустрия току-що сключи нови споразумения със Сдружението на филмовите режисьори и със Сдружението на сценаристите, получават най-голямото увеличение досега. Комунистите си приписват цялата заслуга. Сега се канят да раздвижат и отделните занаяти. А ти знаеш те какви са. Ще сметнат, че щом комунистите са могли да го сторят за сдруженията, ще могат да го сторят и за тях. Наближават и изборите им. Комунистите са предприели голяма акция и ако ние не им излезем с нещо в скоро време, ще се озовем отвън. Стане ли това, ще установите, че с тях човек се разбира много по-трудно отколкото с нас.

Дейвид го изгледа.

— В такъв случай твоето предложение се свежда до въпроса с кого искаме да се споразумяваме — с вас или с комунистите. Какво мислят членовете на организацията ви? Нямат ли нещо да кажат и те?

Гласът на Ървинг бе съвсем делови.

— Болшинството от тях са глупаци — каза презрително той. — Мислят само как да си получават плика със заплатата и кой ще им плати повече. — Извади пакет цигари. — Това, дето го дрънкат комунистите, започва да им се нрави.

Дейвид изчака приятеля си да запали цигарата. Златната запалка проблесна за миг, после изчезна обратно в джоба на Ървинг. Сакото му се разтвори леко и Дейвид съзря черния приклад на револвер, мушнат в раменен кобур.

Златни запалки и револвери. И две хлапета от Ийст Сайд в Ню Йорк, застанали в топлата пролетна нощ под калифорнийските звезди и разговарящи за пари, власт и комунизъм.

Зачуди се какво ли ще измъкне Ървинг от цялата работа, но беше достатъчно разумен да не пита. Имаше неща, които не бяха негова работа.

— Какво искаш да направя? — запита той.

Ървинг запрати цигарата в канавката.

— Комунистите искат увеличение от двайсет и пет процента на час и тридесет и пет часова работна седмица. Ние сме склонни да дадем по пет цента на час сега, други пет — догодина, и работна седмица от трийсет и седем часа и половина. — Погледна Дейвид в очите. — Дан Пиърс казва, че не е упълномощен да взима такива решения. Твърди, че не можел да се свърже с Корд. Чаках го три месеца. Не мога да чакам повече. Ако не предприемете нещо, стачката ще избухне. И вие ще загубите, и ние ще загубим. Само че вие ще загубите повече. Цялата ви компания ще рухне. На нас ни остават редица други места за действие. Единствените, които истински ще намажат, са комунистите.

Дейвид се поколеба. И той като Дан нямаше правото да сключва такова споразумение. Но нямаше и време да чака Джонас. Независимо дали това щеше да се понрави на Джонас, или не, щеше да се наложи да го подкрепи.

— Дадено — въздъхна той.

Белите зъби на Ървинг блеснаха в усмивка. Тупна леко Дейвид по рамото.

— Умно момче — похвали го той. — Знаех си, че ще бъдеш разумен. Комитетът за преговорите има среща утре сутринта с Пиърс. Ще им кажем да разгласят споразумението.

Той се обърна към Роза:

— Съжалявам, че се натрапих на вечерята, докторке. Но ми беше драго да ви видя отново.

— Няма нищо, мистър Шварц.

Те се загледаха след Ървинг, който отиде до бордюра и влезе в колата си, луксозен Кадилак. Запали двигателя и ги погледна.

— Хей, вие двамата. Знаете ли какво?

— Какво? — попита Дейвид.

Ървинг се ухили.

— Както би казала майка ти, двамата сте чудесна двойка.

Гледаха го, докато зави зад ъгъла, после Дейвид премести очи върху Роза. Стори му се, че лицето й е малко поруменяло. Улови я под ръка.

— Колата ми е отсреща.

Тя мълча почти през цялото време до болницата.

— Нещо тревожи ли ви, докторке? — запита той.

— Сега пък и вие — възропта тя. — Всички ми казват „докторке“. Повече ми харесваше, когато ме наричахте Роза.

Той се усмихна.

— Какво сте се умислили, Роза?

Тя се загледа в арматурното табло пред себе си.

— Дойдохме чак тук, в Америка, за да се отървем от тях.

— От тях? — учуди се Дейвид.

— Също като в Германия — каза лаконично тя. — Нацистите. Гангстерите. Фактически те са еднакви. И едните, и другите говорят едно и също: „Дръжте се за нас, иначе ще дойдат комунистите. С нас се кара по-леко, с нас може да се споразумеете“. — Тя го погледна. — Но какво ще кажете, когато установите, че са ви измъкнали всичко? Със същия номер си взеха Германия. За да я спасели от комунистите.

— Намеквате, че моят приятел Ървинг Шварц е нацист?

Тя го изгледа продължително.

— Не, вашият приятел не е нацист — отвърна убедено тя. — Но действията му са мотивирани от същата алчност за власт. Вашият приятел е много опасен човек. Носи револвер, забелязахте ли?

— Видях — кимна Дейвид.

— Чудя се какво ли щеше да направи, ако му бяхте отказали — промълви тихо тя.

— Нищо. Топлийката не би ми сторил зло.

Сивите й очи отново го стрелнаха.

— Не, поне не с револвера — каза бързо тя. — Срещу вас той има други оръжия. Икономически оръжия, които могат да ви доведат до банкрут. Но човек не носи оръжие, ако не възнамерява да го използва рано или късно.

Дейвид спря колата пред входа на болницата.

— Какво според вас трябваше да направя? Да не се споразумея с Ървинг и да разруша целия резултат от дългогодишния си труд? Да разоря всеки дребен вложител, доверил парите си на нашата компания? Да изхвърля нашите работници на улицата да си търсят работа? Това ли трябваше да направя? Аз ли съм виновен, че работниците не са имали достатъчно здрав разум да си изберат подходящи представители, за да имат един почтен профсъюз? — Без да съзнава, той гневно бе повишил тон.

Изведнъж тя се наведе напред и постави ръка на неговата, която лежеше върху кормилото. Беше топла и стегната ръка.

— Не, разбира се, че не сте виновен — каза бързо тя. — Постъпихте тъй, както смятахте, че е редно.

Портиерът се спусна по дългото стълбище и отвори вратата на колата.

— Добър вечер, доктор Щрасмер.

— Добър вечер, Портър — отвърна тя. Излезе и погледна Дейвид. — Искате ли да влезете и да видите къде работя?

— Не искам да ви преча. Нямам нищо против да ви почакам тук.

Тя се усмихна и внезапно му стисна ръката.

— Елате, моля — настоя тя. — Ще ми достави удоволствие. Най-малкото ще зная, че не ми се сърдите затова че, как се казва, съм си пъхала носа във вашите работи.

Той се засмя. Продължавайки да го държи за ръката, тя го поведе по стълбището към болницата.

Той остана на прага и я наблюдаваше как опитно свали превръзката от детското лице. Тя мълчаливо протегна ръка и сестрата й подаде тампон от някаква бутилка.

— Сега може малко да те заболи, Мери — обясняваше тя, — но ти не бива да мърдаш или да говориш, нали?

Момиченцето кимна.

— Добре тогава — каза Роза. — Сега ще бъдем мирни, много мирни — гласът й премина в шепот, мек и успокояващ, докато ръката й бързо мина по ръба на устната с тампона. Дейвид видя как очите на детето изведнъж се изпълниха със сълзи. За миг помисли, че детето ще отмести глава, но то остана неподвижно.

— Чудесно — похвали го Роза, докато сестрата поемаше тампона от ръката й. — Ти си едно храбро момиче. — Сестрата умело постави превръзката обратно върху устата. — Утре сутринта ще свалим превръзката и ще можеш да се прибереш у дома.

Момиченцето присегна към бележника и молива на масичката до леглото. Написа нещо набързо и го подаде на Роза. Тя погледна листа и се усмихна.

— Утре сутринта, след като свалим превръзката.

Дейвид видя ненадейната усмивка, грейнала в очите на детето. Когато тръгнаха по коридора, Роза се обърна към него:

— Сега можем да се върнем у майка ви.

— Беше много симпатично дете — каза той на влизане в асансьора.

— Да.

— Какво му е?

— Заешка устна — каза тя, като го погледна. — Дефект по рождение. — Нотка на тиха гордост се прокрадна в гласа й. — Сега ще бъде като всички други. Никой няма да се пули в нея или да й се смее, когато говори.

Вратата се затвори и те влязоха в асансьора. Дейвид натисна бутона и вратата се затвори. Зърна бележката, която момичето бе надраскало, в ръката й. Взе я. С детски почерк бе написано: „Кога ще мога да говоря?“.

Погледна Роза.

— Сигурно това ви кара да се чувствате добре?

Тя кимна.

— Пластичната хирургия не е само оправяне на носове или премахването на двойните брадички на филмовите звезди. Същественото е, че помага на хората да заживеят нормален живот. Като Мери горе. Нямате представа колко може да повлияе един подобен недъг върху живота на едно дете.

Усети как го обзема някакъв нов респект към нея, докато пресичаха фоайето към входната врата. Портиерът почтително докосна козирката с ръка.

— Ще ви докарам колата, сър.

Докато изтича по стълбището и прекоси паркинга, огромна лимузина спря пред тях. Дейвид хвърли небрежен поглед, след което се обърна към Роза. Измъкна пакет цигари от джоба.

— Искате ли цигара, Роза?

Чу вратата на лимузината зад него да се отваря, докато Роза си вземаше цигара. И той сложи една в устата си и й поднесе огънче.

— Искал си да ме видиш, Дейвид?

Дейвид се обърна толкова стъписан, че едва не изпусна запалката. Видя неясните очертания на една бяла риза, след което на отворената врата на лимузината се показаха главата и раменете. Беше Джонас Корд. Дейвид вторачи мълчаливо поглед в него. После неволно погледна към Роза. Очите й имаха странен израз. Помисли, че може би се е уплашила и ръката му присегна към нея.

Зад него проехтя тихото кискане на Джонас.

— Всичко е наред, Дейвид — каза той. — Можеш да вземеш Роза със себе си.

12.

Роза се отпусна на седалката, свита в ъгъла на лимузината. Хвърли поглед към седналия до нея Дейвид, после към Джонас. В колата беше тъмно, но от време на време светлината на някоя улична лампа осветяваше лицето на Джонас, седнал срещу тях на подвижната седалка и опънал дългите си крака през купето.

— Как е баща ти, Роза?

— Добре е, мистър Корд. Често говори за вас.

Макар да не виждаше в тъмното, тя усети, че той се усмихна.

— Поздрави го от мен, когато го видиш.

— Непременно, мистър Корд — каза тя.

Огромната лимузина набра скорост, когато излязоха на крайбрежния булевард. Роза погледна през стъклото. Пътуваха на север, към Санта Барбара, извън Лос Анжелос.

— Макалистър каза, че си искал да ме видиш, Дейвид.

Тя усети Дейвид да се размърдва на седалката до нея. Той се наведе напред:

— Направихме, каквото можахме сами, Джонас — започна той. — Ако ще продължаваме, ни е нужно твоето одобрение.

Гласът на Джонас беше безизразен.

— Защо трябва да се продължава? — запита той. — Доволен съм от сегашното състояние на нещата. Спряхте да губите и отсега нататък ще бъдете на черно.

— Няма да останем дълго на черно. Профсъюзите настояват за увеличения, иначе ще стачкуват. Това ще погълне всяка евентуална печалба.

— Нека си настояват — каза все така безстрастно Джонас. — Не е нужно да приемеш условията им.

— Вече го сторих — отвърна Дейвид.

Роза почувства мигновената тягостна тишина. Погледна от единия към другия, макар че не можеше да види лицата им.

— Така ли? — каза тихо Джонас, но дълбоко в гласа му се прокраднаха хладни нотки. — Мислех, че връзките с профсъюзите се осъществяват от Дан.

Гласът на Дейвид не трепна. Имаше някаква предпазливост в него, но това беше предпазливостта на човек, който опипва пътя през непозната територия, не предпазливост, породена от страх.

— Така беше, до тази вечер — отвърна той. — Докато не се отрази на благоденствието на компанията. Тогава стана моя работа.

— Защо да не можеше Дан да го уреди?

— Защото не отговаряхте на бележките му — тихо каза Дейвид. — Не искаше да го направи без вашето съгласие.

— А ти мислеше различно?

— Да.

Гласът на Джонас стана още по-хладен.

— Кое те кара да мислиш, че твоите постъпки, така, както и неговите, не се нуждаят от моето одобрение?

Тя чу щракването на запалката на Дейвид и го видя да поднася пламъчето към цигарата. Светлината заигра за миг по лицето му, след това се изгуби. Връхчето на цигарата проблясваше в мрака.

— Защото сметнах, че ако искаше от мен да банкрутирам компанията, щеше да ми го кажеш преди две години.

Джонас не обърна внимание на отговора.

— За какво друго си искал да ме видиш?

— Правителството пак започва кампанията срещу тръстовете — каза Дейвид. — Настоява да отделим кинотеатрите от студиото. Преди време ти пратих всички данни. Ще трябва да им отговорим.

Джонас не се заинтересува особено.

— Казах вече на Мак какво да прави. Ще издържим до края на войната, когато ще можем да вземем добра цена за салоните. След всяка война има инфлация на недвижимите имоти.

— Но ако няма война?

— Ще има — увери го спокойно Джонас. — След някоя и друга година Хитлер ще се усети притиснат. Ще се наложи да разпростре инвазията, защото ще загуби цялото привидно благополучие, което уж е донесъл на Германия.

Роза почувства как стомахът й се свива. Едно бе да чувстваш, че е неизбежно, но да се надяваш, че грешиш, а съвсем друго да го изложиш така — простичко и решително, като Джонас… без емоции: едно и едно прави две. Война. И тогава нямаше да има къде да се бяга. Германия щеше да властва над света. Дори и баща й признаваше, че Отечеството е толкова по-напред от другите, че на тях ще им бъде необходимо цяло столетие, за да го настигнат.

Тя се загледа в Дейвид. Как можеше американците да знаят толкава малко? Наистина ли вярваха, че могат да избегнат войната и да останат невредими? Как можеше той да стои и да води делови разговор, като че нищо не се е случило? Той беше евреин. Не чувстваше ли и той сянката на Хитлер, надвиснала над главата му?

Дочу как Дейвид се изсмя.

— Значи сме в едно и също положение — каза той.

Тя го изгледа шокирано, а той продължи:

— Това, което направихме, като засилихме икономиката, бе да изградим една фалшива икономика за самите нас. Такава, в която считаме за печалба отпадъците от собственото си тяло. Ние не сме създали нови източници за реални доходи.

— За това ли разговаря с Бонър?

Усети как Дейвид се сепна изненадано. За пръв път тази вечер гласът му загуби увереността си.

— Да — отговори той.

— Предполагам, че си се чувствал напълно упълномощен да проведеш подобен разговор, без да се посъветваш най-напред с мен? — гласът на Джонас бе все така тих.

— Още преди година ти изпратих бележка, с която исках позволението ти да говоря със Занук. Не получих отговор и Занук сключи договор с „Туенти Сенчъри Фокс“.

— Ако исках да разговаряш с него, щях да ти съобщя — сряза го Джонас. — Защо мислиш, че Дан не може да направи това, което Бонър може?

Дейвид се поколеба. Загаси цигарата в пепелника на облегалката до него.

— Заради две неща — започна той предпазливо. — Нямам нищо против Дан. Той е страхотно способен администратор и ръководител на студиото. Разработи програма, която дава възможност за максимална работа на студиото, но едно от нещата, които му липсват, е творческото въображение на мъже като Бонър и Занук. Способността да грабнеш една идея и сам да я превърнеш в грандиозен филм.

Загледа се в Джонас в мрака. Минаха край една улична лампа, която освети Джонас за миг: седеше с притворени очи и безизразно лице.

— Липсата на творческо въображение е разликата между истинския продуцент и администратора, какъвто всъщност е Дан. Творческото въображение, което би го накарало да вярва, че може да прави филми по-добре от всеки друг и, разбира се, способността да накара и другите да повярват в това. По мое мнение, ти лично показа много повече усет за това в двата филма, които направи, отколкото Дан в петдесетте и няколко, произведени през последните две години.

— Кое е второто? — запита Джонас, пренебрегвайки комплимента на Дейвид. Роза се усмихна на себе си, като усети, че оценката е приета като истина.

— Второто са парите — отговори Дейвид. — Ако предположим, че Дан притежава това качество, ще са му необходими пари, за да го развие. Пет милиона долара, за да направи два или три големи филма. Пари, които не е необходимо ти да инвестираш. Бонър се самофинансира. Той ще прави четири филма годишно, а вложените от нас пари ще са минимални, само горницата за всеки един. От разпространението и разпределянето на печалбите не можем да пострадаме, каквото и да се случи. А надзорът върху останалата част от програмата може само да ни помогне.

— Мислил ли си какво ще означава това за Дан? — полюбопитства Джонас.

Дейвид си пое дълбоко дъх.

— Ти отговаряш за Дан, не аз. Моята отговорност е компанията. — Той се поколеба за миг. — Все още остава широко поле за действие на Дан.

— Не и по начина, по който си го замислил — сухо отбеляза Джонас. — Никоя работа не може да се ръководи от двама.

Дейвид мълчеше.

Думите на Джонас прозвучаха остро в мрака:

— Добре, сключи си с Бонър сделката. Но ти ще имаш грижата да се отървеш от Дан. — Той се обърна напред. — Сега можеш да ни закараш обратно при колата на мистър Улф, Робер.

— Да, мистър Корд.

Джонас се обърна отново към тях.

— Видях се с Невада преди това — каза той. — Ще прави серията за вас.

— Чудесно. Веднага ще се заемем със сценариите.

— Не е нужно — заяви Джонас. — Вече решихме. Предложих му да се спрем на героя Макс Санд от „Ренегатът“ и да продължим оттам.

— Не може да направим това. В края на филма той отпрашва с коня към планината, за да умре.

Джонас се усмихна.

— Да речем, че не е умрял. Оживял е, взел е друго име и е станал религиозен. Прекарва остатъка от живота си, помагайки на хората, които няма към кого да се обърнат. Използва оръжието само в краен случай. Това се харесва на Невада.

Дейвид зяпна Джонас. Как няма да се хареса на Невада? Веднага грабваше въображението. Коя звезда от уестърните би пропуснала шанса да направи подобна серия. Това именно наричаше той творческо въображение. Джонас действително го притежаваше.

Колата спря пред болницата, Джонас се присегна и отвори вратата.

— Тука слизате — каза тихо той.

Срещата бе приключила.

Не влязоха в колата на Дейвид, докато огромната черна лимузина не се загуби от погледа им. Дейвид отвори вратата и Роза го погледна.

— Много неща се случиха тази нощ, нали? — пророни тихо тя.

— Много богата, наистина — съгласи се той.

— Не е нужно да ме изпращате. Мога да взема такси. Разбирам какво ви е.

Той я изгледа, после се усмихна.

— Какво бихте казали, да отидем някъде да пийнем нещо?

Тя се поколеба за миг.

— Имам вила в Малибу — каза накрая. — Не е далеч оттук. Можем да идем там, ако искате.

След петнадесет минути бяха във вилата.

— Не обръщайте внимание на обстановката — каза тя, докато отключваше. — Напоследък все нямам време да разтребя.

Запали осветлението и той я последва в голямата всекидневна, в която нямаше изобилие от мебели. Кушетка, няколко пръснати кресла, две ниски масички с лампи. На едната стена имаше камина, а отсрещната представляваше огромен, солиден стъклен прозорец, който гледаше към океана. Пред него имаше статив с недовършена маслена картина. На пода лежаха престилка и палитра.

— Какво пиете? — попита тя.

— Скоч, ако имате.

— Имам. Поседнете, докато донеса чаши и лед.

Той изчака тя да излезе от стаята, след което пристъпи към статива. Разгледа картината. Представляваше залез над Тихия океан, изобразен с яркочервени, жълти и оранжеви тонове над почти черната вода. Чу подрънкването на лед зад себе си и се обърна. Тя му поднесе напълнена чаша.

— Вие ли сте я правили? — попита той, поемайки чашата. Тя кимна.

— Не ме бива много. И на пиано свиря по същия начин. Но така се успокоявам, притъпявам раздразнението си от собствената си неспособност. Компенсирам за това, че не съм гениална.

— Много малко хора са — отбеляза той. — Но от това, което чух, вие сте много способна лекарка.

Тя го погледна.

— Вероятно. Но не съм достатъчно добра. Това, което казахте тази нощ, бе много показателно. И много вярно.

— Кое именно?

— За творческото въображение, за способността да правиш това, което никой друг не би могъл. Това важи и за лекаря, и за големия хирург, струва ми се. — Тя сви рамене. — Аз съм само един много добър работник. Нищо повече.

— Не сте ли прекалено строга към себе си?

— Не — бързо отговори тя. — Учих при лекари, които бяха гениални и съм виждала достатъчно други, за да зная какво говоря. Баща ми, по свой начин, е гений. Може да прави неща с пластмаси и керамики, които никой друг на света не би могъл. Зигмунд Фройд, който е приятел на баща ми; Пикасо, с когото се запознах във Франция; Джордж Бърнард Шоу, който преподаваше в моя колеж в Англия — всички са гении. И всички имат това общо качество. Творческото въображение, което им дава възможност да правят неща, които никой друг преди тях не е правил. — Тя поклати глава. — Не, зная много добре. Аз не съм гений.

— Аз също не съм. — Той я погледна. Обърна се към океана, а тя се приближи и застана до него. — Аз също познавам някои гений — каза той. — Вуйчо Бърни, който основа „Норман Пикчърс“, беше такъв. Правеше всичко, за което сега са нужни десет души, съвсем сам. Джонас Корд също е гений в известен смисъл. Макар че не съм сигурен в коя област точно. Жалко, че се е разпръснал и върши толкова много различни неща.

— Зная какво искате да кажете. Баща ми казва почти същото за него.

Той я погледна.

— Жалко, нали? — продължи той. — Двама обикновени хора, застанали тук и загледани в Тихия океан.

Очите й блеснаха игриво:

— А той е толкова голям.

— Най-големият — каза тържествено той. — Поне един гений го е казал. Най-великият в света. — Той вдигна чашата. — Да пием за това.

Пиха и пак се обърнаха към океана.

— Топло е — достатъчно топло, за да се поплува.

— Не мисля, че океанът би имал нещо против, ако двама съвсем обикновени хора поплуват в него.

Той вдигна поглед към нея и бавно се усмихна.

— Ще поплуваме ли?

Тя се засмя.

— Разбира се. Ще намерите бански принадлежности в шкафчето на гардеробната.

Дейвид излезе от водата и се строполи на одеялото. Претърколи се настрана и я загледа как тича по плажа към него. Дъхът му секна. Беше толкова женствена, че почти забрави, че е и лекарка.

Тя се отпусна до него, взе кърпа и я метна върху раменете си.

— Не предполагах, че водата е толкова студена.

Той се засмя.

— Прекрасна е. — Присегна за цигарите. — Когато бях дете, ходехме да плуваме при доковете на Ийст Ривър. Беше много по-различно оттук. — Запали цигарата и й я подаде.

— Сега по-добре ли се чувствате? — запита тя.

Той кимна.

— Точно както ми препоръча лекарят — той се засмя. — Цялото напрежение изчезна.

— Надявам се — каза тя. Дръпна от цигарата и му я върна.

— Знаеш ли, Роза — започна той някак свенливо, — когато мама ме помоли да дойда на вечерята, за да се запозная с теб, никак не ми се искаше.

— Зная — отвърна тя. — И с мен беше същото. Бях уверена, че ще се окажеш някакъв лигльо.

Тя се озова в прегръдката му, а устата й имаше вкус на океанска сол. Ръката му намери гърдата й под банския костюм. Долови възбудата на тръпнещото тяло и набъбващото в дланта му зърно, после пръстите й се плъзнаха по бедрото му и уловиха члена.

Присегна бавно, плъзна презрамките на банския от раменете й и го свали от тялото й. Чу свистенето на дъха й в гръдния кош, когато притисна лице към гърдите й. Ръцете й обгърнаха главата му и скриха нощта. Изведнъж пръстите й затърсиха лудо, наместиха го в нея, а гласът й беше дрезгав и настоятелен:

— Не бъди толкова нежен, Дейвид! Аз съм жена!

13.

Роза влезе във вилата и се запъти направо към спалнята. Погледна часовника на нощната масичка. Беше време за новините в шест. Включи радиото и гласът на говорителя изпълни стаята, когато тя започна да се съблича.

Днес гордостта на немската армия, Ромел, „Пустинната лисица“, за пръв път разбра какво значи да вкусиш от пясъка на пустинята, когато посред ураганната, заслепителна пясъчна буря Монтгомъри започна да го изтласква назад към Тобрук. Очевидно недостатъчно подготвени за масираната атака, италианците, които подкрепяха фланговете на Ромел, се предадоха. Останал без флангове, Ромел бе принуден да започне да отстъпва към морето. В Лондон днес министър-председателят Уинстън Чърчил заяви…

Тя изключи радиото. Все военни новини. Днес не й се слушаха. Изви се и загледа голото си тяло в огледалото над тоалетката.

Сложи ръка на корема си. Чувстваше го силен и пълен. Обърна се настрана и отново се огледа. Беше все още плоска. Ала не след дълго щеше да започне закръгляването и издуването. Усмихна се вътрешно, като си спомни изненадата в гласа на доктор Майер: „Но докторе, вие сте бременна!“. В погледа му имаше някакво удивление. Тя се беше разсмяла: „И аз така си мислех, докторе“. „Хм — измърмори той. — Е?“

„Не се вълнувайте толкова, докторе“, бе казала тя почти сухо. — „Известно е, че такива неща се случват на много жени.“ След това бе изненадана от внезапното чувство на гордост и щастие, което я изпълни. Никога не бе мислила, че ще изпита подобни чувства. Мисълта за дете винаги я бе плашила. Не някакъв физически страх, а обстоятелството, че бременността можеше да я отклони от работата, да обърка живота й.

Но съвсем не излезе така. Беше горда, щастлива и възбудена. Това бе нещо, което единствена тя можеше да направи! Никога не бе имало мъж, в цялата история на медицината, който да е родил дете.

Метна си един халат на раменете и влезе в банята, където завъртя крана на ваната. Бавно сипа солите във водата. Лекият аромат погъделичка ноздрите й. Кихна. „Gesundheit!“, каза тя гласно и притисна ръце към корема.

После се разсмя. Бебето още не бе оформено в нея, а тя вече му говореше. Погледна лицето си в огледалото на банята. Кожата й бе чиста и розова, а очите й искряха. Пак се усмихна. За пръв път в живота си се радваше, че е жена.

Внимателно пристъпи към ваната и се потопи в топлата вода. Не биваше да се бави дълго. Искаше да бъде на телефона в седем, когато Дейвид щеше да се обади от Ню Йорк. Искаше да чуе щастието в гласа му, като узнае.

Дейвид изучаваше синята, подвързана в кожа, счетоводна папка на бюрото. Шест милиона печалба за тази година. Почти два милиона миналата година. Ако не друго, цифрите показваха колко прав е бил, когато сключи сделката с Бонър преди три години.

Наистина Бонър изкара почти толкова и за себе си. Но имаше право. Почти цялата печалба бе дошла от неговите големи филми — тези, които бе режисирал и финансирал сам. Ех, ако Дейвид бе успял да убеди Джонас да финансира продукциите на Бонър! Ако беше успял, печалбата за тази година щеше да възлиза на десет милиона.

Само едно смущаваше Дейвид. През последната година, с покачването на цените на пазара, Корд постепенно бе започнал да ликвидира част от акциите си. Вече бе възстановил първоначалното си капиталовложение и двадесет и трите процента акции, които все още притежаваше, бяха свободни. За компания от такъв голям мащаб това означаваше контрол. Но някои ги изкупуваше. Повтаряше се историята с вуйчо Бърни. Само че този път Джонас беше от другата страна на оградата. Един ден някакъв брокер на име Шефилд дойде да се срещне с Дейвид. Говореше се, че е начело на мощен синдикат със значителни вложения в компанията. Дейвид бе го изгледал въпросително в началото на срещата.

— Вече почти цяла година се опитваме да уредим среща с мистър Корд, за да разискваме някои общи проблеми — започна Шефилд. — Но никой не знае къде се намира и как би могъл човек да се добере до него. Дори не получихме отговор на писмата си.

— Мистър Корд е зает човек.

— Зная — прекъсна го бързо Шефилд. — Работил съм с него и по-рано. Най-малкото, което мога да кажа, е, че е ексцентричен. — Измъкна златна табакера от джоба и я отвори. Грижливо избра цигара и я постави между устните си. Запали я и все така грижливо прибра табакерата в джоба. Издуха облак дим към Дейвид. — Търпението ни е към края си — продължи той. — Имаме значителни вложения в компанията; вложения, които не допускат нито любителска работа, нито очевидно пренебрегване на възможностите за печалба.

— Мисля, че вложителите нямат особени основания за оплакване — вметна Дейвид. — Особено като се имат предвид тазгодишните печалби.

— Приветствам вашата лоялност, мистър Улф — прекъсна го Шефилд и се усмихна. — Но и двамата знаем някои неща. Така например моята група вложители имаше желанието да авансира средствата, необходими за определени филми, което щеше да удвои печалбите. Мистър Корд не го допусна. Искаме да разработим план за справедливо разпределение на акциите и печалбите за отделните администратори. Мистър Корд не пожела. Освен това ние определено не искаме компанията да се обременява с разходи от рода на тези за Булевард Парк Хотел.

Дейвид се бе чудил колко време щеше да мине, докато спомене и това. Беше публична тайна в бранша. Наричаха го „Харема на Корд“.

Бе започнало преди две години, когато Джонас се опита да наеме апартамент в хотела за едно момиче и му бяха отказали. Използвайки филмовата компания като параван, той нае няколко етажа в същия реномиран хотел в покрайнините на Бевърли Хилс. В деня на подписването на наемателните документи той нареди всички момичета с временен договор от студиото да бъдат настанени там.

Едва не се стигна до бунт, когато тълпа от тридесет момичета нахлу в апартаментите пред очите на шокираната управа на хотела. Вестниците се изпълниха с пикантни новини, наблягайки на факта, че никое от момичетата не печелеше на година толкова, колкото струваше месечният наем на апартамента му.

Това беше преди две години, а договорът бе за петнадесет. Наистина струваше доста пари на компанията. Хотелът на драго сърце би анулирал договора, но Джонас не искаше и да чуе за това. Постепенно повечето от момичетата се изнесоха. Сега голяма част от апартаментите бяха празни, освен когато Джонас попаднеше на момиче, за което смяташе, че има данни.

Дейвид се облегна на стола.

— Разбира се, не е нужно да подчертавам, че мистър Корд не получава заплата или друго възнаграждение от компанията.

Шефилд се усмихна.

— Ние не бихме възразили, ако мистър Корд вършеше някакви работи за компанията. Но истината е, че не проявява никаква активност. Не е присъствал на нито едно заседание на дирекционния съвет, откак се свърза с компанията.

— Мистър Корд закупи контролните акции на компанията — наблегна Дейвид. — Поради това връзките му с нея не са като на обикновените служители в нея.

— Напълно съзнавам това — подхвана Шефилд. — Но сигурен ли сте, че контролът на компанията е все още в негови ръце? Ние вече притежаваме акции колкото неговите, а може би и повече. Според нас имаме право да се намесим в ръководството на компанията.

— Ще ми бъде драго да предам казаното от вас на мистър Корд.

— Това не е нужно — каза Шефилд. — Съдейки от отказа му да откликне на исканата от нас среща, ние сме уверени, че то не го интересува.

— В такъв случай защо дойдохте при мен? — запита Дейвид. Сега, след като с предварителното опипване на почвата се бе приключило, се стигаше до същността на нещата.

Шефилд се наведе напред.

— На нас ни се струва, че успехът на тази компания се дължи главно на вас и вашата политика. Ние ценим дълбоко вашите способности и бихме желали да заемете подходящото си място като главен административен служител. — Той изгаси цигарата в пепелника пред него. — Със съответната власт и парично възнаграждение, разбира се.

Дейвид вторачи поглед в него. Светът му се поднасяше на сребърна тепсия.

— Това е твърде задължаващо — започна предпазливо той. — Ами ако ви помоля да оставите нещата, както са си? Или ако успея да убедя мистър Корд да приеме някои от предложенията ви? Това ще бъде ли задоволително за вас?

Шефилд поклати глава.

— При цялото полагащо се уважение към вашата искреност — не. Виждате ли, ние сме твърдо убедени, че Корд е вреден за преуспяването на компанията.

— Готови сте да започнете оспорване на пълномощия, ако не се съглася с вас, така ли?

— Съмнявам се дали ще бъде необходимо — отвърна Шефилд. — Вече би споменах, че сме собственици на значителен дял от акциите. Някои акционери са склонни да ни предоставят допълнителни пет процента. — Той измъкна някакъв лист от джоба и го подаде на Дейвид. — Ето и съгласието на мистър Бонър да ни предаде всички притежавани от него акции на петнадесети декември, деня на годишното събрание, следващата седмица. Десетте процента акции на мистър Бонър ще ни направят господари общо на тридесет и осем процента. Със или без вашите пет процента ние имаме повече от достатъчно акции, за да поемем ръководството на компанията. Дори с пълномощията мистър Корд не ще бъде в състояние да разполага с повече от тридесет процента от акциите.

Дейвид пое листа и го погледна. Беше писмено потвърждение, съвсем редовно. И подписът беше на Бонър. Мълчаливо побутна листа обратно на Шефилд. Изведнъж си припомни стария склад на Норман, където бе постъпил най-напред на работа. Кралят трябваше да умре. Ала сега не се отнасяше за някакъв бригадир на платформа, а за Джонас. До този момент никога не се беше замислял за това. Джонас бе изглеждал неуязвим.

Но всичко се бе променило. Джонас се проваляше. А думите на Шефилд всъщност означаваха: „Довери ни се и ние ще те направим крал“. Дейвид си пое дълбоко дъх. Защо пък не? Нещо подобно бе чувствал винаги, от онзи пръв ден в склада.

Роза остави вестника на леглото и присегна за цигара. Погледна будилника. Сочеше осем и нещо. Това означаваше, че в Ню Йорк минава единадесет. Дейвид трябваше да се обади досега. Обикновено, когато предполагаше, че ще закъснее, я уведомяваше предварително.

Дали не му се бе случило нещо? Дали не лежеше контузен някъде по улиците на Ню Йорк, на близо пет хиляди километра оттук, а тя да узнае, когато вече бе много късно?

Взе слушалката и набра номера на хотела му в Ню Йорк. Чу бързото превключване на линията през страната, после телефонът зазвъня в апартамента му. Звъня дълго.

— Ало — каза той. Гласът му беше нисък и предпазлив.

— Дейвид, как си?

— Чудесно — отвърна той.

— Разтревожих се. Защо не ми телефонира?

— В момента имам заседание.

— О! Сам ли си? В спалнята ли си?

— Да — отговори той със същия нисък, предпазлив глас. — В спалнята съм.

— На леглото ли седиш?

— Да.

— Аз лежа в леглото. — Тя го изчака да зададе обичайния си въпрос. Този път той не го стори, но тя все пак продължи. — Нямам нищо на себе си — прошепна тя. Внезапно топлота я заля. — О, Дейвид, така ми липсваш! Иска ми се да си до мен сега.

Дочу драсването на клечка кибрит.

— Ще се прибера към края на седмицата.

— Не мога да чакам, Дейвид. Ти можеш ли?

— Не — каза той все така предпазливо.

— Изпъни се в леглото за миг, Дейвид — прошепна тя. — Искам да ме почувстваш така, както аз те чувствам!

— Роза…

— О, Дейвид — прекъсна го тихо тя. — Виждам те. Твърд и силен. Усещам как преливаш живота в мен. — Затвори очи под прилива на топлината, бликнала от слабините й. Долавяше дъха му в телефонната слушалка. — Дейвид — прошепна тя, — не мога да чакам!

— Роза! — Гласът му беше дрезгав. — Аз…

Нейният глас бе топъл и провлачен:

— Фройд би научил много чрез мен — прошепна тя. — Сърдиш ли ми се, Дейвид, за това, че съм толкова ненаситна?

— Не — отвърна той.

Тя си пое дълбоко дъх.

— Радвам се — изрече тя. — Имам прекрасна новина за тебе, скъпи.

— Не може ли да ми я кажеш утре, Роза? — бързо я пресече той. — В момента имам много важно заседание.

Тя млъкна от изненада. Той го прие като съгласие.

— Чудесно, мило момиче — каза той. — Дочуване засега.

Чу се щракване и той изключи, преди да му е отговорила. Тя изгледа слушалката смаяно, после бавно я постави върху телефона.

Присегна към цигарата, която продължаваше да тлее на пепелника. Лютивият дим опари гърлото й. Ядосана, тя я загаси. Изви ръце към възглавницата и остана така.

Не трябваше да му се обаждам, помисли си тя. Каза, че ще е много зает. Стана от леглото и отиде в банята. Загледа се в огледалото.

Трябва да го разбереш, убеждаваше се тя. Имало е случаи, когато ти си била прекалено заета, за да разговаряш с него по телефона. Точно ти от всички хора.

Едва ли не изненадана, тя забеляза как сълзите бликат от очите и се стичат по бузите. После те я надвиха и тя се отпусна на колене, опряла лице до хладната порцеланова вана. Закри очи с ръце.

Това ли значи да бъдеш жена?

14.

Морис Бонър се надигна в леглото и загледа момичето, което се запъти към един стол и седна в него. Изучаваше я с възхищение. Момичето беше голо. И прекрасно. Едрите, пълни гърди почиваха върху идеално оформения гръден кош. Плоският, стегнат корем набъбваше рязко над изненадващо издадения пубис, после нежно преливаше към бедрата на дългите й, стройни крака.

Видя как мускулите на гърба й внезапно заиграха, когато тя се обърна да вземе пакета цигари от масичката. Кимна с одобрение. Беше красива, страхотно красива. Може би не в обикновения смисъл на думата, но толкова прекрасна, колкото една проститутка можеше да бъде.

— Боже мой, колко си грозен — каза момичето, като го погледна.

Той се ухили, разкривайки разкривени, неравни зъби на дългото си, конско лице. Казаното от нея не беше нещо ново. Не го изненадваше; сам можеше да го види в огледалото. Отметна чаршафа и стана от леглото.

— Ето, покрий се — каза момичето и му подхвърли хавлиена кърпа. — Приличаш на маймуна с увисналия си член.

Той ловко улови кърпата и я загърна около кръста си.

— Добре ли беше? — полюбопитства той, вземайки цигара от пакета. Тя не му отговори. — Струваше ли си?

— Може и така да се каже — отвърна незаинтересовано тя.

Той се върна до леглото и седна на ръба.

— Това ли е всичко? — попита той. — Просто поредният мъж?

Тя го изгледа.

— Предполагам, че си разумно момче. Искаш ли да ти кажа истината?

— Истината, разбира се — усмихна се наново той.

— Всички сте еднакви за мен — изговори тя, без да отмества погледа си.

— Все пак, нищо ли не чувстваш?

— Разбира се — отговори тя. — И аз съм човек. Обаче не си го позволявам при клиентите. Те плащат за изкуството ми. — Загаси си цигарата в пепелника. — Когато почувствам нужда да си вирна краката, вземам една седмица отпуск и отивам в някое туристическо ранчо, от тези, които се грижат омъжените жени да прекарат добре. Там винаги се намира някой каубой, който си мисли, че е страхотен и ми е свършил голяма услуга. И всъщност е така, защото не съм задължена да му разигравам театър. Докато клиентите плащат. Там аз имам задължения.

— Така не мамиш ли клиентите си?

Тя се усмихна.

— Чувстваш ли се измамен?

— Не — призна той. После бързо добави. — Не знам. Не допусках, че разиграваш театър.

— Не разигравах театър — обясни тя и взе друга цигара. — Работех. Това ми е занаятът.

Той не проговори.

Тя запали цигарата и продължи, жестикулирайки:

— Ето например, навечеряш се добре. След това споделяш с приятелите си, че си ял чудесно печено. Най-хубавото. Не се притесняваш да го кажеш. Дори ги уведомяваш къде си вечерял, за да могат и те да се възползват от откритието ти. Така ли е?

Той кимна.

— Така е и с мен — каза тя. — Ти имаш приятел. В случая е Ърв Шварц. Седнали сте да играете карти, когато той те поглежда и казва: „Снощи чуках едно чудо парче. Страхотна беше. Джени Дентън. Иди да я натегнеш.“ Пристигаш и оставяш парите на масата. Качваш се отгоре, лягаш отдолу. Напълваш се като балон и литваш в небесата. Обзалагам се, че отдавна не си свършвал три пъти последователно. Все още ли се чувстваш измамен?

Той се разсмя, чувствайки се изведнъж млад и силен. Тя имаше право. От дълго време насам не се бе чувствал така, може би от двадесет години. Усети как пламъкът в слабините му се връща. Стана остави кърпата да падне на пода. Тя се засмя.

— По-млад си, отколкото мислех. Е, вече е полунощ.

— И какво? — загледа я той.

— Уговорката беше две банкноти до полунощ — напомни тя. — Ти получи това, за което плати. Отсега до зори струва още три банкноти. Като се включва и закуската.

— Страшна си, като някое импресарио — засмя се той. — Добре, съгласен съм.

Тя се усмихна и се изправи.

— Ела.

Последва я в огромна баня с гигантска квадратна вана от мрамор, вградена в пода. Имаше маса за масаж до стената, под прозореца. Тя посочи натам.

— Качвай се.

Той седна на ръба на масата и я наблюдаваше как отвори шкафчето. Извади оттам един бръснач, крем за бръснене и четка. Напълни тасче с вода и напои една кърпа под крана. Постави всичко на ръба на мивката, близо до масата.

— Легни — нареди тя, потапяйки четката в тасчето, биейки усилено, докато се получи обилна пяна.

— Какво възнамеряваш да правиш?

— Ти как мислиш? — запита тя. — Смятам да те обръсна.

— Бръснах се тази вечер.

Тя се засмя.

— Не лицето ти, глупчо. — Присегна с ръка и го притисна върху масата. — Искам да видя как изглеждаш под тая козина.

— Но…

— Стой мирно — заповяда свирепо тя и започна да му сапунисва гърдите. — Няма да те порежа. Правила съм го толкова пъти, когато работех в болницата.

Пяната му действаше много успокоително.

— Работила си в болница ли?

Тя кимна.

— На двайсетгодишна възраст завърших училище за медицински сестри — каза. — С отличен.

— Защо се отказа?

Едва усещаше движението на бръснача по тялото? Тя се обърна да го изплакне под крана.

— Шейсет и пет долара месечно, осемнадесет часа на ден — каза тя, като се обърна към него. Започна да сапунисва другата страна на гърдите му. — И прекалено много веселяци, който си мислят, че другото е безплатно.

Той се засмя, когато бръсначът се плъзна по корема му.

— Гъдел ме е.

Тя пак изплакна бръснача.

— Обърни се — нареди тя. — Искам да ти взема гърба и раменете.

Обърна се по корем и отпусна глава на ръцете си. Долови лекия ментолов аромат на сапунената пяна в ноздрите си. Усещаше как бръсначът се движи бързо по него. Затвори очи.

Тя го потупа по рамото и той отвори очи. Тя бръкна в шкафчето и извади калъп сапун. Разкъса опаковката и му го подаде.

— Вземи сега един топъл душ и се изтрий хубаво.

Струята вода го боцкаше като с карфици; помещението се изпълни с пара и аромат на жасминов сапун. Усети как кожата му тръпне. Когато излезе, лицето му беше зачервено и усмихнато. Тя му подаде голям чаршаф.

— Избърши се и се върни пак на масата.

Той веднага се загърна и се изпъна на масата. Тя взе малък ръчен вибратор от шкафа и го включи в контакта. Започна бавно да го масажира. Бръмченето на вибратора сякаш отпусна мускулите на тялото му.

— По-хубаво е от турска баня — каза той.

— Това е турска баня — сухо отбеляза тя, после изключи вибратора и метна кърпата отгоре му. — Сега полежи няколко минути.

Той я видя как се навежда над мраморната вана и пуска водата. Проверяваше внимателно, докато получи желаната температура, после я остави да тече. Когато водата във ваната се покачи на около десетина сантиметра, тя я спря.

— Готово — каза. — Ставай.

Той слезе от масата и чаршафът се свлече на пода.

— Знаеш ли — отбеляза тя, — не си и наполовина толкова грозен, какъвто бе, преди да ти смъкна козина. — Побутна с крак вратата на банята, за да я затвори и така разкри огледалото зад нея.

Той се погледна в огледалото и лицето му цъфна в усмивка. Права беше. Изведнъж изглеждаше с двайсет години по-млад. Тялото му бе чисто и бяло под цялата окосменост. Дори се чувстваше по-строен.

Усмихна се на отражението си в огледалото.

— Достатъчно нарцисизъм — отсече тя. — Влизай във ваната.

Той се потопи във водата. Беше малко по-топла от телесната температура.

— Отпусни се. Ей сега ще се върна.

Той се излегна, а миг след това тя бе отново в банята. В едната си ръка носеше огромна бутилка шампанско, а в другата малък мускал. Остави шампанското на пода, отвори мускалчето и капна няколко капки от него във водата. Тежкият аромат на жасмин веднага изпълни стаята. Остави мускалчето на ръба на ваната и взе бутилката шампанско.

С вещина отстрани станиола и разхлаби телта около тапата. Тапата изгърмя и шампанското шурна между пръстите й.

— Забравила си чашата — каза той, не преставайки да я гледа.

— Не ставай глупав. Само тъпаците пият тази дивотия. Тя е за ваната. Много по-добре е от вана с изкуствени мехурчета.

Тя заизлива съдържанието на бутилката около него.

Виното се пенеше и приятно загъделичка кожата му.

Постави празната бутилка на пода и взе цигара от кутията на шкафчето. Запали я. Той усети тежкия, хаплив мирис на марихуана.

Дръпна веднъж от цигарата и му я подаде.

— Ето — каза тя. — Две дръпвания. Не повече.

Той поклати глава.

— Не, благодаря. Не съм по тая част.

— Не ми бъркай работата — каза тя. — Искам само да те отпусна.

Пое цигарата от ръцете й и внимателно я постави между устните си. Дръпна. Димът проникна дълбоко него. Не стана нужда да го издухва. Тялото му го попи като гъба.

Погледна се. Изведнъж се почувства изпълнен с жизненост. Тялото му бе така чисто и здраво. Погледна към нея, когато тя влизаше във ваната. Пак дръпна от цигарата. Стори му се, че се понесе леко върху водата.

— Достатъчно. — Тя взе цигарата от устата и я захвърли настрани.

— Луда работа — каза той усмихнат, докато тя се настаняваше във ваната до него.

— Така трябва — каза тя, навеждайки глава към гърдите му, едва покрити от водата. Сепна се, когато усети как зъбите й задраскаха леко гърдите му. Тя вдигна глава и го погледна усмихната. — Така трябва — повтори тя. — Дала съм двайсет долара за бутилката шампанско.

Не можеше да си спомни кога точно му хрумна идеята. Вероятно докато е спал. Но нямаше значение. Тя бе узряла, когато слезе на закуска сутринта. Той бе изпълнен с увереността, която съпровождаше толкова много други подобни успешни идеи в миналото.

Тя вдигна поглед от масата, когато чу стъпките му по стълбището.

— Добро утро, мистър Бонър. Гладен ли сте?

Той отвърна на усмивката й с благодарност.

— Умирам от глад — каза той и сам се изненада. Отдавна не бе мечтал за солидна закуска. Обикновено минаваше със сок и кафе.

Видя как помръдна крак и натисна някакъв бутон на пода под масата. В кухнята, в задната част на къщата, отекна звън.

— Изпийте си сока — нареди тя. — Закуската ще дойде ей сега.

Настани се срещу нея и вдигна голямата чаша доматен сок от съда с лед, в която бе поставена.

— Наздраве.

Огледа я одобрително. На ярката утринна светлина по лицето й нямаше никаква бръчка. Очите й бяха бистри и тъмни, устните — леко начервени. Бледо кестенявата й коса бе пристегната здраво към тила на конска опашка. Загорелите й ръце изпъкваха на фона на бялата спортна блуза с къси ръкави, която бе плътно, спретнато натъпкана в майсторски скроената клинообразна пола.

Вратата зад нея се отвори и една едра мексиканка се заклатушка към тях, понесла огромен поднос, съдържанието на който нареди на просторната въртяща се част в средата на масата. После сръчно отстрани изпразнената чаша пред него и остави на нейно място голяма чиния.

— Cafe un momento — каза бързо тя и изчезна.

— Заповядай, мистър Бонър — подкани Джени. — Има шунка, бекон, говеждо, пушена риба и бъбреци в чиниите със зелени похлупаци. Под жълтите има пържени яйца на очи, бъркани яйца и пържени картофи.

Той завъртя подвижния център на масата, докато попадна на шунката и си сипа. Докато си пълнеше чинията, мексиканката влезе с каничка кафе, топли кифлички и препечени филийки. Погледна в чинията си. Шунката беше точно такава, каквато я харесваше.

Джени си сипа порядъчна порция говеждо печено.

— Богата трапеза — отбеляза той, докато мексиканката му пълнеше чашата с кафе. Джени му се усмихна.

— Няма нищо евтино в този дом.

Мексиканката отиде и напълни чашата на Джени, после се заклатушка към кухнята.

— Имаш вид, като че ли ще играеш тенис тази сутрин.

— Точно това ще правя — кимна тя. — Играя по два часа всяка сутрин.

— Къде играеш?

— В Бел Еър. Имам постоянен час при Франки Гарднър.

Той повдигна вежди. Франки Гарднър бе един от най-добрите професионалисти в страната. Взимаше скъпо — най-малко двадесет и пет долара за час.

— Да не е един от клиентите ти? — запита с любопитство той.

— Не играя с клиентите си. Не е добре за работата. Купувам му времето като всеки друг.

— Защо?

— Обичам да спортувам — обясни тя. — Помагат ми да си поддържам формата. Сега вече знаеш, че понякога работя до късно.

— Разбирам какво имаш предвид. Мислила ли си някога да се занимаваш с нещо друго?

— Какво искаш да кажеш? — попита тя. — Споменах ти, че имам диплома за медицинска сестра.

— Не това исках да кажа. Никога ли не си опитвала в киното?

Тя се разсмя непринудено.

— Аз съм родена калифорнийка, мистър Бонър. Виждала съм какво става с децата, които идват тук. Някои изглеждат по-добре и от мен. Завършват като хопове на коли, започват да продават сандвичи или стават уличници за по пет долара. Не, благодаря. Това не е за мен.

— Не говоря случайно — настоя той. — Знаеш ли кой съм аз?

— Разбира се, мистър Бонър. Нали чета вестници. Вие сте един от най-големите продуценти в Холивуд.

— Тогава сигурно знам какво говоря, а?

— Възможно е — усмихна се тя. — Но аз се познавам и знам, че не съм артистка.

— Думите ти не съвпадат със снощните.

— Онова е съвсем друго — обясни тя. — То ми е занаятът. Освен това, виждате как живея. Ще мине много време, преди да почна да печеля по хилядарка седмично в киното.

— Откъде знаеш? От пет години разполагаме със сценарий, който не можем да реализираме поради липса на изпълнителка на главната роля. Беше написан за Рина Марлоу. Мисля, че е подходящ за теб.

— Вие сте луд! — засмя се тя. — Рина Марлоу бе една от най-красивите жени на екрана. Не бих могла да се сравнявам с нея.

Изведнъж той стана сериозен.

— В теб има неща, които ми напомнят за нея.

— Възможно е — каза тя. — Чувам, че била доста невъздържана.

— И това също — съгласи се той и се приведе към нея. — Но не него имам предвид. Прескочи утре в студиото и ще наредя да ти направят пробни снимки. Ако нищо не излезе, ще се откажем от цялата идея. Но ако излезе, необходимо е само одобрението на един човек и ти ще изкарваш по две хилядарки седмично.

— Две хиляди? — зяпна тя. — Вие се шегувате.

Той поклати глава.

— Никога не се шегувам за пари.

— Аз също — изрече сериозно тя. — Кой е този, от чието одобрение се нуждаете?

— Джонас Корд.

— По-добре да се откажем — каза тя. — От това, което чувам за него из града, той е направо откачен.

15.

Ървинг последва Дейвид във всекидневната, а Роза се залови да раздига масата.

— Никога не е изглеждала така добре — отбеляза той, излягайки се в едно кресло до камината.

— М-да — каза разсеяно Дейвид. Ървинг го погледна.

— Нещо ти се върти из главата, Дейви.

— Обикновените работи — отвърна уклончиво Дейвид.

— Чувам друго да се приказва.

Нещо в гласа му сепна Дейвид.

— Какво чуваш?

— Говори се, че се канят да притиснат твоя човек — тихо каза Ървинг.

— Какво друго чуваш?

— Новата група се готви да те направи шеф на парада, ако тръгнеш с тях — продължи Ървинг. — Казват също, че Бонър вече им се бил продал.

Дейвид остана смълчан. Не можеше да повярва, че Джонас не знае какво става. Но беше и възможно.

— Не казваш нищо, Дейви — тихо продума Ървинг. — А не си ме повикал ей тъй, без нищо.

— Откъде научи?

Ървинг сви рамене.

— Притежаваме акции — обясни небрежно той. — Някои от момчетата ми телефонираха и ми казаха, че са се свързали с комисионерите си. Искат да знаят какво да правим.

— Колко акции?

— О, осемдесет-деветдесет хиляди дяла из цялата страна. Сметнахме, че твоето решение ще ни даде възможност за добра сделка.

— Вие решихте ли… — Дейвид се поправи. — Решиха ли момчетата по кой път да вървят? — Акциите не бяха малко. Представляваха над три процента от два и половината милиона висящи дялове.

— Не, ние сме доста консервативни — отвърна Ървинг. — Обичаме да вървим там, където са парите. А иначе звучи примамливо: пълно финансиране, удвояване на печалбите, може би дори разделяне на дяловете след няколко години.

Дейвид кимна. Замислен присегна за цигара. Защо Джонас не отговаряше на бележките му? На три пъти се бе опитвал да го открие и трите пъти не бе получил отговор. Сигурно вече знаеше. Последния път, когато провери, му казаха, че Джонас вероятно е в чужбина. Ако беше вярно, докато се върнеше, всичко можеше да е свършено.

— Какво възнамеряваш да правиш, Дейви? — запита меко Ървинг.

— Не зная — отговори правдиво той. — Просто не зная какво да правя.

— Не можеш дълго да се чудиш — каза Ървинг. — Губещият си отива.

— Зная — кимна Дейвид. Драсна клечка кибрит и я поднесе към цигарата. — Но това е то. Зная, че Корд не ни обръща особено внимание, може би понякога съзнателно ни задържа. Но зная също така, че той може да прави филми, има шесто чувство за нашия занаят. Затова закупи компанията. Не е просто един леден задник като Шефилд и другите. Суха банкерска аритметика и, по дяволите, всичко извън баланса за печалбите и загубите.

— Но банкерите държат всички козове — посочи Ървинг. — Само глупак би се изправил насреща им.

— М-да — каза ожесточено Дейвид, загасявайки цигарата.

— Виж какво ще ти кажа, Дейви. Ще събера всички наши пълномощия и ще ти ги предам. Когато решиш кое е най-доброто, гласувай с тях.

Дейвид се вторачи в него.

— Ще направиш това?

— Тъй както го виждам аз — засмя се Ървинг. — Нямам друг избор. Нали ти ни превозваше онзи спирт от гаража на Шоки?

— Ето го и кафето — съобщи Роза, влизайки с подноса.

— Господи! — възкликна Ървинг. — Каква страхотна шоколадова торта.

Роза се засмя поласкана:

— Аз съм я правила.

Ървинг се изтегна в креслото.

— Ох, докторке! — въздъхна той, поглеждайки към Роза.

— Още едно парче?

— Изядох вече три. Още едно и ще трябва да ми направите пластична операция на стомаха, за да ми възвърнете формата.

— Тогава изпийте още едно кафе — каза тя и му напълни чашата. После започна да прибира чинийките.

— Все се каня да те питам, Дейви — започна Ървинг, — дали си чувал за едно курве на име Джени Дентън?

— Джени Дентън? — Дейвид поклати глава. — Не.

— Забравих — каза Ървинг и погледна към Роза. — Вече не участваш в тази игра.

— Какво за нея? — попита Роза. — Аз познавах една Джени Дентън.

— Така ли? Откъде я познавате, докторке?

— От болницата. Преди четири години имахме една сестра с това име.

— Около един и шейсет, тъмни очи, дълга светлокестенява коса, стройна фигура и интересна походка?

— Искаш да кажеш сексапилна? — засмя се Роза.

— М-да, това исках да кажа — кимна Ървинг.

— Изглежда се касае за същото момиче — отбеляза Роза.

— Какво за нея? — запита Дейвид.

— Ами Джени е може би най-скъпо платената проститутка в Лос Анжелос. Притежава собствена къща с шест спални на Бевърли Хилс и ако искаш да я видиш, това става само по предварителна уговорка. Не ходи по хотелите. Има си изключителен списък от клиенти и ако искаш да се срещнеш с нея, трябва да чакаш може би две-три седмици. Работи само пет дни в седмицата.

— Ако я препоръчвате на съпруга ми — прекъсна го усмихната Роза, — по-добре би било да спрете дотук.

Ървинг се усмихна.

— Е, изглежда, че през една нощ, в началото на тази седмица, Морис Бонър й бил на гости и тя го обслужила. На другия ден той повикал, Джени за пробни снимки. Заснел цветни кадри по някакъв стар сценарий. След това разбрал, че е попаднал на нещо изключително. Решил да се възползва от резултата. Облякъл я в бяла коприна. Трябвало да се пресъздаде някаква ритуална религиозна сцена: когато тя излиза от водата в големия резервоар на Дванадесета сцена, човек може да види всичките й прелести. След два дни тези кадри стават най-търсените сред собствениците на домашни прожекционни зали. Бонър получава повече заявки за тях, отколкото Зелцник за „Отнесени от вихъра“.

Дейвид се сещаше само за един сценарий с ритуална религиозна сцена.

— Да си спомняш името на сценария? — запита той. — Не беше ли „Грешницата“?

— Възможно е.

— Ако е той, това е сценарият, който Корд поръча да се напише специално за Рина Марлоу, малко преди тя да умре.

— Не ме интересува за кого е писан — усмихна се Ървинг. — Трябва да видиш пробните снимки. Ще подскочиш. Аз ги гледах два пъти захласнат. Като всички други в залата.

— Ще ги видя утре — реши Дейвид.

— Аз също бих желала да ги видя.

Дейвид погледна Роза. Усмихна се. За пръв път проявяваше интерес към филмите.

— Ела утре в студиото към десет — каза той. — Ще ги видим заедно.

Дейвид завърза шнура на халата и седна на креслото до прозореца, загледан в океана.

Дочуваше течащата в мивката на банята вода и тихото тананикане на Роза, която си миеше лицето. Въздъхна. Поне тя беше щастлива с работата си. Един лекар не трябваше да води война на нерви, за да практикува професията си.

Вратата щракна зад него и той се обърна. Тя го загледа със замечтано изражение на лицето и спря на прага.

— Е, какво искаш да ми кажеш? — усмихна се той. — Карай да видим.

— Не, Дейвид — отговори тя с топлина в погледа. — Дълг на жената е да слуша своя съпруг и господар, когато той говори.

— Съвсем не се чувствам като господар.

— Какво не е в ред, Дейвид?

— Не зная — каза той и започна да й разказва цялата история, започвайки от срещата си с Шефилд същата нощ, когато му беше телефонирала в Ню Йорк. Тя пристъпи към него и сложи ръце върху главата му, като я притегли към гърдите си.

— Бедният ми Дейвид — прошепна съчувствено тя. — Толкова грижи.

Той изви лице към нея.

— Скоро ще трябва да взема решение — каза. — Какво мислиш, как би трябвало да постъпя?

Тя го загледа с блесналите си сиви очи. Почувства се силна и уверена, сякаш имаше корени дълбоко в земята.

— Каквото и решение да вземеш, Дейвид — промълви тя, — сигурна съм, че то ще бъде правилното за нас.

— Как „за вас“?

Тя се усмихна бавно. Тази новооткрита сила също бе характерна за жената. Гласът й беше нисък и щастлив:

— Ще си имаме бебе — каза тя.

16.

Яркото слънце ги удари в очите след мрака в залата. Мълчаливо се запътиха към кабинета на Дейвид в един от административните павилиони.

— Какво мислиш, Дейвид? — тихо запита тя. — Тази проба не те ли кара да съжаляваш, че си се оженил?

Той я погледна и се засмя. Отвори вратата на павилиона и минаха покрай секретарката към частния му кабинет. Дейвид заобиколи бюрото и седна зад него.

Тя се настани на кожения стол пред бюрото. Замисленият израз бе все още на лицето му. Тя си взе цигара и я запали.

— Какво мислиш за пробата? — запита той.

Тя се усмихна.

— Сега разбирам защо подлудява всички мъже — отвърна тя. — Начинът, по който дрехата бе прилепнала към тялото, когато излезе от водата, бе най-сексапилното нещо, което някога съм виждала.

— Остави сцената. Ако не беше част от пробата, какво би си помислила за нея?

Тя дръпна от цигарата и усмивката напусна лицето й.

— Мисля, че беше прекрасна. Сърцето ми едва не се пръсна при сцената, когато се виждаха само пристъпващите ходила на Исус и краят на влачещия се кръст, а тя пълзеше в прахта подир Него, опитвайки се да Му целуне краката. Усетих, че плача с нея. — Тя замълча за миг. — Истински сълзи ли бяха или грим?

Дейвид я погледна.

— Истински сълзи — отвърна той. — При пробите не използват грим.

Почувства как възбудата го обзема. Роза му бе дала отговора. Не бе изпитвал подобно нещо от момента, когато за пръв път видя Рина Марлоу на екрана. Всички бяха заслепени от сцената на кръщението.

Измъкна празна бланка от поставката на бюрото и започна да пише. Роза го наблюдаваше известно време, после мина зад бюрото и надникна любопитно през рамото му. Беше приключил с писането и посягаше към телефона.

ДЖОНАС,

МИСЛЯ, ЧЕ Е ВРЕМЕ ДА СЕ ВЪРНЕМ КЪМ ГОЛЕМИТЕ ФИЛМИ. НАСТОЯВАМ ДА СЕ СВЪРЖЕМ.

ДЕЙВИД

— Свържете ме с Макалистър в Рено — нареди Дейвид в слушалката. Обърна се към Роза и й се усмихна. Тя отвърна на усмивката и отново седна.

— Ало, Мак — започна Дейвид уверено и властно, — два въпроса, на които можеш да ми отговориш.

Обзе я чувство на гордост. Зарадва се, че бе дошла в студиото. Не познаваше съпруга си в тази светлина.

— Първо — каза Дейвид в телефона, — мога ли да сключа договор с една актриса чрез „Корд Експлозивс“? Имам специални съображения да не я договарям с нас. Важни причини. — Дейвид леко се отпусна.

— Добре. Вторият ми въпрос. Имам една филмова проба, която държа Джонас веднага да види. Можеш ли да му я предадеш?

Изчака малко.

— Няма какво повече да искам. След два часа филмът ще бъде в кантората ти в Лос Анжелос. Благодаря, Мак. Дочуване.

Остави слушалката и взе цигара. Пъхна я в устата си. Тя му поднесе клечка кибрит през бюрото. Той запали цигарата и й се усмихна.

— Джес — каза той, когато вратата се отвори и секретарката му влезе. — Изпращам ти една написана бланка. Искам да я фотографираш и да я монтираш в края на пробата на Джени Дентън, веднага. — Закри микрофона с другата ръка. — Вземете тази бланка и я занесете веднага на Джес Дий, лично — нареди той на секретарката, посочвайки бланката върху бюрото. Тя мълчаливо я взе и излезе.

— Зная, че е страшна проба, Джес — каза той в микрофона. — Направи едно копие с бланката и веднага го прати на секретарката на Макалистър в „Корд Еъркрафт“. До обяд трябва да бъде там.

— Реши ли вече?

Той кимна.

— Залагам всичко — отвърна той. — Сгреша ли, няма значение кой от тях ще спечели. Аз ще загубя.

Роза се усмихна.

— При всяка операция настъпва такъв момент. Ти си хирургът, държиш ножа, а пациентът е отворен пред теб. Според книгите има няколко начина, по които да действаш, много пътища, по които да тръгнеш. Но за теб съществува само един път, верният. Така че ти вземаш решението. Твоят път. Независимо от страничния натиск, независимо от книгите. Трябва да действаш тъй, както ти смяташ за добре. — Тя го загледа, продължавайки да се усмихва. — Така ли постъпваш, Дейвид? — запита го тихо. — Следваш ли собствения си път?

Той я изгледа, учуден от прозрението и мъдростта й.

— Да — каза, без да се колебае. — Вървя по собствения си път.

Никога преди не бе разглеждал въпроса така. Но тя беше права. Той наистина вървеше по собствен път.

Джени седеше до бюрото във всекидневната и подписваше чекове за месечните сметки, когато на вратата се позвъни. Чу как мексиканката се заклатушка край нея към входа. Намръщи се и заби поглед надолу към бюрото.

Каква глупачка се бе показала, помисли си тя, да се остави да я уговорят за пробните снимки. Трябваше да се досети, че този само си придава важност. Сега цял Холивуд й се присмиваше. Поне четирима клиенти й бяха звъннали, поздравявайки я саркастично с филмовата проба. Всички я бяха гледали.

Знаеше, че не става за артистка. За кой дявол се бе навила? Съвсем като хлапе, лапнало по сцената, каквито идваха с хиляди тук. За да остане с пръст в устата, както другите.

Трябваше да се досети в момента, когато застана пред камерите. Но бе прочела сценария. Мария Магдалена. Отначало едва не умря от смях. Нищо чудно, че Бонър си беше помислил за нея. Това бе подбор за ролята със силен подтекст.

После нещо в историята я бе грабнало. Почувства се развълнувана и разтърсена. Просто се вживя в ролята и имаше моменти, когато плачеше, докато камерите я заснемаха. А това бе нещо, което не беше правила от дете. Нищо чудно, че хората се смееха. И тя би се смяла, ако се касаеше за някоя друга. Курва, — която оплаква друга курва. Не трябваше да приема. Изтекла бе цяла седмица, без да чуе ни дума от Бонър.

Усети тежките стъпки на мексиканката зад себе си. Обърна се. Мънистените очи на прислужницата бяха непроницаеми.

— Senor Woolf esta aqui.

Улф. Не познаваше никой с такова име. Може би бе новото ченге. Бяха й казали, че човекът, който ще дойде за лептата, е нов.

— Des las peliculas — добави бързо прислужницата.

— О! — тя кимна. — Traigale aqui — обърна се пак към бюрото, когато прислужницата тръгна. Бързо струпа сметките на куп и ги мушна в чекмеджето. Обърна се на стола в момента, когато мексиканката въвеждаше един млад мъж.

Тя го изгледа студено, ставайки от стола.

— Бонър ли ви изпраща?

— Не — отговори той. — Всъщност, Бонър дори не знае, че съм тук.

— О — сега вече знаеше защо бе дошъл. — Видели сте пробата?

Той кимна. Гласът й стана още по-студен.

— Тогава най-добре си вървете — изрече тя. — Не приемам никого без предварителна уговорка.

Лека усмивка се плъзна по устните му. Това я ядоса още повече.

— И можете да кажете на Бонър от мое име, че ще бъде най-добре да престане да показва тази проба из целия град, иначе ще съжалява.

Той се засмя, после лицето му стана сериозно.

— Вече сторих това, мис Дентън.

— Така ли? — тя почувства как гневът й се разсейва. — Такова нещо би могло да навреди на работата ми.

— Аз мисля, че вие вече не сте от занаята — обади се кротко той.

Тя го изгледа с широко разтворени очи.

— Какво искате да кажете?

— Боя се, че не ме разбирате — продължи той и измъкна визитна картичка от джоба и й я връчи. Тя я погледна. Беше скъпа гравирана картичка. На нея бе написано само ДЕЙВИД УЛФ, а отдолу, в ъгъла, думите АДМИНИСТРАТИВЕН ЗАМЕСТНИК-ПРЕЗИДЕНТ. Най-отдолу бе името на компанията, с която бе свързан и Бонър. Сега се сети кой беше този човек. Бе чела за него във вестниците. Находчивият младеж. Детето-чудо на Корд. Вдигна очи към него.

Лека усмивка пак играеше на устните му.

— Бихте ли играли Мария Магдалена?

Изведнъж усети, че е нервна.

— Не зная — промълви колебливо. — Мислех… мислех, че е някаква шега на Бонър.

— Може да е било — бързо я прекъсна Дейвид Улф. — Не зная какво е мислил. Но аз не се шегувам. Мисля, че от вас може да излезе голяма звезда. — Той замълча. — И жена ми мисли същото.

Тя го изгледа неразбиращо.

— Роза Щрасмер. Познава ви от болницата, преди четири години.

Очите й светнаха.

— Искате да кажете доктор Щрасмер? Която извърши кожното присаждане на Линда Дейвис?

Той пак кимна усмихнат.

— Аз бях старшата сестра в хирургията тогава — каза тя. — Жена ви беше страхотна.

— Благодаря ви. И така, искате ли да играете Мария Магдалена?

Изведнъж това й се прииска повече от всичко друго на света.

— Да.

— Надявах се на такъв отговор — каза той и измъкна от вътрешния джоб един сгънат лист. — Колко каза, че ще ви плаща Бонър?

— Две хиляди седмично.

Той вече бе извадил писалката и пишеше по листа.

— Минутка, мистър Улф — каза бързо тя. — Зная, че Бонър просто се шегуваше. Не е нужно да ми плащате чак толкова.

— Може и да се е шегувал. Но аз не. Казал ви е две хиляди, значи толкова ще получавате. — Той привърши с писането и й подаде договора. — Най-добре го изчетете внимателно.

— Нужно ли е?

Дейвид кимна.

— Мисля, че да — настоя той. — Договорите лесно се подписват, но не е лесно анулирането им.

Джени потъна в стола и прилежно зачете.

— Забелязвам, че е от „Корд Експлозивс“.

— Такава е практиката ни. Корд е собственик на компанията.

— О! — Тя довърши четенето и посегна за писалка. Подписа набързо и му го връчи. — Сега какво ще правим? — запита усмихната тя.

Той прибра договора в джоба си.

— Първо ще ви сменим името.

— Че какво му е на името ми?

— Премного хора го знаят — обясни той. — Може да ви е неудобно оттук нататък.

Джени се замисли малко, после се засмя.

— Пет пари не давам — каза тя. — А вие?

Дейвид поклати глава.

— Също не, щом така мислите.

Тя пак се засмя. Нека клиентите се пукнат от яд, като разберат какво са изтървали.

Той огледа стаята.

— Собственичка ли сте или наемателка тук? — попита той.

— Наемателка.

— Добре — каза той. — Изнесете се и заминете за известно време. Някъде в пустинята. Или Палм Спрингс. Никой, освен мен не бива да знае къде сте.

— Добре — съгласи се тя. — И какво ще правя там?

— Ще чакате — каза той. — Ще чакате, докато ви открием!

17.

— Съжалявам, Дейвид — каза Пиърс и се изправи. Усмихваше се, но очите му бяха студени. — Не мога да ти помогна.

— Защо не?

— Защото си продадох акциите преди година.

— На Шефилд ли? — запита Дейвид.

Дан кимна.

— Защо не се свърза с Джонас?

— Защото не исках — отсече Пиърс. — Достатъчно ме използва. Стигах му през трудните години. Вършех калната работа и спасявах предприятието от фалит. А щом работите се пооправиха и можехме да помислим за големи филми, той взе, че докара Бонър.

— Ти също го използваше. Той хвърли милиони, за да ти осигури студио. Сега си богат, защото той те направи такъв. И когато Бонър дойде, ти вече бе разбрал, че си само импресарио, но не и продуцент. Всички в бранша го бяха разбрали.

— Само защото той никога не ми даде възможност — се изсмя горчиво Дан. — Сега е негов ред да се поизпоти. Чакам да видя как ще му се хареса. — Закрачи гневно към вратата, но докато стигне до нея, ядът се бе изпарил. — Обаждай се, Дейвид. Има шанс да заема Спенсър Трейси и Кларк Гейбъл от „Метро“, ако предложиш нещо подходящо.

Дейвид кимна и Пиърс излезе. Загледа се в бюрото. Вечната работа, замисли се той с горчивина. Сделки. Пиърс не мислеше за нищо друго, освен за подобни сделки и как да донесе на компанията един милион печалба. Това му беше работата. Не го свързваше нещо лично с Джонас Корд. Виж, продажбата на дяловете му от компанията бе съвсем друго нещо.

Уморено вдигна слушалката.

— Да, мистър Улф.

— Позвънете в кабинета на Бонър и разберете дали мога да го видя веднага.

— Във вашия кабинет или в неговия? — запита секретарката.

Той се усмихна вътрешно. Съгласно протокола трябваше Бонър да дойде при него. Но клюките и недомлъвките се разнасяха учудващо бързо из студиото. Всички знаеха вече, че нещо се мъти и дори секретарката му не бе съвсем сигурна за неговото положение. Това бе нейният начин да разузнае.

— В моя кабинет, разбира се — каза той сухо и остави слушалката.

Бонър влезе в кабинета след около четиридесет и пет минути. Не бе съвсем лошо с оглед на йерархията. Не много късно, за да не изглежда нахално, но не и много бързо, за да не изглежда раболепно. Прекоси стаята към бюрото на Дейвид и седна.

— Прощавай, че те безпокоя, Морис — започна вежливо Дейвид.

— О, няма нищо, Дейвид — отговори Бонър не по-малко вежливо. — Успях да приключа с утринното производствено съвещание.

— Добре. Значи разполагаш с малко време?

Бонър си погледна часовника.

— Предстои ми конференция със сценаристите.

— Писателите са свикнали да чакат — усмихна се Дейвид.

Бонър го изгледа любопитно. Несъзнателно ръката му се мушна под сакото и той почна да се чеше през ризата. Дейвид забеляза това и се ухили.

— Да нямаш обрив?

— Изглежда си научил? — попита Бонър. Дейвид кимна. Бонър продължи да се чеше, но вече открито.

— Направо ме подлудява. Макар че си струваше. Трябва да опиташ Джени някой път. Това момиче може да накара старата ти цигулка да засвири като същински „Страдивариус“.

— Сигурен съм. Видях пробните снимки.

Бонър го погледна.

— Смятах да те питам. Защо прибра всички негативи?

— Защото сметнах, че това е необходимо — отвърна Дейвид. — „Грешницата“ не е наша собственост. Сценарият принадлежи лично на Корд. А ти го знаеш какъв е. Не искам да си имаме неприятности.

Бонър го изгледа мълчаливо. Дейвид реши, че няма място за усукване.

— Шефилд ми показа съгласието ти да му продадеш дяловете си.

Бонър кимна. Беше престанал да се чеше.

— Сметнах, че е разумно.

— Защо? — попита Дейвид. — Ако искаше да продаваш, защо не поговори с Корд?

Бонър помълча известно време.

— Какъв смисъл би имало? Аз въобще не съм се срещал с него. След като той не бе достатъчно любезен да се види с мене цели три години, откак работя за него, не виждам основание сега да хукна подире му. Освен това договорът ми изтича следващия месец и никой не дойде да говори с мен за подновяването му. Дори Макалистър не ми се е обаждал. — Той пак започна да се чеше. Дейвид запали цигара.

— Защо не дойде при мен? — кротко запита той. — Аз те доведох тук.

Бонър не срещна погледа му.

— Вярно, Дейвид, трябваше. Но всички знаят, че ти не можеш да направиш нищо без съгласието на Корд. Докато се свържеш с него, договорът ми ще изтече. Бих минал за най-големия глупак в бранша.

Дейвид вкара дима дълбоко в гърдите си. Всички си приличаха — хитри, безмилостни, иначе способни, и все пак, същински деца с глупавата си гордост.

Бонър схвана мълчанието му като отстъпление.

— Шефилд ми обеща да се погрижи за нас — каза бързо той. — Иска и двама ни, Дейвид. Знаеш го. Каза, че ще сключи нов договор веднага, щом работата приключи. Той ще финансира филмите, ще ни представи нов план за разпределението на печалбите и някакви дялови възможности.

— Писмено ли ти го обеща?

Бонър поклати глава.

— Как да ми предложи договор, преди да е изтекъл предишният и преди да влезе във владение на компанията? Но той не се отмята от думите си. На него може да се разчита. Не е на приливи и отливи като Корд.

— Корд някога да не е изпълнил обещание, което ти е дал?

— Не. Не е имал възможност кога да го стори. Аз имах договор. И сега, когато е на изтичане, не смятам да му се оставя.

— Ти си като вуйчо ми — въздъхна Дейвид. — Слушаше хора като Шефилд и свърши с дялове и договори вместо с филми. Така загуби собствената си компания. Сега ти правиш същото. Той не може да ти осигури договор, тъй като не контролира компанията и въпреки това ти му даваш писмено съгласие, като му отваряш възможност да я завладее. — Дейвид се изправи и каза ядосано. — Е, и какво ще правиш, глупак такъв, ако след като влезе контролът, ти каже, че не може да изпълни обещанието си?

— Но ние сме му нужни за работата. Кой ще му прави филмите, ако не съм аз?

— И вуйчо Бърни мислеше същото — отбеляза саркастично Дейвид. — Но работата си продължи и без него. Ще продължи и без нас. Шефилд винаги може да наеме някого, който да ръководи студиото вместо него. Шари от „Метро“ откога чака да се открие подобна работа. Мати Фокс от „Универсал“ ще се хвърли като пате във вода за нея. Тук би му било два пъти по-лесно отколкото там. — Дейвид седна рязко. — Все още ли мислиш, че не би могъл да ръководи компанията без нас?

Бонър го изгледа с пребледняло лице.

— Но какво мога да направя, Дейвид? Писмено съм дал съгласието си. Шефилд би могъл да ме даде под съд, ако се отметна.

Дейвид бавно изгаси цигарата.

— Доколкото си спомням — каза той, — ти приемаш да му продадеш всичките акции, които притежаваш, на петнадесети декември?

— Точно така.

— Ами ако се случи така, че в този ден притежаваш само една акция? — кротко попита Дейвид. — Продадеш ли му тази единствена акция, значи си спазил обещанието.

— Но това е следващата седмица. Кой би ми купил акциите дотогава?

— Джонас Корд.

— Ами ако не успееш да се свържеш с него навреме? Значи да загубя четири милиона долара. Ако предложа акциите на свободния пазар, цената им силно ще падне.

— Ще се погрижа да си получиш парите. — Дейвид се наведе през бюрото. — И, Морис — добави меко той, — още отсега можеш да започнеш да съставяш новия си договор.

— Четири милиона! — възкликна Ървинг. — Кой дявол те кара да мислиш, че мога да намеря толкова пари?

Дейвид се загледа в приятеля си.

— Хайде, Топлийка. Това е Tuchlas.

— Ами ако Корд каже, че не ги иска? — запита Ървинг, макар и с по-тих глас. — Тогава какво ще ги правя? Ще ги използвам за тоалетна хартия ли? — Той си задъвка пурата. — Ти си мой приятел, така да се каже. Но загазя ли в една такава сделка, не съм ничий приятел. Ще ме наричат покойния Ицхак Шварц.

— Не е чак толкова лошо.

— Не ми казвай колко е лошо — сряза го ядосано Ървинг. — От работа, като моята, човек не го уволняват.

Дейвид го изгледа.

— Съжалявам, Ървинг. Нямам право да настоявам да поемеш подобен риск — обърна се и тръгна към вратата.

Гласът на приятеля му го спря.

— Хей, почакай! Къде си тръгнал?

Дейвид впери поглед в него.

— Не ти ли рекох, че твърдо стоя зад теб? — попита Ървинг.

Обилните, едри гърди на вуйна Мей се поклащаха възмутено.

— Като роден баща ти беше вуйчо ти Бърни — каза тя с пискливия си прегракнал глас. — А ти беше ли му като син? Оцени ли какво стори за теб? Не. Дори веднъж, докато вуйчо ти Бърни беше жив, не му каза поне едно благодаря. — Измъкна кърпичка от деколтето си и я допря до очите, двадесеткаратовият диамант на пръстена й проблесна като прожектор. — Само по божия милост твоята бедна Tante не прекарва последните си дни в някой приют.

Дейвид се облегна на неудобния стол. Усети хладината на нощта в огромната пуста стая на грамадната къща. Потръпна леко. Не знаеше дали от студ, или от начина, по който му действаше къщата.

— Искаш ли да ти запаля огън, Tante?

— Студено ли ти е, Дювидел? — запита го вуйна му Мей. Той сви рамене.

— Помислих, че може на теб да ти е станало студено.

— Студено? — повтори тя. — Твоята клета, стара Tante е свикнала да й е студено. Само като си броя стотинките, мога да си позволя да живея в тази къща.

Той си погледна часовника.

— Става късно, Tante. Трябва да вървя. Ще ми дадеш ли пълномощията?

Старата жена го погледна.

— Защо да ти ги дам? — попита тя. — За да помогнеш на онзи momser, онзи лош човек, който открадна компанията на вуйчо ти?

— Никой не му е откраднал компанията. Вуйчо Бърни и без това щеше да загуби. Имаше щастие, че се намери човек като Корд, който го остави да се измъкне така леко.

— Щастлив бил, а? — гласът й пак стана писклив. — От всички дялове, които имаше, ми остави само някакви си двайсет и пет хиляди. Какво стана с останалите? Кажи, де! Какво стана, а?

— Вуйчо Бърни получи три милиона и половина за тях.

— Че какво от това? — настоя тя. — Те струваха три пъти повече.

— Струваха едно нищо — сряза я той, изгубил търпение. — Вуйчо Бърни ограбваше компанията и ти го знаеш. Акциите не струваха дори хартията, на която бяха отпечатани.

— Ето сега пък наричаш вуйчо си крадец. — Тя се изправи, величествено на крака. — Вън! — изписка тя, посочвайки му вратата. — Вън от моя дом!

Той я изгледа продължително, после тръгна към вратата. Ненадейно спря, припомняйки си нещо. Някога вуйчо му го бе изпъдил от кабинета си почти със същите думи. Но той бе получил това, което целеше. А вуйна му беше дори по-алчна от вуйчо Бърни. Обърна се.

— Вярно, имаш само двадесет и пет хиляди акции — каза той. — Някакъв въшлив един процент от целия капитал. Но все пак сега те струват нещо. Имаш поне някой от рода, който да защитава интересите ти, дай пълномощията си на Шефилд и ще видиш какво ще стане. Той е от тези, които изкараха вуйчо Бърни на Уол стрийт. Сториш ли го, аз няма да бъда там да ти защитавам интересите. И акциите ти няма да струват нищо.

Тя го изгледа продължително.

— Вярно ли е това, което казваш?

Той разбра, че сметачната машина в главата й се е завъртяла.

— Всяка дума.

Тя пое дълбоко дъх.

— Ела — каза накрая. — Ще ти напиша пълномощното. — Обърна се и се заклатушка към шкафа. — Вуйчо ти, лека му пръст, винаги казваше да се вслушвам в думите ти, когато се нуждая от съвет. Нашият Дейвид, казваше той, има глава на раменете си.

Видя я да изважда някакви книжа от шкафа. Отиде до бюрото, взе писалка и ги подписа. Подаде му ги и той ги прибра в джоба на сакото.

— Благодаря ти, вуйно Мей.

Тя му се усмихна. Изненада се, когато протегна ръка и го потупа по рамото някак свенливо.

— Аз и вуйчо ти не бяхме благословени с деца — каза тя с развълнуван глас. — Той наистина те имаше като собствен син. — Примигна бързо с очи. — И да знаеш колко се гордееше с теб, дори след като напусна компанията, и четеше за теб във финансовата преса.

Той усети да го обзема жалост към самотната старица.

— Зная, вуйно Мей.

Тя направи опит да се усмихне.

— Такава симпатична жена имаш — продължи тя. — Защо се отчуждихте? Защо не я доведеш някой път на чай?

Изведнъж той прегърна старата жена и я целуна.

— Ще я доведа, вуйно Мей — обеща той. — Скоро.

Роза го очакваше в кабинета му, когато се върна в студиото.

— Когато мис Уилсън ми телефонира и каза, че ще закъснееш, помислих, че няма да е лошо да дойда да те взема да вечеряме навън.

— Добре — каза той и я целуна по бузата.

— Е?

Той се отпусна уморено зад бюрото.

— Вуйна Мей ми даде пълномощното.

— Това означава, че ще можеш да гласуваш с деветнадесет процента.

Той я погледна.

— Няма да имам особена полза, ако Джонас не ме подкрепи. Ървинг ми каза, че ще трябва да продаде акциите си на Шефилд, ако Корд не ги пожелае.

Тя се изправи на крака.

— Е, ти направи каквото можа — каза делово тя. — Сега да вървим да вечеряме.

В момента, когато Дейвид ставаше, секретарката му влезе.

— Телеграма от Лондон, мистър Улф. Той разкъса плика и извади телеграмата.

НАСРОЧИ ДАТА ЗА ПРОИЗВОДСТВО ГРЕШНИЦАТА ПЪРВИ МАРТ.

КОРД.

Тъкмо се канеше да я подаде на Роза, когато вратата се отвори и секретарката отново влезе.

— Нова телеграма, мистър Улф.

Той я отвори веднага. Очите му се плъзнаха по нея и изведнъж почувства как го обзема облекчение:

МАКАЛИСТЪР ГОТОВ С НЕОБХОДИМИТЕ СРЕДСТВА. ДА СЕ СМАЖЕ ШЕФИЛД. НАТЪПЧИ МУ ГО ЗДРАВО.

Както първата, и тази бе подписана КОРД. Той подаде и двете на Роза. Тя ги прочете и вдигна към него грейналия си поглед.

— Успяхме! — каза тя възбудено. Той се канеше да я вдигне в прегръдките си, когато вратата пак се отвори.

— Да, мис Уилсън? — запита той смутен.

— Прощавайте за безпокойството, мистър Улф — каза тя, — но току-що пристигна трета телеграма.

— Добре де, не стойте там. Дайте я. — Той погледна Роза. — Тази е за нас двамата — каза и й я подаде. — Отвори я ти.

Тя погледна плика, после Дейвид. На лицето й грейна усмивка.

Той погледна телеграмата в ръката й:

ВСИЧКО ХУБАВО! ПОЖЕЛАВАМ БЛИЗНАЦИ!

Тази телеграма носеше подписа ДЖОНАС.

Книга седма

Джонас — 1940

1.

— Това е страхотна глупост! — мърмореше Форестър, докато издигаше САВ–200 във въздуха зад формацията от Спитфайър.

— Кое е глупост? — попитах аз и погледнах назад от седалката на втория пилот, за да видя как Лондон потъва зад гърба ни в леката утринна мъгла. Все още се забелязваха няколко пожара от нападението миналата нощ. — Не купиха самолета ни, но ще купят всички В–17, които успеем да произведем. По дяволите, и двамата знаем, че трябва да има уеднаквяване.

— Не говоря за това — изръмжа Роджър.

— Проверка на двигатели едно и две — извика Мориси зад нас. — Проверка на двигатели три и четири. Можете да прекъснете горивото.

— Проверка. — Роджър намали подаването на сместа. — За това именно говоря — продължи той, посочвайки към Мориси, който действаше като бордов механик. — Глупост. Всички ние в един и същ самолет. Ами ако падне? Кой ще остане да ръководи компанията?

— Премного се тревожиш — ухилих се аз.

Той отвърна на усмивката механично.

— Затова ми плащаш. Президентът на компанията трябва да се тревожи. Особено при начина, по който се разрастваме. Миналата година надминахме тридесет и пет милиона; тази година с военните поръчки ще надхвърлим стоте милиона. Трябва да започнем да обучаваме хора, които да поемат работата в случай че нещо стане с нас.

Присегнах за цигара.

— Какво може да ни се случи? — запитах, докато я палех. Погледнах през облака дим. — Освен ако не ревнуваш заради онези от Роял Еър Форс, които видяхме преди малко, и не си намислил да се връщаш в армията.

Той се наведе, измъкна цигарата от устата ми и я мушна между устните си.

— Знаеш, че не е така, Джонас. Не мога вече да се меря с младоците. Ще си играят с мен като котка с мишка. Щом трябва да съм кабинетен плъх, предпочитам да стоя тук, където поне съм от Генералния щаб.

Казаното от него имаше смисъл. Войната ни тласкаше към разширяване, за каквото никой от нас дори не бе мечтал. А още не бяхме влезли истински в нея.

— Ще трябва да намерим някой да ръководи завода в Канада.

Кимнах мълчаливо. Беше се оказал прав — ходът идеше да бъде дяволски сполучлив. Щяхме да изработваме частите в нашите заводи в Щатите, после да ги експедираме в Канада, където щяха да се сглобяват на поточните линии. Щом излезеха, Канадските кралски въздушни сили щяха да имат грижата да стигнат до Англия. Тръгнеше ли добре, можеше да намалим с три седмици времето за производство на един самолет.

Идеята имаше и някои финансови предимства. Британското и канадското правителство бяха склонни да подпомогнат построяването на заводите, от което ние реализирахме двустранни икономии. Фабриката щеше да ни струва по-евтино, тъй като не бяхме обременени с лихви, а данъците за чист доход щяха да се плащат в Канада, където амортизационните отчисления бяха четири пъти по-малки от тези на Чичо Сам. Освен това момчетата на Негово Величество също бяха щастливи, тъй като, бидейки в стерлинговата зона, трябваше да плащат по-малко американски долари.

— Съгласен съм. Обаче никое от момчетата, които работят за нас, няма опита, за да се залови с такава голяма работа. С изключение на Мориси, естествено. А от него не можем да се лишим. Имаш ли някого предвид?

— Естествено — каза той, отправяйки ми странен поглед. — Обаче едва ли ще ти се понрави.

Изгледах го.

— Кажи да видим.

— Еймос Уинтроп.

— Не!

— Единствено той може да се справи — посочи Форестър. — И едва ли ще ни бъде на разположение за дълго. Тъй както вървят нещата, някой ще го лапне.

— Тяхна си работа! Той е женкар и пияница. Освен това, където и да е отишъл, все се е осирал.

— Обаче познава в детайли производството на самолети — упорито настоя Форестър. И пак ме погледна. — Чух какво се е случило между вас двамата, но това няма нищо общо с нашата работа.

Не отговорих. Далеч напред видях как летящият начело във формацията от Спитфайър поклаща крила. Това бе сигналът да включим радиоапаратите. Форестър се наведе и щракна ключето.

— Да, капитане?

— Тук би оставяме, момчета.

Погледнах надолу. Сивите води на Атлантическия, океан ме гледаха. Бяхме на сто и петдесет километра от бреговете на Британските острови.

— Добре, капитане — отвърна Форестър. — Благодарим ви.

— Успешно завръщане, приятели. И не забравяйте да ни изпратите големите. Ще ни трябват следващото лято, за да си го върнем на Адолф.

Форестър се засмя. Англичаните едва бяха удържали набезите на врага и вече мислеха за отплата.

— Ще ги имате, капитане.

— Чудесно. Изключвам.

Той разклати крилата на своя Спитфайър и формацията направи широк завой назад, към родното крайбрежие. След това настъпи тишина и ние останахме сами над Атлантическия океан на път за дома.

Свалих си предпазния колан и се изправих.

— Ако нямаш нищо против, ще отида отзад да подремна.

Роджър кимна. Отворих вратата към съседното помещение.

— Помисли за това, което ти казах — подвикна след мене той.

— Ако говориш за Еймос Уинтроп, откажи се.

Мориси седеше обезсърчен на седалката на бордовия инженер. Вдигна поглед към мен, когато влязох.

— Не разбирам — промълви тъжно той.

Седнах до него.

— Лесно е да се схване. В–17 лети с екипаж от пет души, а нашите — с девет. Това означава, че могат да пуснат почти два пъти повече самолети във въздуха. До Германия и обратно курсът е малко над три хиляди километра, затова не им е нужен самолет с пробег от осем хиляди километра. Освен това оперативните разходи са малко повече от половината от нашите.

— Но този самолет може да лети три хиляди метра по-високо и триста километра в час по-бързо — не се предаваше Мориси. — И носи почти два пъти повече бомбен товар.

— Бедата при теб, Мориси, е, че изпреварваш времето. Те не са готови още за самолети като този.

Видях наскърбения израз отново да се появява на лицето му. За момент го съжалих. Казаното от мен беше вярно. За моите пари той бе най-големият авиоконструктор на света.

— Я стига! Не се тревожи, ще се сетят за теб. Един ден ще летят хиляди самолети като този.

— Но не и в тази война — каза примирено той. Извади от кашона термос. — Мисля да занеса кафе на Роджър.

Мина отпред в пилотската кабина, а аз се изтегнах на койката. Бръмченето на четирите двигателя кънтеше в ушите ми. Затворих очи. Три седмици в Англия и през цялото време не бях спал и една нощ свястно. Все бомбардировки и момичета. Бомби и момичета. Бомбите. Момичетата. Заспах.

Острото свистене от падаща бомба стигна апогея си, когато падна някъде наблизо. За миг разговорът на масата увисна във въздуха.

— Боя се за дъщеря си, мистър Корд — каза стройната жена с посивели коси от дясната ми страна.

Погледнах първо нея, после Мориси, седнал насреща. Лицето му беше побеляло и напрегнато. Бомбата бе паднала до вратата, така да се каже, а тя се тревожеше за дъщеря си, която бе в безопасност в Америка. Може би имаше основания. Тя бе майката на Моника.

— Не съм виждала Моника, откакто бе на девет години — продължи мисис Холм нервно. — Горе-долу от двадесет години. Често мисля за нея.

Кой те знае колко често, помислих аз. Смятах, че при майките е по-друго. Но и те не се различаваха от бащите. Мислеха най-напред за себе си. Поне в едно отношение си приличахме с Моника. Родителите ни не даваха пукната пара за нас. Моята майка бе умряла, а нейната бе избягала с друг мъж.

Тя вдигна към мен теменужените очи зад дългите мигли и аз долових красотата, която бе предала на дъщеря си.

— Мислите ли, че ще я видите, когато се върнете в Щатите, мистър Корд?

— Съмнявам се, мисис Холм — отвърнах аз. — Сега Моника живее в Ню Йорк. Аз живея в Невада.

Тя помълча известно време, после погледът й пак ме прободе.

— Не ме харесвате особено, нали, мистър Корд?

— Всъщност не съм мислил за това, мисис Холм — казах бързо аз. — Прощавайте, ако създавам такова впечатление.

Тя се усмихна.

— Не че сте казали нещо. Просто почувствах дръпването, когато ви казах коя съм. — Тя заигра нервно с лъжицата. — Предполагам, че Еймос ви е разказал всичко за мен — как съм забягнала с друг мъж, как съм го оставила сам да отгледа детето.

— Аз и Уинтроп не бяхме много близки. Никога не сме говорили за вас.

— Трябва да ми повярвате, мистър Корд — прошепна тя напрегнато. — Не съм изоставяла дъщеря си. Искам тя да научи това, да ме разбере.

Нищо не се променяше. Все родителите трябваше да бъдат разбирани, вместо те да разбират.

— Еймос Уинтроп беше женкар и мошеник — промълви тихо тя, без горчивина. — Десетте години брачен живот с него бяха същински ад. През медения месец няколко пъти го залавях с други жени. И накрая, когато се влюбих в един сериозен, почтен мъж, той ме шантажира да му оставя дъщеря си, заплашвайки, че ще провали кариерата на този мъж, който бе на служба на Нейно Величество.

Погледнах я. Звучеше правдоподобно. Еймос бе хитрец, пълен с подобни номера. Познавах го.

— Писахте ли някога на Моника да й разкажете всичко?

— Как може човек да пише подобни неща на собствената си дъщеря?

Не й отговорих.

— Преди десетина години получих вест от Еймос, че ще я прати при мен и помислих, че като дойде, ще й разкажа всичко и тя ще ме разбере. — Тя поклати леко глава. — Прочетох във вестниците за вашата женитба и тя така и не дойде.

Прислужникът влезе и отнесе празните прибори. Друг постави чашки за кафе пред нас. Когато излезе, попитах:

— Какво точно искате от мен, мисис Холм?

Погледът й се плъзна по лицето ми. Видях, че очите й са влажни. Гласът обаче не трепереше, когато изрече:

— Ако се случи да я видите, мистър Корд, кажете й, че съм питала за нея, че мисля за нея и че ще се радвам, ако ми се обади.

Кимнах бавно.

— Ще го сторя, мисис Холм.

Прислужникът започна да разлива кафето, а глухият тътен на падащи бомби продължаваше да звучи, заглушен от тежките завеси, като далечен гръм над мирновременен Лондон.

Ревът на четирите големи двигателя отново забуча в ушите ми и аз отворих очи. Мориси дремеше на седалката, главата му неудобно килната настрана. Когато станах, той отвори очи.

— Колко време съм спал? — попитах аз.

— Около четири часа.

— Най-добре да сменя Роджър — казах аз и се изправих.

Форестър вдигна поглед, когато влязох в кабината.

— Явно си бил много уморен. По едно време хъркаше така силно, че си помислих, че имаме пет двигателя, а не четири.

Отпуснах се на седалката на втория пилот.

— Дай да те сменя, за да си починеш. Къде се намираме?

— Тук някъде — каза той, посочвайки с пръст върху картата между нас. Хвърлих поглед. Бяхме на около хиляда и петстотин километра от Англия, над океана.

— Бавно се движим.

Той кимна.

— Попаднахме на силен насрещен вятър.

Присегнах за кормилото и го дръпнах към мен, докато включи.

— Готово — казах. — Поемам го.

Той освободи кормилото, стана и се протегна.

— Ще се опитам да дремна.

— Чудесно — поощрих го аз и погледнах през люка. Започваше да вали.

— Сигурен ли си, че можеш да си държиш очите отворени няколко часа?

— Ще се справя.

Той се разсмя.

— Или си по-добър от мен, или аз остарявам. По едно време си мислех, че възнамеряваш да спиш с всички англичанки.

Ухилих се на свой ред.

— При онези непрестанно падащи бомби счетох за нужно да се възползвам колкото мога от случая.

Той пак се засмя и напусна кабината. Обърнах се към контролите. Очевидно не бях единственият, който разсъждаваше така. Сигурно и момичетата изпитваха същото. Имаше нещо отчаяно в начина, по който настояваха да се възползваш от услугите им.

Ето че заваля сняг; тежки снежни парцали, които се лепяха по прозорчето. Включих обезмразителите и загледах как снегът се превръща на вода по плексигласа. Скоростта на въздуха беше триста и спадаше. Това означаваше, че насрещният вятър се усилваше. Реших да видя дали не можем да се изкачим над него.

Дръпнах кормилото назад и големият самолет бавно започна да се издига. Пресякох облаците и на четири хиляди метра излязох на ярко слънце.

Включих джирокомпенсатора и изравних самолета.

През остатъка от пътя до дома полетът бе чист и гладък.

2.

Робер стоеше на прага пред отворената врата, когато излязох от асансьора. Макар да беше четири сутринта, изглеждаше свеж и бодър, като че ли току-що ставаше. Черното лице над бялата риза и безупречно скроеното лакейско сако грейна в приветлива усмивка.

— Добро утро, мистър Корд. Добре ли пътувахте?

— Благодаря, Робер. Чудесно.

Той затвори вратата след себе си.

— Мистър Макалистър е във всекидневната. Чака ви от осем часа снощи.

— Ще говоря с него — казах аз и тръгнах да прекосявам антрето.

— Ще ви приготвя сандвич с месо и кафе, мистър Корд.

Спрях се и погледнах стария негър. Сякаш не остаряваше. Косата му бе все така черна и гъста. Фигурата му едра и изправена.

— Хей, Робер, знаеш ли какво? Липсваше ми.

Той пак се усмихна. Нямаше раболепие или фалш в усмивката му. Беше усмивка на приятел.

— И вие ми липсвахте, мистър Корд.

Обърнах се и влязох във всекидневната. Робер беше повече от приятел. Той ми беше нещо като ангел-хранител. Не зная какво щеше да стане с мен след смъртта на Рина, ако не беше Робер.

Когато се върнах от Ню Йорк в Рено, бях същинска развалина. Не ми се правеше нищо. Исках само да пия и да забравя. Хората ми бяха непоносими.

Баща ми не ми даваше мира; сякаш ме бе яхнал на раменете като пустинен индианец на пони. Бях пожелал неговата жена. Умряла беше неговата жена. Тогава защо плачех? Защо всичко бе опустяло за мен?

После една сутрин се събудих в мръсния заден двор, при колибата, където бе стаята на Невада, и видях Робер над главата си. Смътно си спомних как се бях облегнал на стената, където довърших бутилката бърбън. Това беше предната нощ. Бавно извърнах глава. Празната бутилка лежеше до мен.

Вдигнах ръка от праха и се опипах. Главата ме болеше, устата бе пресъхнала и когато направих опит да се изправя на крака, не ми достигнаха сили.

Усетих ръката на Робер да се плъзга под мишниците ми и да ме изправя на крака. Закрачихме по утъпканата земя.

— Благодаря ти — казах аз, облегнат на него. — Ще се оправя, щом пийна едно.

Гласът му беше толкова кротък, че отначало ми се стори, че не съм го чул.

— Никакво уиски вече, мистър Корд.

Опулих се насреща му.

— Какво рече?

Големите му очи ме гледаха безизразно.

— Никакво уиски вече, мистър Корд — повтори той. — Смятам, че е време да престанете.

Гневът се надигна в мен и ми даде сили. Отскубнах се от него.

— Кой, по дяволите, смяташ, че си ти? — креснах аз. — Щом искам да пия, ще пия!

Той поклати глава.

— Никакво уиски вече. Не сте малко момче. Не можете да бягате и да криете главата си в бутилка уиски всеки път, щом ви се случи нещо неприятно.

Изгледах го, безмълвен за миг, а гневът ме обливаше на студени вълни. После възвърнах гласа си.

— Уволнен си! — креснах аз. — Никой черен кучи син не може да ме командва!

Обърнах се и тръгнах към къщата. Усетих ръката му на рамото си и се обърнах. Лицето му бе помръкнало.

— Съжалявам, мистър Корд — промълви той.

— Не е нужно да се извиняваш, Робер.

— Не се извинявам за това, което казах, мистър Корд — отговори той с притихнал глас. После видях как грамадният му, приличащ на чук, юмрук се насочва към мене. Направих опит да се отдръпна, но изглежда, че нещо в тялото ми не действаше тъй, както ми се искаше, така че пак потънах в дълбока тъмнина.

Този път, когато се събудих, бях в леглото си, загърнат в чисти чаршафи. В камината гореше огън, чувствах се съвсем отпаднал. Извърнах глава. Робер седеше на стола до леглото ми. На масичката до него имаше малък супник, от който се издигаше пара.

— Приготвих ви топла супа — каза той, а очите му ме гледаха спокойно.

— Защо си ме довел тук?

— Планинският въздух ще ви подейства добре.

— Няма да остана — скочих аз. Достатъчно се бях наситил на тази хижа последния път. По време на медения си месец.

Огромната ръка на Робер ме бутна назад върху възглавницата.

— Ще останете — настоя кротко той. Вдигна капака на супника и потопи една лъжица в него, после пълна я поднесе към устата ми. — Яжте.

Тихият му глас беше толкова властен, че неволно разтворих уста, преди да съм размислил. Горещата супа ме пареше, докато си пробиваше път. После махнах с ръка.

— Не искам.

Загледах се известно време в тъмните му очи и почувствах как внезапно в душата ми се надигат болка и самота, каквито никога дотогава не бях изпитвал. Изведнъж започнах да плача.

Той остави супника.

— Поплачете си, мистър Корд. Наплачете се. Но ще видите, че сълзите няма да ви помогнат повече от уискито.

Седеше на верандата под късното следобедно слънце, когато най-после се показах навън. Всичко наоколо бе потънало в зеленина: храстите, дърветата, всичко надолу по склоновете, чак до края, където преливаше в жълтите и червени пустинни пясъци. Той се изправи на крака, когато отворих вратата.

Отидох до парапета и се загледах надолу. Бяхме далеч от хората. Обърнах се и го погледнах.

— Какво има за вечеря, Робер? — попитах аз. Той сви рамене.

— Да си кажа истината, мистър Корд, чаках да видя как ще се чувствате.

— Наблизо има един поток с най-големите пъстърви, които съм виждал.

Той се усмихна.

— Чудесно би било да хапнем пъстърва, мистър Корд.

Изминаха близо две години, преди да слезем от планината. Дивеч имаше в изобилие, а веднъж седмично Робер отиваше с колата за продукти. Поотслабнах и замургавях под слънцето и подпухналостта от градския живот изчезна със заякването на мускулите на тялото.

Някак привикнахме към новия живот и беше чудно как добре вървеше работата и без мен. Просто се доказваше старата максима: стигнеш ли веднъж определена височина, трудно можеш да спреш растежа. Всички компании се развиваха, с изключение на филмовата. Тя страдаше от липса на капитал, но това не ме интересуваше особено много вече.

Три пъти седмично говорех с Макалистър по телефона. Обикновено това беше достатъчно, за да се оправят основните проблеми. Веднъж в месеца Мак пристигаше по лъкатушещия път, напълнил чантата с документи, които трябваше да подпиша, и доклади, които да проуча.

Мак беше изключително проницателен човек. Много малко неща убягваха от наблюдателното му око. По някакъв загадъчен начин всичко значително, което ставаше в коя да е от компаниите, намираше своето място в докладите му. Много бяха нещата, в които съзнавах, че е редно лично аз да се намеся, ала всичко ми се струваше някак безкрайно далечно и съвсем маловажно.

Бяхме прекарали почти година и половина, когато дойде първият външен посетител. Бях излязъл на лов и се връщах по пътеката с връзка пъдпъдъци в ръка, когато забелязах непозната кола, паркирана пред хижата. Беше Шевролет с калифорнийски номер.

Заобиколих и надникнах да видя регистрацията на таблото: Доктор Роза Щрасмер, 1104 Крайбрежен булевард, Малибу, Калифорния. Обърнах се и влязох в хижата. На кушетката седеше млада жена и пушеше цигара. Имаше черна коса, сиви очи и решителна брадичка.

Когато се изправи, видях, че е обута в избелели джинси, които някак подчертаваха стройните, женствени извивки на бедрата.

— Мистър Корд? — запита тя, протягайки ръка към мен, с някакъв особен лек акцент в гласа. — Казвам се Роза Щрасмер, дъщеря на Ото Щрасмер.

Поех ръката й и я погледнах. Ръкостискането й беше стегнато. Направих опит да прикрия леката нотка на досада в гласа си.

— Как научихте къде да ме намерите?

Тя извади един плик и ми го подаде.

— Мистър Макалистър ме помоли да се отбия да ви предам това, когато узна, че ще поскитам насам през отпуската си.

Отворих плика и погледнах книжата в него. Нямаше нищо, което не можеше да почака до следващото му идване. Оставих го на масата. Робер влезе в стаята точно в този момент. Изгледа ме с любопитство, докато поемаше връзката с пъдпъдъци и пушката и тръгна към кухнята.

— Надявам се, че не съм ви обезпокоила, мистър Корд — каза бързо тя.

Погледнах я. Каквото и да изпитвах, не тя беше виновната. Просто едно много хитро напомняне от Мак, че не мога да остана завинаги в планината.

— Не — отговорих аз. — Трябва да простите изненадата ми. Не ни идват често гости тук.

Внезапно тя се усмихна. Когато се усмихнеше, лицето й придобиваше странна, ведра красота.

— Напълно ви разбирам защо не каните хора тук, мистър Корд — отбеляза тя. — Повече от двама души тук биха пренаселили този рай.

Не й отговорих.

Тя се поколеба за миг, после тръгна към вратата.

— Трябва да тръгвам — каза неловко. — Радвам се, че се запознахме. Толкова съм слушала за вас от баща си.

— Доктор Щрасмер!

Тя се обърна изненадана към мен.

— Да, мистър Корд!

— Пак ще ви помоля да ме извините — казах бързо аз. — След като поживях тук, изглежда съм забравил как се държат нормалните хора. Как е баща ви?

— Добре е и е щастлив, мистър Корд, благодарение на вас. Никога не се уморява да ми разказва как сте шантажирали Гьоринг, за да го измъкнете от Германия. Счита ви за много смел човек.

Усмихнах се.

— Баща ви е смелият човек, докторе. Аз свърших съвсем малко.

— За мама и мен то не беше никак малко — промълви тя. Пак се поколеба. — Сега наистина трябва да си ходя.

— Останете за вечеря — поканих аз. — Робер пълни пъдпъдъците с див ориз така, че ще останете възхитена.

Очите й се вгледаха в моите.

— Ще остана — отговори тя. — При едно условие. Че ще ме наричате Роза, не „докторе“.

— Дадено. Седнете сега, а аз ще се обадя на Робер да донесе нещо за пиене.

Но Робер беше вече на вратата с каничка мартини. Когато привършихме с вечерята, беше много късно за нея да слиза от планината, затова Робер й приготви легло в миниатюрната спалня за гости. Тя си легна, аз се заседях известно време във всекидневната, после се прибрах в спалнята.

За пръв път от дълго време не можех да заспя веднага. Дълго гледах танцуващите по тавана сенки. После долових някакъв шум до вратата и се надигнах в леглото.

Тя застана смълчана на прага за миг, после влезе в стаята. Спря до леглото и ме загледа.

— Не се плаши, самотнико — прошепна тя с мекия си глас. — Не искам нищо повече от теб, освен тази нощ.

— Но, Роза…

Тя притисна показалец към устните ми и се мушна в леглото, топла и женствена, съчувстваща и разбираща. Притисна главата ми към гърдите си, както майка би направила с рожбата си.

— Сега разбирам защо ме изпрати Макалистър.

Обвих с длани малките й, твърди гърди.

— Роза, ти си прекрасна — прошепнах аз.

Чух приглушения й смях.

— Зная, че не съм прекрасна, но съм щастлива, че го казваш.

Положи глава върху възглавницата и ме погледна с топлите си, кротки очи.

— Kommen Sie, Liebchen — каза нежно тя, протягайки ръце към мен. — Ти върна баща ми към живота, позволи ми аз да те върна в твоя.

На сутринта, след закуска, когато тя си замина, тръгнах замислен към всекидневната. Робер ме погледна от масата, където разчистваше приборите. Не заговорихме. Нямаше нужда. В този момент и двамата знаехме, че беше само въпрос на време, преди да напуснем планината.

Светът не беше вече толкова далечен.

Когато влязох във всекидневната, Макалистър спеше на кушетката. Отидох до него и го докоснах по рамото. Той отвори очи и ме погледна.

— Здравей, Джонас — каза той, надигна се и разтърка очи. Извади цигара и я запали. След миг сънят бе изчезнал от очите му. — Очаквах те, защото Шефилд ни притиска за дирекционния съвет — обясни той.

Отпуснах се в съседното кресло.

— Дейвид събра ли дяловете?

— Да.

— Шефилд знае ли?

— Мисля, че не — отвърна той. — От начина, по който говори, предполагам, че все още мисли, че компанията му е в кърпа вързана. — Той си изгаси цигарата в пепелника. — Шефилд заяви, че ако се срещнеш с него преди съвета, бил склонен да ти направи предложение за акциите.

Изсмях се.

— Много мило от негова страна, нали? — изритах си обувките. — Кажи му да върви по дяволите.

— Един момент, Джонас — бързо ме прекъсна Мак. — Все пак, мисля, че ще бъде по-добре, ако се видиш с него. Може да ни създаде куп неприятности. В края на краищата ще гласува с около тридесет процента от капитала.

— Нека — отсякох аз. — Щом иска да се бием, ще се бием.

— Срещнете се все пак — настоя Мак. — Прекалено много неща те чакат, за да се обвържеш с такова нещо сега.

Както винаги беше прав. Не можех да бъда на шест места едновременно. Освен това, ако исках да направя „Грешницата“, не можех да си позволя един глупав акционерен процес да забави производството.

— Добре. Телефонирай му и му кажи веднага да дойде.

— Веднага? — запита Мак. — Господи! Ами че сега е четири часа сутринта!

— И какво от това? Той иска да се срещнем, не аз.

Мак се отправи към телефона.

— И щом свършиш с него — казах аз, — телефонирай на Морони в Калифорния и разбери дали банката би ми заела пари да откупя акциите на Шефилд, ако им дам ипотека върху театрите.

Нямаше смисъл да използвам собствените си пари, ако можеше да не прибягвам до тях.

3.

Гледах как Шефилд вдигна чашката кафе към устните си. Косата му беше малко по-сива, малко по-оредяла, но очилата без рамки все още проблясваха хищно над тънкия, дълъг нос. Все пак, трябва да призная, че прие поражението по-достойно, отколкото бих го сторил аз в случай че бях на негово място.

— Къде сбърках, Джонас? — запита небрежно той с нехайния тон на лекар към пациента. — Наистина бях готов да платя повече пари.

Отпуснах се в креслото.

— Бил си на прав път. Грешката ти е, че използва неподходяща валута.

— Не разбирам.

— Хората от киното са малко по-различни. Естествено, и те обичат парите като всички други. Но има едно нещо, което желаят още повече.

— Власт?

— Само отчасти — поклатих глава аз. — Това, което искат повече от всичко друго, е да правят филми. И то не обикновени филми, а такива, които биха им извоювали признание. Обичат да ги считат за хора на изкуството. Добре обезпечени с пари, разбира се, но все пак хора на изкуството.

— Да разбирам ли, че са приели твоите обещания вместо моите, само защото ти си правил филми?

— Предполагам, че е нещо такова — усмихнах се аз. — Когато произвеждам даден филм, те чувстват, че съм поел същия риск като самите тях. Не рискувам пари. Влагам цялото си същество в продукцията. Авторитет, способности, творчество.

— Творческо въображение ли?

— Това е термин, който научих от Дейвид Улф. Използва го при класификацията на продуцентите. Тези, които го имат, правят големи филми. С две думи, предпочетоха мен, защото бях готов да бъда един от тях.

— Разбирам — каза Шефилд замислено. — Няма да повторя тази грешка.

— Сигурен съм, че няма. — Почувствах някакво съмнение да се поражда в мен. Стана много лесно. Той го приемаше съвсем леко. А беше борец. Но борците не се дават лесно.

Освен това, целият му подход противоречеше на обикновения му маниер в сделките. Шефилд беше финансист. Въпреки това, в дадения случай се бе насочил направо към хората от киното. По-естествено бе да се свърже и да преговаря с мен. Бяхме се срещнали и сблъскали. Но всеки от нас щеше да отстъпи по малко и накрая бихме се споразумели, всеки доволен от това, което е постигнал.

Отговорът можеше да бъде само един. Нещо, случило се по време на посещението ми в Англия, изведнъж доби своя смисъл. Излизах от прожекционната зала на нашата кантора в Лондон, където бях отишъл да видя пробата на Джени Дентън с нашия британски директор по продажбите.

Когато влязохме в кабинета му, телефонът звънеше. Той вдигна слушалката и говори няколко минути, после я остави. Погледна ме.

— Беше разпространителят от мрежата на кината „Енгел“ — обясни той. — Сега се увърта за филми. Всичките им студия бяха поразени още при първите набези, а не бяха сключили сделки с американски производители като другите компании.

— Какво ще правят? — запитах разсеяно аз, все още замислен върху пробата. За пръв път откак Рина умря, усетих познатата възбуда, свързана с правенето на филми. Едва дочух отговора му.

— Не зная — отговори той. — Имат четиристотин киносалона и ако през следващите шест месеца не намерят филми, ще трябва да затворят половината от тях.

— Много лошо — промърморих аз. Хич не ме интересуваше. Енгел, както и Корд, бе дошъл в Англия от Средна Европа и се бе заловил с филмовата индустрия. Но докато Корд се бе заловил с производството, Енгел се бе захванал с киносалоните. Прибягваше до производството само, за да се измъкне от затрудненията, свързани със снабдяването на филми. „Ранк“, „Бритиш Лайън“, „Гомон“ и „Асошиейтед“ успяваха помежду си да контролират цялото производство — и американското, и английското. И все пак, нямаше защо да се жали Енгел. Бях дочул, че капиталовложенията му в Щатите възлизат на повече от двадесет милиона долара.

Съвсем бях забравил този разговор. Но ето че сега всичко си идваше на място. Би било много изгоден номер, ако Енгел успееше да задигне компанията под носа ми. И това бе точно такава сделка, каквато средноевропейският му ум би могъл да измисли. Погледнах Шефилд.

— Какво възнамерява Енгел да прави с дяловете сега? — запитах небрежно аз.

— Не зная. — После ме изгледа. — Нищо чудно — тихо промълви той. — Сега разбирам, защо не стигнахме доникъде. Ти си знаел всичко.

Не му отговорих. Забелязах изненадата по лицето на Мак зад него, но се престорих, че не съм я видял.

— А бях започнал да вярвам в измишльотините, които ми пробута, че хората от киното се поддържат един друг — каза Шефилд.

Усмихнах се.

— Сега, след като сметката ви излезе крива, предполагам, че на Енгел не му остава нищо, освен да закрие кината си. Никъде другаде не би могъл да намери филми.

Шефилд остана смълчан, но очите му дебнеха.

— Е, Джонас — каза той, — какво си намислил?

— Не би ли желал мистър Енгел да закупи „Норман филм дистрибюшънс“ в Англия? Това би му осигурило достъп до нашето производство и няма да се наложи да затваря киносалоните.

— Колко ще му струва това?

— Колко акции притежава?

— Около шестстотин хиляди.

— Ще му струва толкова — отсякох аз.

— Това прави пет милиона долара! „Бритиш Норман“ изкарва само триста хиляди годишно. При това положение ще му трябват двадесет години, докато си прибере парите обратно.

— Всичко зависи от гледната точка. Затварянето на двеста киносалона означава загуба на повече от един милион фунта стерлинги годишно.

Той ме изгледа продължително, после се изправи.

— Може ли да използвам телефона за един разговор до Лондон? Въпреки разликата във времето, може би ще успея да хвана мистър Енгел, преди да е напуснал кантората.

— Заповядай — казах аз. Докато отиваше към телефона, си погледнах часовника. Беше девет часа и знаех, че съм го уловил. Защото никой, нито дори Джордж Енгел, не напускаше кабинета си в два часа следобед. Не в добрата стара Англия, където канторите бяха отворени до шест и чиновниците все още стояха на високите столчета зад старомодните писалища. Най-вероятно Енгел очакваше позвъняването на Шефилд точно сега.

До обед всичко беше уредено. Мистър Енгел и адвокатите му щяха да пристигнат в Ню Йорк следващата седмица, за да подпишат споразумението. В цялата работа имаше само едно неприятно нещо: трябваше да остана в Ню Йорк. Присегнах към телефона.

— На кого ще се обаждаш? — запита Мак.

— На Дейвид Улф. Той е изпълнителният директор на компанията. Трябва и той да подпише книжата.

— Остави слушалката — изрече уморено Мак. — Той е в Ню Йорк. Доведох го със себе си.

— О — казах аз. Отидох до прозореца и се загледах надолу. Ню Йорк по обед. Долавях напрежението в уличното движение по Парк авеню. Започнах отсега да се чувствам неспокоен. Обърнах се към Макалистър.

— Добре, докарай го тук. След два месеца започвам голям филм. Бих искал да узная какво се прави по него.

— Дейвид води и Бонър, за да доуточните производствените подробности.

Вперих поглед в него. Бяха помислили за всичко. Отпуснах се в един стол. На вратата се позвъни и Робер отиде да отвори. Влязоха Форестър и Мориси. Наблюдавах ги, докато прекосяваха стаята.

— Мислех, че тази сутрин трябва да тръгнеш за Калифорния, Мориси — казах хладно аз. — Как смяташ, че ще успеем да подготвим новата производствена линия?

— Не зная дали ще можем, Джонас — обади се бързо той.

— Какво, по дяволите, значи това? — избухнах аз. — Нали каза, че можем да го направим. Ти присъстваше при подписването на договора.

— По-спокойно, Джонас — тихо се обади Форестър. — Имаме един проблем.

— Какъв проблем?

— Армията на Съединените щати току-що поръча пет СА–200. Искат първата доставка през юни и това ни връзва. Не можем да им произвеждаме В–17 на същата производствена линия. Ти трябва да решиш кои да започнем по-напред.

Вторачих се в него.

— Ти решавай. Ти си президент на компанията.

— Ти си собственик на проклетата компания — кресна ми на свой ред той. — Кой договор ще предпочетеш да уважиш?

— И двата. Не сме се заловили с тази работа, за да отхвърляме пари.

— В такъв случай трябва веднага да пуснем в действие завода в Канада. Можем да уредим преустройството, ако В–17 се произвежда там.

— Тогава го направи.

— Добре. Дай ми Еймос Уинтроп за ръководител.

— Казах ти вече! Никакъв Еймос Уинтроп!

— Никакъв Уинтроп, никакъв канадски завод. Не възнамерявам да изпратя един куп хора на смърт в самолети, монтирани от аматьори, само заради това, че се инатиш да се вслушаш в разума.

— Все още летецът-герой, а? — подиграх го аз. — Какво те интересува кой ще ги монтира? Нали ти няма да летиш?

Той прекоси стаята и застана до стола, загледан в мен. Видях го да свива юмруци.

— Докато ти курварстваше из Лондон и се стараеше да изчукаш всичко, което ти падне, аз бях на летищата и гледах пребитите от умора копелета, капнали от старанията си да прогонят нацистките бомбардировачи от клатещия ти задник. Именно там и тогава взех решението, че ако ни се усмихне щастието да сключим договора, лично ще се погрижа всеки експедиран от нас самолет да бъде такъв, че сам аз да не се страхувам, ако трябва да летя с него.

— Браво, браво! — казах саркастично аз.

— Кога реши да сложиш името си на самолет, който не е от най-добро качество? Когато парите ти станаха достатъчно много ли?

Изгледах го продължително. Прав беше. Веднъж баща ми бе казал същото по малко по-друг начин. Вървяхме из завода в Невада, когато Джейк Плат, надзирателят, се изправи пред него с доклад за някаква неудовлетворителна партида барут. Предложи да го смеси с голямо количество от добрия, така че да се погълне загубата. Баща ми се беше обърнал към него побеснял: „А кой ще погълне загубата на реномето ми? — кресна той. — Всяка кутия барут носи моето име. Изгори го!“.

— Добре, Роджър — изрекох бавно аз. — Получаваш Уинтроп.

Той впи очи в моите. Когато заговори, гласът му беше по-тих.

— Ще трябва ти да ни го намериш. Пращам веднага Мориси в Канада да пусне новия завод, а аз ще се върна на Крайбрежието да започна производството.

— Къде е той?

— Не зная — отговори Роджър. — Последното, което чувах, бе, че се намирал в Ню Йорк, но когато тази сутрин проверих, се оказа, че никой не знае къде е сега. Изчезнал е безследно.

4.

Отпуснах се в един ъгъл на голямата лимузина, докато прекосяваме моста Куийнсбароу. Вече съжалявах за решението си да дойда тук. В Куийнс имаше нещо, което ме потискаше. Загледах се през прозореца, докато Робер ловко промъкваше голямата кола през движението. Изведнъж ме доядя на Моника, че живее тук.

Разпознах групата къщи, когато колата спря. Не бяха се променили, с изключение на това, че сега поляната бе гола и кафява в зимната си премяна, докато последния път беше яркозелена.

— Почакай тук — казах аз на Робер. Изкачих трите стъпала и натиснах звънеца. Пронизващ вятър свистеше между постройките и аз вдигнах яката на балтона. Наместих неудобния пакет под мишницата.

Вратата се отвори и едно момиченце застана на прага, като повдигна поглед към мен. Очите й бяха теменужени и сериозни.

— Джо-Ан? — попитах плахо аз. Тя кимна мълчаливо.

Изгледах я. Как ни напомнят децата за хода на времето. Растат така, че отмерват годините ти по-точно от хода на будилника. Последния път, когато я бях видял, беше малко по-голяма от бебе.

— Аз съм Джонас Корд — съобщих й аз. — В къщи ли е майка, ти?

— Влезте — покани тя с тих, ясен глас. Последвах я във всекидневната. Тя обърна лице към мен. — Седнете. Мами се облича. Каза, че няма да се бави.

Седнах, а тя се настани на стола насреща. Загледа ме с големите си, сериозни очи, без да проговори. Започнах да се чувствам неудобно от това прямо оглеждане и запалих цигара. Очите й проследиха ръката ми, докато търсех пепелника, за да оставя клечката кибрит.

— Ей там е — каза тя и посочи към масичката от дясната ми страна.

— Благодаря.

— Няма защо — учтиво отвърна тя. После пак се умълча, приковала очи в лицето ми. Дръпнах от цигарата и след малко я запитах:

— Помниш ли ме, Джо-Ан?

Очите й се спуснаха надолу и тя изведнъж се засрами, ръцете й заоглаждаха подгъва на рокличката на коленете с типичен женски жест.

— Да.

— Последния път, когато те видях — усмихна й се аз, — ти беше ей толкова голяма — казах аз и повдигнах ръка малко над коляното си.

— Зная — прошепна тя и ме погледна. — Седяхте на стъпалата и ни чакахте да се приберем.

Издърпах пакета под мишницата.

— Донесох ти подарък — казах аз. — Кукла.

Тя взе пакета и седна на пода да го отвори. Очите й сега се усмихваха. Измъкна куклата и ме погледна.

— Много е хубава.

— Надявах се да ти хареса.

— Харесва ми. Много. — Очите й пак станаха сериозни. — Благодаря ви — каза тя.

След миг Моника влезе в стаята. Джо-Ан скочи на крака й изтича към нея.

— Мами! Виж какво ми е донесъл мистър Корд!

— Много мило от твоя страна, Джонас — каза Моника.

Надигнах се от стола. Изправихме се един срещу друг. Тя притежаваше царствено самообладание. Тъмната й коса падаше почти до голите й рамене, подчертани от черната вечерна рокля.

После се чу входният звънец. Беше детегледачката и Джо-Ан така се захласна да й показва новата кукла, че дори не се сбогува с нас на излизане.

Робер стоеше до вратата на лимузината, когато излязохме.

— Робер! — протегна ръка Моника. — Радвам се пак да те видя.

— За мен е също радост, мис Моника — каза той и се поклони над ръката й.

Загледах потискащия пейзаж на Куийнс, докато колата пътуваше към Манхатън.

— Как може да ти харесва да живееш тук? — запитах аз.

Тя посегна за цигара и изчака да й поднеса огънче.

— Джо-Ан може да си играе навън, когато времето е хубаво и аз не се тревожа, че може да пострада по шумните улици. И мога да си го позволя. Много по-разумно е, отколкото да живееш в града.

— От това, което чувам, добре я караш. Щом ти се живее в предградията, защо не се преместиш в Уестчестър? Там е по-хубаво.

— Доста по-скъпичко е — каза тя. — Не изкарвам чак толкова. Засега съм само координатор в списанието. Още не съм редакторка.

— Изглеждаш като редакторка.

Тя се усмихна.

— Не знам дали го казваш като комплимент, или не. Но в „Стил“ се стараем да изглеждаме така, както очакват читателите ни.

Погледнах я. „Стил“ бе едно от най-търсените модни списания, предназначени за младата жена.

— Как така още не си редакторка?

— Само една крачка ме дели — засмя се тя. — Мистър Хардин е старомоден бизнесмен. Смята, че всеки редактор трябва да се е поблъскал с практичната страна. По такъв начин се запознават с деловите проблеми, свързани с издаването на списанието. Вече подхвърли, че следващото редакторско място ще бъде за мен.

Познавах стария Хардин. От години издаваше списания. Плащаше с обещания, не с долари.

— Откога ти обещава?

— От три години — отвърна тя. — Но мисля, че скоро ще стане. Възнамерява да започне издаването на ново филмово списание. Илюстровано. Нещо от рода на старото „Фотоплей“. Вече да сме го пуснали, само финансови съображения ни задържат.

— Ти какво ще правиш в него?

— Репортер-редактор — каза тя. — Нали знаеш, ще описвам разни истории за филмовите звезди и така нататък.

Загледах я.

— Няма ли за целта да се наложи да бъдеш в Холивуд?

— Предполагам — кимна тя. — Но Хардин все още няма достатъчно пари, така че ще прекося този мост, когато стигна до него.

Моника си остави чашата от кафето и ми се усмихна.

— Вечерята беше чудесна, Джонас, а ти беше очарователен домакин. Кажи ми сега причината.

— Трябва ли да има причина?

Тя поклати глава.

— Не е нужно да има — обясни тя. — Но аз те познавам. Когато си така приятен, значи искаш нещо.

Изчаках сервитьорът да й поднесе клечка кибрит за цигарата.

— Току-що се върнах от Англия — започнах тихо аз. — Там попаднах на майка ти.

Някакво було се спусна над очите й.

— Така ли?

Кимнах.

— Много мила жена.

— От това, което си спомням за нея, предполагам, че винаги е била — каза Моника с лека горчивина в гласа.

— Изглежда имаш доста силна памет. Не си ли била на възрастта на Джо-Ан?

Теменужените очи станаха строги.

— Някои неща човек не забравя — изрече тя. — Като например думите на майка ти, която ти казва колко много те обича и един ден изчезва завинаги.

— Може би е нямала друг изход. Може би е имала основателни причини.

— Какви причини — каза презрително тя. — Аз не бих изоставила Джо-Ан така лесно.

— Може би, ако пишеш на майка си, тя ще ти ги разкаже.

— Какво има да ми разказва? — хладно продължи тя. — Че се е влюбила в друг мъж и е избягала с него? Това мога да разбера. Другото, което не разбирам, е защо не ме е взела със себе си. Според мен единствено защото аз не съм й била нужна.

— Може би не познаваш майка си, но познаваш баща си. Знаеш го как може да мрази, когато усети, че някой се е изпречил на пътя му.

Очите й се заковаха в моите.

— Някой като теб?

— Някой като мен — кимнах аз. — Онази нощ, когато двамата влязохте в хотелската ми стая в Лос Анжелос, дали мислеше за теб, или как може да ми отмъсти?

Тя се умълча, после погледът й се смекчи.

— И с майка ми ли е станало нещо подобно?

— Нещо подобно — промълвих тихо аз и кимнах.

Тя сведе поглед към покривката. Когато го вдигна, очите й бяха избистрени.

— Благодаря ти, че ми го каза, Джонас. Стана ми някак по-леко.

— Добре. — Сервитьорът дойде и пак ни напълни чашите с кафе. — Между впрочем виждала ли си баща си напоследък?

Тя поклати глава с горчива усмивка.

— Преди около две години дойде на вечеря и зае от мен хиляда долара. Тогава го видях за последен път.

— Имаш ли някаква представа къде може да е?

— Защо?

— Искам да му предложа работа в Канада, но изглежда, че е изчезнал безследно.

Странен израз се появи в очите й.

— Искаш да кажеш, че ще му дадеш работа след всичко, което ти стори?

— Нямам голям избор — отвърнах неохотно аз. — Идеята не ми се нрави особено, но има война. Нужен ми в човек като него.

— Преди година получих писмо от него. Споменаваше, че работел като ръководител в летището Тетърбъроу.

— Благодаря ти — казах аз. — Ще го потърся там.

Ненадейно присегна ръка през масата и улови моята. Погледнах я изненадан. Тя ми се усмихваше.

— Знаеш ли, Джонас, имам странното предчувствие, че ще бъдеш много по-добър приятел, отколкото съпруг.

5.

Макалистър ме очакваше в хотела, когато се върнах следобед на другия ден.

— Намери ли го? — запита той:

Поклатих глава.

— Останал там, колкото да пробута хвърчащ чек без покритие на някакъв откачен нещастник.

— Значи е слязъл доста надолу по стълбата. Някаква представа къде може да е отишъл?

— Не — отвърнах аз. Хвърлих си балтона в едно кресло и седнах. — Нищо чудно да е в затвора на някое провинциално градче, на което дори името не сме чували. Непокрит чек… Господи!

— Какво трябва да направя? — запита ме Мак.

— Нищо — казах аз. — Но обещах на Роджър да се опитам да го издиря. Най-добре да натоварим някоя агенция. Ако те не успеят да го открият, поне Роджър ще знае, че съм направил всичко възможно. Обади ли се на Хардин?

Мак ме изгледа с любопитство.

— Да. Всеки момент ще пристигне. Защо искаш да го видиш?

— Може да се заловим и с издателска дейност.

— Това пък за какво? — попита Мак. — Ти дори вестници не четеш.

Засмях се.

— Чух, че смята да издава филмово списание. Аз ще правя филм. Най-доброто средство да разполагаш с някоя и друга колона е да имам собствено списание. Смятам, че помогна ли му за списанието, той ще ни отвори място в другите си издания. Това означава двайсет милиона екземпляра месечно.

Мак не каза нищо. На вратата се позвъни и Робер излезе да отвори. Беше С. Дж. Хардин, съвсем навреме. Влезе в стаята с протегната ръка.

— Джонас, момчето ми — започна той с вечно дрезгавия си глас. — Радвам се да те видя отново.

Ръкувахме се.

— Познавате ли се с адвоката ми, мистър Макалистър? — попитах аз.

С. Дж. го изгледа благосклонно.

— За мен е истинско удоволствие, сър — каза той и раздруса сърдечно ръката на Мак. После се обърна към мен. — Изненадах се, като получих бележката ти. Какво имаш наум, момко?

Погледнах го.

— Научавам, че възнамеряваш да издаваш филмово списание.

— Намислил съм нещо подобно — призна той.

— Чух също така, че не ти достигат парите, за да започнеш.

Той изразително разпери ръце.

— Знаеш как е с издателската дейност, момко — каза той. — Винаги страдаме от недостиг на пари.

Усмихнах се. Като го слушаше човек, би си помислил, че дори няма собствено цукало да се изпикае в него. Но С. Дж. имаше достатъчно капиталец, колкото и да плачеше. По начина, по който ограбваше собствената си компания, пред него старият Бърни Норман изглеждаше като същинско пеленаче.

— Каня се да направя първия си филм след осемгодишна пауза.

— Моите поздравления, Джонас — възкликна той. — Това е най-хубавата новина, която чувам от години насам. Киното може да използва мъж като теб. Напомни ми да кажа на моя посредник да купи няколко акции от „Норман Пикчърс“.

— Непременно, С. Дж.

— Можеш да бъдеш сигурен, че моите списания ще ти отделят много място — продължи той. — Знам как се прави хубав брой.

— Точно за това исках да поговорим, С. Дж. Мисля, че е срамота твоята верига да не разполага с филмово списание.

Той ме изгледа хитро.

— Същите чувства вълнуват и мен, Джонас.

— Колко са нужни, за да се появи едно на сергиите? — запитах аз.

— О, двеста-триста хиляди. Трябва да си подсигурим едногодишно излизане. Списанията се налагат за толкова горе-долу.

— До голяма степен това зависи от редактора, който го прави, нали? Подходящият редактор веднага се налага.

— Съвсем правилно, момчето ми — каза откровено той. — А аз разполагам с най-добрите редактори в бранша. Виждам, че си наясно с издателската дейност, Джонас. Винаги са ме интересували свежите идеи. Те именно правят вестникарството.

— Кой ще ти бъде репортер-редактор?

— О, Джонас — възропта той, ококорен невинно, — мислех, че знаеш. Милата дама, с която вечеря снощи, разбира се.

Разсмях се неудържимо. Не можех да се овладея. Дъртият копелдак беше по-хитър, отколкото смятах. Имаше шпиони дори в „21“.

След като си тръгна, се обърнах към Макалистър:

— Всъщност, не е необходимо да оставам за подписването на книжата с Енгел, нали?

Той ме изгледа проницателно.

— Може и без теб. Защо?

— Искам да замина за Калифорния — отвърнах аз. — Предстои ми да правя филм. Защо да стоя в Ню Йорк, където нищо не мога да свърша?

— Дейвид и Бонър са тук. Чакат да ги повикаш.

— Телефонирай на Дейвид. — След минутка той ми подаде слушалката. — Здравей, Дейвид, как е Роза?

— Чудесно, Джонас, много е щастлива.

— Радвам се — продължих аз. — Исках само да ти кажа, че свърши страхотна работа по онази история с акциите. Слушай, смятам, че е излишно да се мотая из Ню Йорк, докато се подготвя „Грешницата“. Ще поема към Калифорния.

— Но, Джонас, довел съм Бонър в Ню Йорк.

— Чудесно — казах аз. — Откарай го обратно в студиото и му кажи, че ще се видим там. Там е единственото място, където се правят филми.

— Добре, Джонас — каза той с леко разочарован тон. — Със самолет ли заминаваш?

— М-да. Мисля, че мога да хвана полета на ICA в два часа. Така ще бъда в Калифорния утре сутринта.

— Обади се по телефона на Роза, Джонас. Ще се зарадва да те чуе.

— Непременно, Дейвид — обещах аз. — Впрочем, как мога да намеря тази Джени Дентън? Мисля, че е редно да се запозная с момичето, което ще играе главната роля в „Грешницата“.

— Тя е в Палм Спрингс, хотел „Тропикъл Флауър“, регистрирана под името Джуди Белдън.

— Благодаря, Дейвид — казах аз. — Довиждане.

— Лек път, Джонас.

Беше 11,30 сутринта калифорнийско време, когато паркирах лимузината пред хотел „Тропикъл Флауър“ в Палм Спрингс.

Направих справка на рецепцията и се насочих към Пето бунгало. Когато почуках на вратата, отговор не последва. Но вратата не беше заключена, затова влязох.

— Мис Дентън? — подвикнах аз.

Отговор не последва. Долових шуртенето на душа в банята. Отидох и отворих вратата. Видях очертанията й зад матираната завеса на душа. Пееше си с нисък, дрезгав глас.

Затворих вратата на банята и седнах на тоалетната чиния. Запалих цигара, докато я наблюдавах зад завесата. Не стана нужда да чакам дълго.

Тя спря водата и започна да души въздуха, изпълнен с цигарен дим. Гласът иззад завесата беше спокоен.

— Ако е някой от хоповете, по-добре да се разкара, преди да съм излязла — обади се тя. — Иначе ще доложа на управата.

Не отговорих.

Тя промуши глава през цепката на завесата, опипвайки за кърпа. Присегнах и й подадох една. Видях през завесата как я увива около себе си, после завесата се дръпна и тя вторачи поглед в мен. Очите й бяха тъмносиви и в тях нямаше страх.

— Хоповете в този хотел са ужасни — каза тя. — Влизат по всяко време.

— Можехте да си заключвате вратата.

— За какво? — тя прекрачи ваната. — Всички имат резервни ключове.

— Джени Дентън? — запитах аз и станах.

— В регистъра пише Джуди Белдън. — Тя ме изгледа въпросително. — Вие от полицията ли сте?

— Не — поклатих глава. — Аз съм Джонас Корд.

Тя ме изгледа и усмивка плъзна по устните й.

— Хей! Откога чакам да се запозная с вас!

— Защо? — усмихнах й се на свой ред аз.

Тя дойде до мен, присегна и обви с ръце врата ми. Притегли лицето ми към своето, а кърпата се свлече от тялото на пода, когато се изправи на пръсти да ме целуне. После изви глава назад и ме изгледа с палави, засмени очи.

— Шефе — прошепна тя, — не е ли време да сложиш подписа си на договора ми?

6.

Беше същото бунгало, което бях използвал преди десет години, когато правехме „Ренегатът“. Нищо не се беше променило, освен секретарките.

— Добро утро, мистър Корд — зачуруликаха те в унисон при влизането ми.

Казах им „Добро утро“ и се запътих към кабинета. Бонър нервно крачеше напред-назад. Дан Пиърс се беше настанил на дългата кушетка до прозореца. Изгледах го за миг безмълвно, след което минах зад бюрото и седнах.

— Помолих Пиърс да дойде и да ми помогне да ви убедя — започна Бонър, — че не можете да направите такъв скъп филм без нито едно име.

— Дан не би могъл да ме убеди да отида до клозета, та ако ще да се пръсна.

— Една минутка, Джонас — обади се припряно Дан. — Знам как се чувстваш. Но повярвай ми, мисля ти само доброто.

Обърнах се към него.

— Както направи, когато продаде дяловете си на Шефилд? Без да се допиташ до мен?

— Дяловете си бяха мои — заяви разпалено той. — Нямаше нужда да се допитвам до никого. Пък и кой можеше да се свърже с теб? Всички знаеха, че не даваш пет пари за компанията, че разчистваш част и от собствените си акции.

Присегнах за цигара. След малко кимнах.

— Прав си, Дан — казах. — Дяловете си бяха твои, ти не ми дължеше нищо. Ти си гледаше работата, а аз ти плащах за това — напълно, за петте години, през които договорът с мен важеше. — Облегнах се на стола и запалих цигарата. — Допуснах само една грешка. Когато те срещнах, ти беше добър импресарио. Трябваше да те оставя такъв.

— Опитвам се да те предпазя от повторна грешка, Джонас. Сценарият на „Грешницата“ бе написан за една голяма звезда — Рина Марлоу. Най-голямата. Не можеш просто да вземеш едно неопитно момиче, за което никой не е чувал, и да я вкараш във филма, без да я подкрепиш с някоя звезда. Ще станеш за посмешище.

Изгледах го с любопитство.

— В такъв случай, какво смяташ, че трябва да направя?

Видях внезапната увереност в очите му.

— Вземи едно-две големи имена — заобяснява той. — Използвай момичето, щом искаш, но го подкрепи. Хъмфри Богарт, Спенсър Трейси, Роналд Колман, Кларк Гейбъл, Ерол Флин. На всеки от тях можеш да заложиш.

— Предполагам, че ти би могъл да ми ги осигуриш?

Не долови сарказма.

— Мисля, че бих могъл да направя нещичко — изрече предпазливо той.

— Е, да си жив и здрав с дребнавото си, проклето десетпроцентово сърчице. Много мило от твоя страна. — Станах. — Вън, Дан! Вън, преди да съм те изхвърлил! И кракът ти да не припарва насам, докато съм тук!

Той ме изгледа с пребледняло лице.

— Не можеш да ми говориш така — избухна той. — Аз не съм някой от твоите лакеи, които можеш да купуваш и да продаваш.

— Купих те и те продадох — напомних хладно аз. — Ти си същият, какъвто си беше, когато се опита да преметнеш Невада с шоуто „Буфало Бил“. Би продал и собствената си майка, ако имаше сметка от това. Но мен вече няма да продаваш. Не се хващам на този номер.

Натиснах звънеца на бюрото и една от секретарките влезе.

— Да, мистър Корд? — попита тя от прага на вратата.

— Мистър Пиърс тъкмо си отиваше…

Лицето на Дан бе посивяло от гняв.

— Ще съжаляваш за това, Джонас.

Вратата се затръшна зад него и аз се обърнах към Бонър.

— Съжалявам, Джонас — изпелтечи той. — Аз… не знаех.

— Няма нищо — успокоих го аз. — Не си знаел.

— Но тъй както се очертава, филмът ще струва над три милиона. Бих се чувствал по-добре, ако имахме и някоя звезда в него.

Поклатих глава.

— Звездите са си звезди, аз не съм против тях. Но този път не ми трябват. Ще правим филм по библейски сюжет. Когато някой погледне към Йоан или Петър на сцената, искам именно тях да види, а не Гейбъл, Трейси или Богарт. Освен това, важно е момичето.

— Но никой въобще не е чувал за нея.

— И какво от това? — запитах аз. — За какво разполагаме с рекламен отдел? Докато филмът излезе по екраните, няма да има мъж, жена или дете по света, които да не знаят името й. Ти я оцени достатъчно, за да се решиш да направиш пробата с нея, нали? А не я познаваше, случайно си я срещнал на някакъв прием.

Лицето на Бонър доби странно забъркан вид.

— От друго започна. Беше едва ли не шега. Никога не съм очаквал някой да го вземе на сериозно.

— Дейвид видя пробата и я взе на сериозно. Аз също.

— Но една проба още не означава цял филм. Може би няма да издържи…

Рязко го прекъснах.

— Ще издържи — настоях аз. — И ти го знаеш много добре. Знаел си го, още когато я убеди да направи пробата.

Той ме изгледа с грозната си конска физиономия. Нервно започна да се чеше.

— Тя… тя ли ти каза за приема? — запита колебливо той. Кимнах.

— Разказа ми как си я наблюдавал цялата вечер, как си отишъл при нея и си й предложил да направите пробата. — Засмях се. — Вие сте страшни момчета. Откривате Лана Търнър в някакво заведение. Откривате Джени Дентън на някакъв прием. Как го правите?

Очите му ме гледаха объркано. Накани се да каже нещо, но телефонът на бюрото звънна. Вдигнах слушалката. Беше една от секретарките.

— Мис Дентън е свършила при фризьорите. Да дойде ли?

— Да — оставих слушалката и се обърнах към Бонър.

— Изпратих Джени при фризьорите. Исках да опитам нещо.

Вратата се отвори и Джени влезе. Пристъпваше бавно, някак плахо към средата на стаята. Спря пред бюрото ми. Бавно се завъртя, дългата й коса не беше вече светлокестенява, а като искрящо шампанско. Спускаше се по врата и раменете й и като сияние обграждаше загорялото й от слънцето лице.

Гласът на Бонър беше по-скоро шепот:

— Господи!

Погледнах го. Лицето му имаше странно изражение. Устните му се раздвижиха бавно, погледът му бе прикован в нея.

— Като… като че ли тя е застанала тук!

— Именно — изрекох бавно аз. Пак погледнах Джени. Почувствувах как сърцето ми се свива. Рина.

— Искам Айлин Гейлърд да я облече — заявих тихо на Бонър.

— Не знам — поколеба се той. — Тя напусна отдавна. Замина някъде на Изток. В Бостън, струва ми се.

Припомних си самотната, белокоса фигура, коленичила до гроба на Рина.

— Пратете й снимка на Джени. Ще дойде.

Бонър пристъпи към бюрото и застана до Джени, загледан в мен.

— Впрочем, обади ми се Остин Джилбърт. Сценарият му харесал. Днес следобед ще намине да види пробата. Ако хареса момичето, ще приеме.

— Добре — отвърнах аз. Така беше при големите режисьори. Двестата хиляди, които им се плащаха, не означаваха нищо за тях; можеха да ги вземат от всеки филм. Важното беше сценарият. И артистите.

Бонър тръгна към вратата и там спря, поглеждайки назад към Джени.

— Довиждане — промълви най-сетне той.

— Довиждане, мистър Бонър — отвърна Джени учтиво. Кимнах, когато той излезе.

— Мога ли да седна? — запита Джени.

— Моля.

Тя седна и ме наблюдаваше мълчаливо, докато преглеждах книжата по бюрото. Предварителният бюджет. Просто сметки за декора. Бонър бе прав — щяха да хвърчат пари.

— Трябва ли да изглеждам като нея? — запита тихо Джени.

— Какво? — вдигнах очи към нея аз.

— Трябва ли да изглеждам като нея?

— Защо питаш?

— Не зная — поклати глава тя. — Просто се чувствувам особено. Това е. Като че ли не съм аз, като че ли съм някакъв призрак.

Не отговорих.

— Само това ли видя в пробата — Рина Марлоу?

— Тя беше най-голямата звезда, съществувала някога в киното.

— Зная — отвърна бавно тя. — Но аз не съм тя. Никога не бих могла да бъда.

Вперих очи в нея.

— За две хиляди долара седмично ще бъдеш всичко, което ти наредя да бъдеш.

Не ми отговори. Само ме изгледа. Очите й бяха гримирани и сериозни, не можеха да се отгатнат мислите й.

— Запомни това — продължих кротко аз. — Хиляди момичета като теб идват всяка година в Холивуд. Мога да избера, която искам от тях. Ако не ти харесва, се върни към работата, която вършеше, преди Бонър да те срещне на приема.

Някаква напрегнатост се появи в погледа й. Не пречеше, ако можех да я сплаша малко. Беше много дръзка.

— Бонър ли ти разказа за мен?

— Нито дума. Не беше нужно. Ти ми каза всичко, каквото исках да зная. Момичета като теб винаги гледат да направят впечатление на някой продуцент. Добре, провървя ти — попаднала си на един. Гледай да не олееш всичко.

Тя бавно въздъхна. Напрежението в погледа й се изгуби. Изведнъж се усмихна.

— Дадено, шефе, както кажеш.

Заобиколих бюрото и я сграбчих в прегръдката си. Устата й беше мека и топла и когато погледнах надолу, очите й бяха затворени. Точно тогава телефонът иззвъня. Присегнах и взех слушалката. Макалистър се обаждаше от Ню Йорк.

— Агенцията откри Уинтроп — каза той.

— Добре, свържи се с него и му кажи да си дотътри задника тук.

— Тогава телефонирай на Моника и й кажи да му поговори. Той ще я послуша.

— Опитах — отвърна бързо Мак. — Но тя е отпътувала за Калифорния, при „Туенти Сенчъри Фокс“, днес по обед. Ако го искаш, най-добре сам да го убедиш.

— Много съм зает, за да се връщам пак в Ню Йорк.

— Не е нужно. Еймос е в Чикаго. Тамошната кантора на агенцията ще ти каже къде да го откриеш.

— Чикаго ли? Хм, струва ми се, че ще трябва да прескоча дотам. — Оставих слушалката и погледнах Джени.

— Е, уикендът дойде — бавно каза тя. — Нямам какво да правя. Чикаго е страхотен град.

— Ще дойдеш ли? — попитах аз. Тя кимна.

— Ще летим, нали?

— През цялото време — уверих я аз.

7.

Джени ме погледна.

— Така се пътува — заяви тя. — Цял самолет на твое разположение.

Огледах празната кабина на ICA, който Бъз бе приготвил за специалния полет, когато му телефонирах. Погледнах си часовника. Беше почти девет часа. Преместих стрелката два часа напред — по чикагско време. Усетих леката промяна на налягането в ушите. Започвахме да се спускаме.

— Сигурно е страхотно да притежаваш собствена авиолиния — отбеляза Джени усмихната.

— Удобно е, когато трябва бързо да отидеш някъде.

— Не те разбирам.

— Какво не разбираш, момиче?

— Теб — каза Джени. — Озадачаваш ме. Повечето мъже ги разбирам. Забият поглед в работата и все искат да изкарат повече пари. А ти, ти си различен. Вече имаш всичко.

— Не всичко.

Тя кимна към светлините на Чикаго под нас.

— Искаш да кажеш, че не притежаваш онова, там долу, например.

— Правилно. Макар че не искам чак толкова, доволен съм от това, което имам.

Очите й загубиха блясъка си.

— Какво ще стане, ако гръмнем?

— Както дошло, така и отишло — щракнах с пръсти аз.

— Просто ей така?

— Просто ей така.

Тя се загледа през люка за известно време, после се обърна към мен.

— Да, може да се каже, че ме притежаваш в известен смисъл.

— Не говорех за теб — казах. — Говорех за този самолет.

— Зная, но все едно, вярно е. Притежаваш всички, които работят за теб, макар и да не го чувстваш. Парите го правят.

— Парите правят много неща за мен — уверих я аз.

— Тогава защо не си купиш обувки?

Погледнах към обутите си с чорапи крака.

— Не се притеснявай — успокоих я аз. — Имам обувки. Някъде из самолета са.

Тя се разсмя, после пак стана сериозна.

— Парите могат да ти купят време. Освен това ти дават възможност да правиш хората такива, каквито ти искаш.

Повдигнах едната си вежда.

— Не знаех, че освен актриса си и философка.

— Все още не знаеш дали съм актриса.

— Дано да си — казах аз. — Иначе ще заприличам на глупак. Очите й пак станаха сериозни.

— А това няма да ти се хареса, така ли?

— Не би харесвало никому — казах аз. — Аз не се различавам от другите.

— Тогава защо го правиш, Джонас? Не ти е нужно. Парите не са важни за теб. Защо искаш да правиш филми?

Облегнах главата си на седалката.

— Може би защото искам да ме запомнят с нещо друго, освен като производител на барут, самолети и пластмасови чинии.

— С това ще те помнят повече, отколкото с филмите.

— Така ли? — обърнах глава и я погледнах. — За какво помниш един мъж? За трепетите, които ти е дал? Или за това, че е построил най-високата сграда в света?

— Помниш го за всичко — обясни тя. — Ако го е направил.

— Ти наистина си философка. Не знаех, че толкова добре разбираш мъжете.

Тя се засмя.

— През целия си живот съм била жена. А мъжете са първото нещо, което едно момиче се опитва да разбере.

Усетих как колелата докоснаха земята. Несъзнателно се наведох напред към кормилото — да предотвратя подскачанията. После се отпуснах. Странно нещо беше навикът. Човек приземяваше всеки самолет, независимо дали седеше зад контролите, или не.

Джени потръпна и се загърна с тънкото манто, когато първият повей на студен вятър нахлу през отворената врата. По земята имаше сняг, докато прекосявахме пистата към терминала.

Пред мен спря един шофьор и почтително отдаде чест.

— Колата ви чака, мистър Корд.

Джени продължаваше да трепери, когато влязохме в колата.

— Забравила съм колко студена може да бъде зимата — подхвърли тя.

След четиридесет и пет минути бяхме в хотел „Дрейк“. Заместник-управителят ни посрещна на входа.

— Радвам се да ви видя пак, мистър Корд. Апартаментът ви е готов. Обадиха се от кантората ви в Калифорния. — Той щракна с пръсти и като по вълшебство се появи един асансьор. В уединение се потопихме във великолепието му.

— Позволих си да ви поръчам топла вечеря, мистър Корд.

— Благодаря, Картър — отвърнах аз. — Постъпили сте разумно.

Картър ни отвори вратата към апартамента. Малка масичка бе приготвена в кътчето за хранене, а барчето бе заредено с неотворени бутилки.

— Щом телефонирате, мистър Корд, веднага ще ви донесем храната.

— Дайте ни няколко минути да се оправим, Картър — казах аз.

— Разбирам, сър.

Погледнах към Джени, която продължаваше да трепери от студ.

— Картър!

— Да, мистър Корд?

— Мис Дентън явно не е подготвена за студа. Мислите ли, че можем да уредим да й се достави едно топло палто?

Картър си позволи да хвърли мимолетен поглед към Джени.

— Мисля, че може да се уреди, сър. Норка, нали?

— Естествено — отвърнах аз.

— Много добре, сър. Веднага ще се погрижа госпожицата да си избере.

— Благодаря, Картър.

Той се поклони и вратата се затвори след него. Джени се обърна към мен с широко разтворени очи.

— Това е то! Мислех, че нищо вече не може да ме учуди, но това наистина ме изумява. Знаеш ли колко е часът?

Погледнах си часовника.

— Дванадесет и десет.

— Никой, ама абсолютно никой, не може да отиде на пазар за палто от норка след полунощ.

— Ние няма да пазаруваме. Ще ни ги изпратят тук.

Тя ме изгледа продължително, после кимна.

— О, разбирам — промълви тя. — Разликата е съществена, така ли?

— Разбира се.

— Я ми кажи. Какво те прави толкова важен насам?

— Плащам си наема.

— Искаш да кажеш, че държиш този апартамент целогодишно?

— Ами да — отвърнах аз. — Никога не зная кога ще ми се наложи да бъда в Чикаго.

— Кога беше тук за последен път?

Потрих си бузата.

— Преди около година и половина.

Телефонът иззвъня. Взех слушалката, после я подадох на Джени.

Лицето й се изуми.

— За мен? — попита тя. — Но никой не знае, че съм тук!

Влязох в банята и затворих вратата. Когато излязох след няколко минути, тя седеше на леглото с объркано изражение.

— Беше кожарят — пророни тя. — Искаше да знае какво предпочитам — светли или тъмни норки. И какъв размер.

— Какъв размер му каза?

— Четиридесети.

Поклатих глава.

— На твое място бих поръчал четиридесет и две. Никой не купува палто от норки номер четиридесет. Не си струва.

— Както казах, ти си луд! — каза тя. После се хвърли в прегръдките ми и ме притисна. — Но си симпатично луд!

Разсмях се. Как иначе, щом се касаеше за норки!

8.

Мъжът от детективската агенция пристигна, докато вечеряхме. Казваше се Сам Витъл и ако му се стори странно, че Джени вечеря облечена в дълго тъмно палто от норки, уморените му умни очи не показаха никаква изненада.

— Студено е в Чикаго — обясни Джени.

— Да, мадам — отвърна вежливо той.

— Трудно ли го открихте? — запитах го аз.

— Не особено. Трябваше само да проверим агенциите за кредитиране. Оставил е низ от непокрити чекове след себе си. Беше въпрос на време. Когато кръгът се стесни до Чикаго, проверихме в Обществено осигуряване. Може да си променят имената, но обикновено не си играят с Обществено осигуряване. Кара я под името Еймос Джордън.

— Къде работи? — попитах с любопитство аз.

— В гаража „Цицерон“ — като механик. Изкарва си достатъчно, за да пие непрекъснато. Здраво кърка.

— Къде живее?

— В един пансион, но се прибира там само за спане. Повечето от свободното си време прекарва в едно заведение на име „Ла Паре“. От по-долния тип. На сцената все има някой стриптийз, а свободните момичета наливат клиентите с пиене.

Еймос не беше се променил, помислих си аз. Продължаваше да търси жени. Бутнах чашата кафе настрана.

— Добре, да вървим да го вземем.

— Готова съм — обади се Джени.

Витъл я погледна.

— Може би ще бъде по-добре, ако останете тук, мадам. Заведението е съвсем неподходящо.

— Какво? — бързо отхвърли предложението му Джени. — И да пропусна случая да се покажа с новото си палто от норки?

„Ла Паре“ беше един от двадесетината подобни клуба — със стриптийз, на улица — приличащи на всички из цялата страна. Прозорците бяха облепени с плакати на полуголи момичета — Мейбелин, Шарлин, Дарлин и неизбежната Рози Токус. Обявено бе, че ще танцуват тази вечер.

Портиерът се ухили до уши, когато огромната лимузина спря. Отвори вратата със замах.

— Добре дошли, скъпи гости, от цял свят идват в „Ла Паре“. Наистина идваха. Портиерът се втурна в клуба, където един дребен мъж в тъмен костюм се изправи пред нас. Гардеробиерката, облечена в тесен клин, ни пое палтата. Джени поклати глава и задържа палтото си, докато го следвахме из тъмната, силно одимена зала, до малка масичка, точно пред сцената.

Една стриптийзьорка тъкмо работеше над главите ни. Барабаните думкаха бавно и тя се кълчеше, облечена само в най-необходимото.

— Две бутилки от най-доброто ви шампанско — наредих аз. Не беше мястото да поръчвам уиски. Нямах поцинкован стомах.

При думата шампанско изпълнителката на стриптийз спря за миг, насред танца, и погледна надолу. Видях как одобрителният й поглед се плъзна по мен и тя ми отправи най-съблазнителната си усмивка.

В този момент Джени остави палтото да се плъзне на стола и свали тюрбана си. Дългата й руса коса улови всички светлини и заискри, когато се плъзна по раменете й. Така бързо, както се бе появила, усмивката на танцьорката изчезна.

Погледнах Джени. Тя ми се усмихна.

— Срещу огън трябва да се бориш с огън — обясни тя.

Засмях се. Сервитьорът с бяла риза пристигна с две бутилки шампанско в едно ведро. Бързо постави три чаши на масата и отвори първата бутилка. Тапата изгърмя и шампанското се разля отстрани по бутилката. Той напълни трите чаши, без да ме изчака да опитам виното, и бързо се оттегли.

Беше още топло, но хубаво шампанско. Погледнах етикета. Хейдсийк, 1937. Дори и да беше фалшив, не бе лошо. После забелязах бялото листче на масата до мен. Осемдесет долара.

— Да бяхте дошли с такси — подхвърли Витъл, — щеше да ви струва само двайсет долара бутилката.

— Колко, ако бяхме дошли пеша?

— Петнайсет — ухили се той.

— Наздраве — казах аз и вдигнах чашата.

Едва си бяхме оставили чашите, когато сервитьорът започна да ги пълни отново. Действаше бързо, препълни ги и те преляха, а после се накани да обърне наопаки бутилката във ведрото с леда. Спрях го с ръка.

— Не толкова бързо, приятелче. Не ти оспорвам цената, но поне ни остави да си допием бутилката.

Той ме изгледа и кимна. Остави бутилката изправена във ведрото и се отдалечи. Барабаните забиха и танцьорката изчезна под вялите аплодисменти на равнодушните зрители.

— Той е ей там, на края на бара — посочи Витъл.

Обърнах се да погледна. Там нямаше много светлини. Всичко, което можах да различа, бе фигура, приведена към бара с чаша в ръка.

— Ще ида при него.

— Мислите ли, че ще имате нужда от помощ? — попита Витъл.

— Не. Останете тук с мис Дентън.

Светлините пак загаснаха и нова танцьорка се появи. Докато отивах към бара, едно момиче се провря към мен в мрака.

— Търсиш ли някого, здравеняко? — прошепна тя. Беше току-що слязлата от сцената стриптийзьорка.

Не й обърнах внимание и продължих към Еймос на бара. Той не вдигна поглед, когато се покачих на празното столче до него.

— Бутилка Будвайзер — поръчах на бармана. Бирата беше пред мен, доларът ми изчезна, още преди да съм се настанил на стола.

Обърнах се да погледна Еймос, който се беше загледал в сцената; изпитах странна болка. Беше остарял. Невероятно остарял и посивял. Косата му бе оредяла, а кожата висеше на бузите и челюстта като на много възрастен човек.

Вдигна чашата към устните си. Забелязах ръката му да трепери и сиво-червените петна по нея. Опитах се да размисля. Не можеше да бъде чак толкова стар. Беше най-много преполовил петдесетте. После видях очите му и намерих отговора.

Беше смазан и не му бе останало нищо, освен миналото. Мечтите бяха отлетели, защото се бе отдал на всички изпречили му се изкушения; сега те бяха отворили място на сухото загниване. Не беше му останал никакъв друг път, освен надолу. Надолу и все надолу, докато умре.

— Здравей, Еймос — тихо казах аз.

Той остави чашата и бавно обърна глава. Погледна ме с кървясали сълзящи очи.

— Разкарай се — прошепна той с дрезгав, напоен с уиски глас. — Сега танцува моето момиче.

Погледнах към сцената. Беше червенокоса, видяла и по-хубави дни. Бяха си лика-прилика. И двамата се бяха борили, и бяха загубили.

Изчаках музиката да стигне до финала, преди отново да го заговоря.

— Имам предложение за тебе, Еймос.

Той се обърна към мен.

— Казах на пратеника ти, че не ме интересува.

За миг поисках да сляза от столчето и да си ида. Вън, на свежия, студен нощен въздух, далеч от смрадта на застояла бира и разложение. Но не го сторих. Не само заради обещанието, което бях дал на Форестър. Това беше бащата на Моника.

Барманът дойде и поръчах пиене за двама ни. Грабна петака и изчезна.

— Казах на Моника за работата. Тя много се зарадва.

Той пак се обърна и ме изгледа.

— Моника винаги е била глупачка — изрече дрезгаво той и се засмя. — Знаеш ли, не искаше да се развежда с теб. Беше побесняла от яд, но после й мина й не искаше да се разведе. Казваше, че те обичала.

Не отговорих и той пак се засмя.

— Но аз я вразумих — продължи той. — Казах й, че си същият като мен, че и двамата не можем да устоим, щом помиришем жена.

— Това е минало и свършено — казах аз. — Много отдавна.

Той стовари чашата на бара с трепереща ръка.

— Не е свършено! — викна гневно. — Мислиш, че ще забравя как ми измъкна собствената компания? Мислиш, че ще забравя как ме лиши от всеки договор, как ми попречи да започна отново? — Засмя се лукаво. — Не съм глупак. Мислиш, че не зная как винаги изпращаше твои хора да ме следят из цялата страна?

Загледах се в него. Беше болен. Много по-болен, отколкото бях предположил.

— А сега идваш с някакво измислено предложение, а? — засмя се хитро той. — Мислиш, че не си ми ясен? Мислиш, че не се досещам, че се опитваш да ме разкараш от пътя си, защото съзнаваш, че успеят ли да надникнат в проектите ми, с тебе е свършено?

Той се плъзна от столчето и тръгна към мен със заплашително вдигнати юмруци.

— Свършено е, Джонас! — изписка той. — Свършено! Чуваш ли?

Извих се на столчето и го улових за ръцете. Китките му бяха изтънели, а костите старчески крехки. Задържах ръцете му и изведнъж той се отпусна в мен с глава на гърдите ми.

Погледнах надолу и видях, че очите му се изпълниха със сълзи, безпомощни старчески сълзи.

— Уморих се, Джонас — промълви той. — Моля те, не ме преследвай повече. Прощавай. Толкова съм уморен, че не мога да бягам вече…

Изплъзна се от прегръдката ми и се строполи на пода. Червенокосата, която бе дошла зад него, изпищя и музиката рязко млъкна. Хората се струпаха около нас, когато се наканих да сляза от столчето. Усетих, че някой ме блъска яростно към бара и вперих поглед в лицето на един едър мъж в черен костюм.

— Какво става тук?

— Остави го, Джо — долетя гласът на Витъл зад мене и биячът изви глава.

— А, ти ли си, Сам? — Натискът върху гърдите ми отслабна.

Погледнах Еймос. Джени бе коленичила до него, като му разхлабваше връзката и разкопчаваше копчето на ризата.

Наведох се и аз.

— Припадък ли?

Джени вдигна поглед към мен.

— Мисля, че се касае за нещо повече — отвърна тя. — Целият изгаря от треска. Най-добре ще бъде да го закараме вкъщи.

— Добре — казах аз. Измъкнах свитък банкноти и хвърлих една стодоларова на бара. — Сметката за масата ми. — Вдигнах поглед и видях червенокосата, впила поглед в мен, с размазан от стичащите се сълзи грим. Измъкнах друга и я мушнах в ръката й. — Иди си изсуши сълзите. — После се наведох и като взех Еймос на ръце, тръгнах към вратата. Изненадах се колко е лек. Витъл взе палтата ни от гардеробиерката и ме последва навън.

— Живее само през два блока — каза той, когато положих Еймос в колата.

Беше някакъв мръсен, сив пансион; две котки стояха върху отхлупените боклукчийски кофи пред входа и ни гледаха със зловещите си жълти очи в нощта. Погледнах сградата през стъклото на колата. Това не беше място за болен човек.

Шофьорът изскочи навън и изтича да отвори вратата. Присегнах и я затворих.

— Карай обратно в хотел „Дрейк“ — заповядах аз.

Обърнах се и погледнах Еймос, проснат на задната седалка. Това, че беше болен, не променяше отношението ми към него. Но не можех да се отърся от чувството, че ако нещата се бяха развили малко по-иначе, собственият ми баща би могъл да лежи на неговото място.

9.

Докторът излезе и поклати глава. Джени излезе след него.

— Ще бъде добре, като се събуди сутринта. Някой му е дал да пие натриев емитал.

— Какво?

— Капки, които събарят — обясни Джени. — Упойка, един вид.

Усмихнах се. Предчувствието ми се оказа вярно. Витъл не бе оставил нищо на случайността. Аз исках Еймос, той ми го осигуряваше.

— Съвсем е отпаднал — добави лекарят. — Много уиски и малко храна. Трескав е, но с известни грижи ще се оправи.

— Благодаря ви, докторе — казах аз и станах.

— Няма нищо, мистър Корд. Ще се отбия сутринта да го видя пак. А вие, мис Дентън, му давайте онези таблетки, по една на всеки час.

— Ще го сторя, докторе.

Лекарят кимна и излезе. Погледнах Джени.

— Чакай. Не е нужно да стоиш цяла нощ и да се грижиш за този мърляч.

— Няма значение — отвърна тя. — Не за първи път ще седя до леглото на болен.

— Не за първи път ли?

— Разбира се — тя ме погледна дяволито. — Не съм ли ти разказвала, че съм дипломирана медицинска сестра?

Поклатих глава.

— Колежът „Сейнт Мери“, в Сан Франциско — продължи тя. — Хиляда деветстотин тридесет и пета. Една година работих като сестра. После се отказах.

— Защо се отказа?

— Уморих се — отвърна тя и очите й станаха безизразни. Разбрах, че не бива да настоявам. Беше си нейна работа, така или иначе.

— Ще пийнеш ли нещо? — попитах аз, като отидох до барчето.

— Не, благодаря — поклати глава тя. — Слушай, безсмислено е да седим и двамата цяла нощ. Защо не легнеш да си починеш малко?

Погледнах я въпросително.

— Нищо ми няма. Мога да се наспя сутринта. Тя пристъпи към мен и ме целуна по бузата.

— Лека нощ, Джонас. И благодаря. Мисля, че си много мил мъж.

Засмях се.

— Не си смятала, че ще те оставя да ходиш из Чикаго само по лекото ти манто?

— И за палтото също. Но не само за него — каза бързо тя. — Чух го какво каза за теб. И въпреки това ти го доведе тук.

— Какво друго можех да сторя? Не можех да го оставя да лежи там.

— Не, разбира се — каза тя с широко отворени очи. — Върви сега да си легнеш.

Обърнах се и влязох в спалнята. Беше тъмна и кошмарна нощ. Виждах в сънищата си как Еймос и баща ми ме преследват из една стая и всеки от двамата се опитваше да ме накара да постъпя така, както той искаше. Но аз не ги разбирах — говореха неразбираемо. После Джени, или може би Рина, влезе в стаята, облечена в бяла престилка, и двамата подгониха нея. Опитвах се да ги спра и най-после успях да я измъкна от стаята и да залостя вратата. Обърнах се и я взех в прегръдките си, но се оказа, че това е Моника и тя плачеше. После някой ме залепи за стената и аз се взрях в лицето на бияча от „Ла Паре“. Той насочи запалено фенерче в очите ми и светлината се усилваше все повече и повече, и повече.

Отворих очи и примижах. Слънцето ме заливаше от прозореца и беше осем сутринта.

Джени седеше във всекидневната с каничка кафе и препечени филийки пред себе си.

— Добро утро. Ще пийнеш ли кафе?

Кимнах, после се отправих към стаята на Еймос и надникнах вътре. Лежеше по гръб, заспал като бебе. Затворих вратата, отидох до кушетката и седнах до нея.

— Сигурно си уморена — казах аз и взех чашката кафе.

— Малко. Но след известно време преставаш да чувстваш умората. Просто продължаваш. — Тя ме погледна. — Говореше за теб.

— Така ли? Нищо хубаво, предполагам.

— Обвинява се, че ти е разрушил брака.

— Всички бяхме виновни — обадих се аз. — Вината не беше повече негова, отколкото моя или нейна.

— Или на Рина Марлоу?

— Най-малко на Рина — бързо се застъпих аз. Взех цигара. — Главното беше, че Моника и аз бяхме съвсем млади. Въобще не трябваше да избързваме да се женим.

Тя взе чашата с кафе и се прозина.

— Може би сега е твой ред да си починеш — казах аз.

— Мислех да остана до идването на лекаря.

— Иди си легни. Ще те събудя, когато дойде.

— Добре — прие тя. Стана и тръгна към спалнята. После се обърна и се върна да вдигне палтото от норки от креслото.

— Няма да ти е нужно — казах аз. — Оставих леглото затоплено.

Тя отри лице по кожата.

— Много е приятно.

Влезе в спалнята, затваряйки вратата след себе си. Напълних пак чашата с кафе и вдигнах слушалката. Изведнъж се почувствах изгладнял. Поръчах да ми донесат двойна порция шунка с яйца и нова каничка кафе.

Еймос се появи, докато закусвах. Беше увил около себе си едно одеяло като тога. Затътри се към масата и ме загледа отгоре.

— Кой ми е задигнал дрехите?

На дневна светлина не изглеждаше толкова зле, колкото снощи.

— Изхвърлих ги — отвърнах аз. — Седни да закусиш.

Той остана изправен. Мълчеше. След миг огледа апартамента.

— Къде е момичето?

— Спи — обясних аз. — Цяла нощ стоя будна да се грижи за теб.

Той се замисли върху казаното.

— Припаднах ли?

Беше по-скоро твърдение, отколкото въпрос. Не му отговорих.

— Така си и помислих — каза той и кимна. После простена. Вдигна ръка към челото си и едва не изтърва одеялото. — Някой ми е сипал упойка — каза той обвинително.

— Опитай да хапнеш. Разправят, че храната е витаминозна.

— Трябва да пийна нещо — настоя той.

— Заповядай. Барчето е ей там.

Затътри се към бара и си наля една чаша. Изпи я бързо, като направо я лисна в гърлото си.

— Ах! — възкликна той и веднага си наля втора. Цветът на лицето му започна да се възвръща.

Дотътри се обратно до масичката с бутилката уиски в ръка и се отпусна в креслото срещу мен.

— Как ме откри?

— Лесно. Просто проследих чековете без покритие.

— О — каза той. Пак си напълни чашата, но този път я остави на масичката пред себе си. Изведнъж очите му се насълзиха.

— Нямаше да е толкова зле, ако беше някой друг, а не ти.

Не му отговорих; продължих да закусвам.

— Не знаеш какво нещо е да остарееш. Да загубиш уменията си.

— Ти не си ги загубил — обадих се аз. — Съзнателно ги пропиляваш.

Той вдигна чашата с уиски.

— Ако предложението ми не те интересува — предупредих аз, — давай и изпий и тази чаша.

Той се взря напрегнато в мен. После загледа малката чашка с кехлибарената течност в ръката си. Ръката му трепна леко и част от уискито се разля по покривката на масата.

— Кое те прави такъв благодетел тъй ненадейно?

— Не съм — отвърнах аз. Взех си чашата кафе и му се усмихнах. — Съвсем не си се променил. Все още считам, че си световен шампион по курвалък. Ако зависеше от мен, не бих те докоснал дори с прът за овчарски скок. Но Форестър те иска за ръководител на завода в Канада. Проклетият му глупак не те познава като мен. Все още мисли, че си най-страхотният.

— Роджър Форестър, а? — запита той. Бавно чашата уиски се върна на масата. — Той изпробва „Либърти Файв“, който конструирах в края на войната. Казваше, че била най-хубавата машина, с която някога е летял.

Изгледах го мълчаливо. Това бе преди повече от двадесет години, а оттогава се бяха появили много хубави машини. Но Еймос помнеше „Либърти Файв“. Самолетът, с който бе започнал.

Нещо в лицето му изведнъж ми припомни за онзи Еймос Уинтроп, който бях познавал някога.

— Какъв е моят дял в сделката? — запита хитро той.

— Това си е между теб и Роджър — свих рамене аз.

— Добре. — Когато се изправи, в позата му имаше някакво достойнство. — Ако трябваше да се пазаря с теб, не бих се съгласил, на никаква цена.

Затътри се пак към спалнята.

— Откъде да си взема дрехи? — озъби се той.

— Долу има магазин за мъжко облекло. Телефонирай да ти изпратят каквото ти е нужно.

Вратата се затвори след него и аз присегнах за цигара. Долавях приглушения му говор. Облегнах се в креслото и оставих дима да излиза свободно през носа ми.

Когато дрехите пристигнаха, казах да ги занесат в стаята му. После на вратата отново се позвъни и псувайки, отидох да видя кой е. Започвах да се чувствам като някакъв лакей. Отворих вратата.

— Здравейте, мистър Корд.

Беше детски глас. Погледнах надолу изненадан. Джо-Ан бе застанала до Моника, прегърнала куклата, която й бях подарил, в едната ръка и уловила палтото на майка си в другата.

— Макалистър ми изпрати телеграма във влака — обясни Моника. — Каза, че сигурно си тук. Намери ли Еймос?

Загледах я тъпо. Мак изглежда е изкуфял. Узнал е, че влакът има тричасов престой в Чикаго и е знаел, че Моника ще си тикне носа тук. Ами ако не исках да я видя?

— Намери ли Еймос? — повтори Моника.

— Да, намерих го.

— О, ядене! — възкликна изведнъж Джо-Ан, хвърляйки поглед към масичката. — Гладна съм. — Тя изтича покрай мен и като се покатери в креслото, захапа една печена филийка. Вторачих изненадан поглед в нея.

Моника ме погледна сконфузено.

— Прощавай, Джонас — прошепна тя. — Знаеш какви са децата.

— Ти каза, че ще закусим с мистър Корд, мами.

— Джо-Ан! — изчерви се Моника.

— Няма нищо — казах аз. — Няма ли да влезеш?

Тя влезе в стаята, а аз затворих вратата.

— Ще ви поръчам закуска — казах аз и тръгнах към телефона.

— За мен само кафе — усмихна се Моника и си свали палтото.

— Пристигна ли лекарят, Джонас?

Моника вдигна поглед.

Аз вдигнах поглед.

Джени бе застанала на прага на отворената врата с разпилените си дълги руси коси върху палтото от тъмни норки, което бе загърнала около себе си като халат. Голите й крака и шия подчертаваха, че под палтото е гола.

Усмивката изчезна от лицето на Моника. Очите й бяха студени, когато се обърна към мен.

— Моля да бъда извинена, Джонас — изрече сдържано тя. — Трябваше да зная от опит и най-напред да телефонирам, преди да дойда. — Прекоси стаята и улови детето за ръка. — Хайде, Джо-Ан.

Бяха почти до вратата, когато си възвърнах гласа.

— Един момент, Моника — казах дрезгаво аз.

Гласът на Еймос ме прекъсна.

— А, тъкмо навреме, детето ми — обади се той. — Можем да си излезем заедно.

Обърнах се да го погледна. Болният, мръсен старец, когото бяхме открили в бара снощи, бе изчезнал. Пред мен стоеше някогашният Еймос, стегнат, облечен в елегантен, сив двуреден костюм, метнал небрежно тъмното пардесю през рамо. Беше стопроцентов главен директор, истински бизнесмен.

На устните му играеше лека злобна усмивка, докато прекоси стаята. Обърна се вече с ръка на дръжката на вратата.

— Децата ми и аз не бихме желали да смущаваме… — млъкна и се поклони леко по посока към Джени.

Тръгнах разгневен към вратата. Отворих я и чух отварянето и затварянето на вратата на асансьора, после в хола настъпи тишина.

— Съжалявам, Джонас — промълви Джени. — Не исках да забърквам такава каша.

Погледнах я. Очите й бяха огромни и пълни със съчувствие.

— Не си направила нищо — успокоих я аз. — Нещата отдавна са забъркани.

Отидох до барчето и си напълних една чаша. Всички хубави чувства се бяха изпарили. За последен път играех ролята на милостивия самарянин. Изпразних чашата и се обърнах към Джени.

— Чукала ли си се някога по кожено палто? — запитах ядосано аз.

— Не. — По лицето й се изписа болка и разбиране.

Сипах си още една чаша и я изпразних. Застанахме загледани един в друг през стаята. Най-сетне проговорих:

— Е?

Все още с поглед прикован в мен, тя кимна. После повдигна ръце и ги обви около мен, а палтото се смъкна от голото й тяло. Когато заговори, гласът й бе такъв, сякаш винаги бе знаела, че не може да бъде другояче.

— Ела при мама, бебе такова — прошепна нежно тя.

Книга осма

Историята на Джени Дентън

1.

Джени прекрачи през завесата на вратата към камерата и режисьорът викна:

— Изключвай! Край!

И всичко свърши.

Застана там за миг, замаяна, примигваща под гаснещите прожектори. После потискащата августовска задуха я обля и тя почувства, че ще припадне. Протегна ръка да се подпре. Някак далечен й звучеше страхотният шум, който се вдигна на сцената и я превърна в лудница. Всички се смееха и говореха едновременно.

Някой й тикна в ръцете чаша вода. Изпи я веднага, изпълнена с благодарност. Изведнъж се разтрепери, почувства някакъв хлад и гардеробиерката бързо я наметна с някакъв халат, покривайки прозрачния костюм.

— Благодаря — промълви тя.

— Няма защо, мис Дентън — каза жената. После я изгледа зачудено. — Добре ли се чувствате?

— Чудесно — отвърна Джени. Усети как по челото й избива студена пот. Гардеробиерката вдигна ръка и гримьорът дотича. Бързо изтри лицето й с влажна гъба. Лекият аромат на див лешник нахлу в ноздрите й и тя се почувства по-добре.

— Мис Дентън — настоя гримьорът, — най-добре ще бъде да си полегнете малко. Изтощена сте.

Тя послушно го остави да я отведе до набързо приготвената съблекалня. Погледна назад през рамо, когато влизаше. Бяха измъкнали бутилките и уискито се лееше. Всички се бяха струпали около режисьора, шумно го поздравяваха, изказваха възхищението си, за да бъдат наети за следващия му филм. Вече я бяха забравили.

Затвори вратата след себе си и се опъна на походния креват. Уморено притвори очи. Трите месеца, определени за снимането на филма, се бяха проточили на пет. Пет месеца денонощни снимки, изтощение, ставане в пет сутринта, строполясване в леглото като камък в полунощ, понякога и по-късно. Пет месеца, докато всичко, вложено в сценария, се загуби в някакъв хаос от повторни снимки, корекции по сценария и чисто объркване. Пак се разтрепери и издърпа лекото вълнено одеяло върху себе си, продължавайки да потръпва. Затвори очи. Обърна се настрана, присви колене и ги обгърна с ръце. Бавно топлината на тялото й се разля около нея и тя се почувства по-добре.

Когато отвори очи, Айлин Гейлърд седеше на стола отсреща. Не бе я чула да влиза в малката стая.

— Здравей — поздрави Джени и се изправи. — Дълго ли спах?

— Около един час — усмихна се Айлин. — Беше ти нужно.

— Много ми е неловко — каза Джени. — Обикновено не постъпвам така. Но се почувствах страшно уморена.

— Мина през страшно напрежение. Но вече няма за какво да се тревожиш. Когато този филм излезе, ти ще бъдеш голяма звезда — една от най-големите.

— Надявам се — отвърна скромно Джени. Погледна към Айлин. — Когато си помисля за всичките хора, които така здраво работиха и колко много дадоха за филма, не мога да понеса мисълта, че бих могла да ги разочаровам.

— Няма. От това, което видях, ти си наистина великолепна. — Айлин се изправи и загледа Джени. — Мисля, че е хубаво да пийнеш нещо топло.

Джени се усмихна, когато видя Айлин да сваля кутията с какаото.

— Шоколад?

— Защо не? — отвърна Айлин. — Ще те ободри повече от чая. Освен това няма защо да се притесняваш за диетата. Филмът свърши.

— Слава богу — каза Джени и се изправи. — Още един обяд от извара и щях да повърна. — Тя прекоси малката стая към гардеробчето. — Най-добре да се освободя от това.

Айлин кимна. Загледа как Джени си смъкна дрехите — прозрачните копринени шалвари и ефирната блуза с елечето от синьо кадифе, бродирано със злато, представляващи костюма й от последната сцена. Огледа с одобрение фигурата на момичето и опитният й поглед остана доволен от видяното.

Сега й беше радостно, че Джонас бе пратил да я повикат. Отначало не бе така. Не искаше да се връща в Холивуд, при клюките, надпреварването за слава, придаването на важности, жалките ревности. И най-вече не искаше да се връща заради спомените си.

Но когато разгледа снимката, нещо в момичето я бе притеглило назад. Разбираше какво е видял в нея Джонас. Тя с нещо напомняше на Рина, но едновременно с това притежаваше черти, които бяха само нейни.

Едва когато проучи снимката по-внимателно, разбра за какво се касаеше. Момичето излъчваше една странна аскетичност, независимо от чувствените си черти. Зад светското си познание очите от портрета гледаха с бистрата невинност на дете. Беше лицето на момиче, запазило душата си недокосната, независимо колко богат бе натрупаният й опит.

Джени си закопча сутиена и нахлузи плътния черен пуловер, докато той стигна до широките панталони. Седна и пое чашата горещ шоколад от Айлин.

— Сякаш изведнъж съм изпразнена — заяви тя, след като отпи от чашата. — Чувствам се напълно изчерпана.

Айлин се усмихна и също отпи.

— Всеки се чувства така след завършването на филм.

— Струва ми се, че никога не бих могла да направя втори — продължи Джени замислено. — Че друга роля никога не би ме заинтересувала. Като че ли цялата ми същност се преля в този филм и не ми е останало нищо повече.

Айлин пак се усмихна.

— Това ще изчезне в момента, когато сложат новия сценарий в ръцете ти.

— Така ли мислиш? — попита Джени. — Така ли става?

Айлин кимна:

— Винаги е така.

Шумна врява долетя през тънките стени. Джени се усмихна.

— Вдигат цяло тържество.

— Корд поръча да се изпрати богата трапеза. Двама души обслужват на бара. — Айлин си изпи шоколада и остави чашата. Стана и погледна момичето. — Всъщност, дойдох да се сбогуваме.

Джени я погледна въпросително.

— Заминаваш ли?

Айлин кимна.

— Връщам се на Изток, с нощния влак.

— О — пророни Джени. Остави чашата и стана. Протегна ръка на Айлин. — Благодаря за всичко, което стори. Много научих от теб.

Айлин пое ръката й.

— Отначало не ми се идваше, но сега се радвам, че дойдох.

Ръкуваха се официално.

— Надявам се пак да работим заедно — каза Джени.

Айлин тръгна към вратата. Обърна се.

— Сигурна съм в това — каза тя. — Ако ме искаш, пиши ми. Ще дойда на драго сърце.

Само след миг вратата пак се отвори и Ал Петрочели, отговорникът по рекламата, надникна. Зад него нахлу порой музика.

— Хайде, идвай — каза той. — Тържеството е в разгара си. Корд ни изпрати оркестър.

Тя остави цигарата.

— Само за минутка — каза тя и се обърна към огледалото, да си оправи косата.

Той я погледна.

— Няма да дойдеш така? — запита недоумяващо той.

— Защо не? Филмът свърши.

Той влезе в стаята и затвори вратата след себе си.

— Но, скъпа Джени, опитай се да разбереш. Има представители на „Лайф“. Ще отразяват тържеството. Какво ще си помислят читателите им, ако звездата на най-големия филм, който сме направили от десет години, е облечена в обикновен чер пуловер и панталони? Трябва да им дадем да видят повече.

— Няма да облека вече този костюм — настоя упорито Джени.

— Моля ти се, мила. Обещах им малко поразголена красота.

— Щом това искат, дайте им снимки от филма.

— Сега не е време за капризи — заяви Ал. — Слушай, досега беше послушно момиче. Хайде. Само този път, моля те.

— Всичко е наред, Ал — долетя зад него гласът на Бонър. — Ако Джени не иска да се преоблече, няма защо да го прави. — На лицето му грееше приятната грозна усмивка, когато влезе в малката съблекалня. — Всъщност — продължи той — мисля, че за читателите на „Лайф“ това би било приятна промяна.

Ал го погледна.

— Добре, щом смятате така, мистър Бонър — примири се той.

Бонър се обърна към нея все така усмихнат.

— Е, ето че сполучи.

Тя не му отговори, само продължи да го гледа.

— Мислих за теб — каза той, приковал очи в лицето й. — Сега ти си голяма звезда.

Тя не каза нищо.

— „Грешницата“ ще бъде недостижим филм.

— Не съм мислила за това — призна тя.

— Разбира се. Нито ти, нито Джонас — засмя се Бонър. — Защо ви е? Не ви е това работата. То е моя грижа. Джонас е човек на настроенията. Иска ли да направи филм, прави филм. Но могат да минат осем години, преди да се захване с нов.

— Така ли? — запита тя, срещайки спокойно погледа му. Той сви рамене.

— Моя работа е да те включвам във филми. Ако минат години, докато направиш нов филм, хората ще те забравят. — Той бръкна в палтото и извади пакет цигари. — Онази мексиканка все още ли работи при теб?

— Да.

— В същия дом ли живееш?

— Разбира се.

— Мислех да прескоча някоя вечер следващата седмица — продължи той. — Искам да обсъдим някои сценарии.

Тя замълча.

— Джонас заминава — отбеляза той. — По работа, в Канада. — Усмихна се. — Знаеш ли, добре, че не е чул какво се говори за теб.

Тя бавно въздъхна.

— Да.

— Какво ще кажеш за сряда вечерта?

— По-добре първо се обади по телефона — каза тя през свити устни.

— Разбира се, забравих. Нищо не се е променило, нали?

Тя вдигна очи към него.

— Не — каза безжизнено тя. После се запъти покрай него към вратата. Обзе я страхотна слабост. Нищо не се беше променило. При нея винаги ставаше така. Нищо не се променяше, освен начина на плащане.

2.

Събуди се и видя разлюляното бяло пране, окачено на въжето за простиране пред прозореца. Тежкият аромат на телешко със зеле, който летният бриз донесе от съседната кухня, й подсказа, че е неделя. Неделите бяха винаги такива, само дето, когато беше малка, бяха по-весели.

В неделя, когато се върнеше от църква с майка си, баща й я очакваше усмихнат, със сресани и подрязани мустаци, с гладко лице, леко дъхащ на моряшки ром. Подхвърляше я във въздуха и я улавяше, притискаше я към себе си и изръмжаваше: „Как е моето малко Мече Джени тази сутрин? Дали е сладка и изпълнена с божия святост направо от извора зад черквата?“.

Тя се смееше и той се смееше, а понякога и майка й се смееше дори, като казваше: „Е, Томас Дентън, тъй ли трябва един баща да говори на дъщеря си, посявайки в нея зърното на собственото си непокорство пред божията воля?“.

И баща й, и майка й бяха млади, изпълнени със смях и щастие, с божията благодат, която обливаше залива на Сан Франциско. След обилния обяд той се обличаше старателно в хубавия си син костюм, улавяше я за ръка и двамата се отправяха да търсят приключения.

Първото приключение биваше кабелният трамвай, който минаваше покрай къщата им. Уловил я в прегръдките си, баща й скачаше в движещата се кола и като размахваше синьо-бялата си карта на кондуктор, която му даваше право да се вози безплатно във всяка от колите на компанията, си проправяше път напред към ватмана. Там държеше лицето й към насрещния вятър, докато дъхът й заседнеше в гърлото и тя си мислеше, че ще се пукне от радост, докато свежият, сладък вятър пълнеше гърдите й.

— Това е моята дъщеря, Мечето Джени! — обясняваше той на всеки, готов да го слуша, и гордо я вдигаше така, че всеки да я види.

И пътниците, погълнати дотогава от собствените си мисли, й се усмихваха, заразени от радостта, която искреше от кръгличкото грейнало лице.

После отиваха в парка или понякога на кея, където си хапваха топли скариди или раци, обилно подправени с чесън, а баща й пиеше тъмна пенеста бира, купувана от контрабандиста, който сновеше наоколо. Но само за да премахне миризмата на чесъна, разбира се. Или отиваха в зоологическата градина и той й купуваше пакетче фъстъци, за да нахрани слона или маймуните в клетките. А привечер се връщаха; тя беше уморена и понякога дори заспала в прегръдките на баща си. А на другия ден беше понеделник и тя едва дочакваше следващата неделя.

Не, нищо не минаваше така бързо както неделите в детството. После тръгна на училище, отначало изплашена от сестрите, строги и отблъскващи в черните си одежди. Дребното й, кръгло лице беше замислено над моряшката блуза с морскосиния шнур. Но те я учеха на катехизиса, после я миропомазаха и страхът й постепенно изчезна и започна да ги възприема като възпитателки, които й разкриваха богатството на християнския живот, а безгрижните недели потъваха все по-надълбоко в гънките на разума, докато едва можеше да си ги припомни.

Джени лежеше мирно в шестнадесетгодишното си легло, с уши изострени към шумовете на неделната утрин. За миг беше тихо, а след това прокънтя пискливият глас на майка й:

— Мистър Дентън, за последен път ти казвам, че е време да се става за утринната литургия.

Гласът на баща й бе дрезгав, думите — неразбираеми. Мислено го виждаше как лежи небръснат и подпухнал от съботната си бира, по дългите си вълнени долни гащи, на мекото широко легло, заровил лице в огромната възглавница. Пак чу гласа на майка си:

— Но аз обещах на отец Хедли, че тази сутрин ще дойдеш. Ако не те е грижа за собствената ти душа, помисли поне за жена си и дъщеря си.

Не чу отговор, после вратата се затръшна и майка й се оттегли в кухнята. Джени стъпи с босите си крака на пода и затърси пантофите. Намери ги и стана, а дългата памучна нощница се провлачи до глезените й, когато прекоси стаята.

На път за банята влезе в кухнята и майка й се обърна от печката:

— Можеш да сложиш новото синьо боне, което ти направих специално за черква, Джени, скъпа.

— Да, мамо.

Старателно си изми зъбите, припомняйки си думите на сестра Филомена в часа по хигиена. Кръгови движения с четката, започващи от венците, после надолу, за да се премахнат всички остатъци от храна, които биха предизвикали гниене. Внимателно си огледа зъбите в огледалото. Имаше хубави зъби. Чисти, бели и равни.

Обичаше чистотата. Не като повечето от момичетата в Колежа на милосърдието, идващи от същия беден квартал, които се къпеха само веднъж седмично, в събота. Къпеше се всяка вечер — дори ако трябваше да затопля вода в кухнята на старата сграда, в която живееха под наем.

Сивите, бистри очи гледаха лицето и тя се опита да си представи как би изглеждала в бялата касинка и униформата на милосърдна сестра. Скоро трябваше да реши. Изпитите бяха следващия месец и всеки ученик получаваше стипендия в училището за милосърдни сестри „Сейнт Мери“.

Сестрите я обичаха и тя винаги получаваше високи бележки по време на стажа си в „Сейнт Мери“. Освен това отец Хедли бе писал на Майка М. Ърнест да я препоръча като благочестива стажантка, редовна посетителка на литургиите, за разлика от другите съвременни момичета, които прекарваха по-голямата част от времето си пред огледалото над грима си, отколкото коленичили в църковния олтар пред своя Бог. Отец Хедли бе изразил своята увереност, че благочестивата Майка ще намери начин да възнагради това бедно дете за неговото смирение.

Стипендията за колежа „Сейнт Мери“ се даваше всяка година на един ученик, показал най-добри успехи в областта на религията и учението, преценяван от комитет, оглавяван от архиепископа. Тази година стипендията бе определена за нея, ако решеше да стане милосърдна сестра. Именно тази сутрин, след богослужението, тя трябваше да се представи на Майка М. Ърнест в Дома на сестрите, за да й даде отговор.

— Получаваш милостта божия — й бе казала сестра Сирил, след като й съобщи за избора на комисията. — Но решението ще трябва да вземеш ти. Може би грижата за болни и безпомощни не е истинското ти призвание.

Сестра Сирил бе погледнала момичето, застанало кротко пред бюрото й. Джени вече бе източена и стройна, с женствено тяло и все пак странно невинна, с благите си сиви очи, които й отвърнаха на погледа. Джени не проговори. Сестра Сирил й се усмихна.

— Разполагаш с една седмица, за да размислиш — каза добродушно тя. — Иди в Дома на сестрите следващата неделя след литургията. Майка Мери Ърнест ще бъде там, за да й съобщиш отговора си.

Баща й бе изпсувал ядовито, когато научи за стипендията.

— Що за живот е това за едно дете? Да чисти подлогите на разни дъртаци. Нищо чудно да я уговорят да стане монахиня.

После се обърна гневно към майка й.

— Всичко това е твое дело — викна той. — Ти и разните пастори, които слушаш. Какво толкова свещено има в това да отнемеш на едно дете започналите да бликат в него сокове на живота и да го затвориш зад зидовете на манастир?

Лицето на майка й пребледня.

— Богохулстваш, Томас Дентън — изрече хладно тя. — Ако поне веднъж бе дошъл да поговориш с добрия отец Хедли, щеше да разбереш колко грешиш. И ако дъщеря ти стане религиозна, аз ще бъда най-гордата християнска майка. Какво лошо има в това да повериш дъщеря си в ръцете на Христа?

— М-да — възрази тежко той. — Но кой ще бъде виновен, когато детето порасне и разбере, че е ограбено от удоволствието и насладата да бъде жена? — Той се обърна към Джени и я погледна. — Мечо Джени — обясни благо той, — аз не възразявам да станеш милосърдна сестра при условие че искаш. Не мисли за майка ти и за мен. Не мисли и за църквата. От значение си само ти. — Той изпъшка. — Разбираш ли ме, чедо?

— Разбирам, татко — кимна Джени.

— Ти няма да спреш, докато не видиш дъщеря си курва — изведнъж писна майка й насреща му.

Той се изви рязко.

— Бих предпочел да я видя курва по свое собствено желание, отколкото завлечена насила в манастир. — Погледна Джени и гласът му пак се смекчи. — Искаш ли да станеш милосърдна сестра, Мечо Джени?

Тя го погледна с бистрите си сиви очи.

— Мисля, че да, татко.

— Щом такова е желанието ти, Мечо Джени — каза тихо той, — то аз съм доволен от него.

Майка й го изгледа тържествуващо.

— Кога ще се научиш, че не можеш да се бориш против бога, Томас Дентън?

Той се накани да й отговори, после сви устни и излезе от къщи.

Сестра Сирил почука на масивната дъбова врата на кабинета.

— Влез — прозвуча ясен, мощен глас. Тя отвори вратата и направи знак на Джени.

Джени пристъпи колебливо в стаята, последвана от сестра Сирил.

— Това е Джени Дентън, Преподобна майко.

Жена на средна възраст, в черни одежди, каквито се носеха от сестрите, вдигна поглед зад бюрото. До нея имаше полупразна чаша чай. Огледа момичето с открито любопитните си, пълни с въпроси, очи. След миг се усмихна, разкривайки правилни бели зъби.

— Значи ти си Джени Дентън — започна тя, протягайки ръка.

Джени веднага се поклони и целуна пръстена на ръката на Преподобната майка.

— Да, Преподобна майко. — Изправи се и застана скована пред бюрото.

Майка М. Ърнест се усмихна отново, в очите й се появиха развеселени пламъчета.

— Отпусни се, дете — каза тя. — Няма да те изям.

Джени се усмихна неловко. Преподобната майка надигна вежди.

— Би ли желала чашка чай? — запита тя. — Чаша чай винаги ме кара да се чувствам по-добре.

— Да, благодаря — прие сковано Джени.

Преподобната майка вдигна поглед и кимна на сестра Сирил.

— Аз ще донеса, Преподобна майко — бързо каза сестрата.

— И една за мен, моля те. — Майка М. Ърнест се обърна към Джени. — Много обичам чай — усмихна й се тя. — А тук го имат. Не от онзи слаб чай, който се дава в болниците; истински чай, запарен в чайник, както се следва. Ще седнеш ли, дете?

Последното дойде така неочаквано, че Джени не беше сигурна дали наистина го е чула.

— Какво, Майко? — заекна тя.

— Няма ли да седнеш, дете? Няма защо да се притесняваш от мен. Аз искам да бъдем приятелки.

— Да, Майко — каза Джени и седна, още по-нервна отпреди.

Преподобната майка я огледа.

— И така, ти си решила да станеш милосърдна сестра, така ли?

— Да, Преподобна майко.

Преподобната майка прикова прямите си любопитни очи в нея.

— Защо? — ненадейно попита тя.

— Защо ли? — Джени бе изненадана от въпроса. Очите й се отпуснаха пред погледа на Преподобната майка. — Защо? — Тя пак ги отправи към Майката. — Не зная. Всъщност, никога не съм мислила за това.

— Колко годишна си, дете? — запита Преподобната майка.

— Следващия месец, точно преди матурата, ще навърша седемнадесет.

— Винаги си имала желание да станеш сестра и да помагаш на болните, още от дете, така ли?

Джени поклати глава.

— Не — отвърна откровено тя. — Досега не съм мислила много задълбочено.

— Да бъдеш сестра не е лека работа. В „Сейнт Мери“ ще разполагаш с много малко време за себе си. Ще работиш и ще учиш през целия ден, нощем ще оставаш в пансиона. Само един ден през месеца ще можеш да посещаваш родителите си. — Преподобната майка извъртя дръжката на чашата си тъй, че да сочи встрани от нея. — Това може да не се хареса на твоя приятел.

— Но аз нямам приятел — обади се Джени.

— На разходките излизаш с Майкъл Халоран — каза Преподобната майка. — И всяка събота играеш тенис с него. Не е ли той твоят приятел?

Джени се засмя.

— Не, Преподобна майко. Не ми е приятел в този смисъл. — Пак се засмя, този път на себе си, като си спомни за нервния дангалак, чиито романтични мисли стигаха само до неговия бекхенд. — Той е най-добрият играч на тенис тук, това е всичко. — После добави. — И някой ден ще го победя.

— През годината ти бе капитан на отбора по тенис на момичетата?

Джени кимна.

— В „Сейнт Мери“ няма да разполагаш с време за тенис — посочи Преподобната майка. Джени нищо не отговори.

— Има ли нещо, което желаеш повече от това да станеш милосърдна сестра?

Джени се замисли за момент. После вдигна очи към Преподобната майка.

— Искам да победя Хелен Уилкс в шампионата по тенис на Съединените щати.

Преподобната майка се разсмя. Продължаваше да се смее, когато сестра Сирил влезе с чая. Погледна момичето.

— Бива си те — каза накрая тя. — А предчувствам, че ще станеш и много добра милосърдна сестра.

3.

Том Дентън усети, че нещо не е наред в момента, когато застана на гишето за плика със заплатата си. Обикновено касиерът имаше готово остроумие от рода на това да задържи ли плика и да го предаде на жена му, за да не изчезне в бирарията в събота вечер. Но този път нямаше шега, нито дружелюбно остроумие, което бе неизбежен спътник на седмичните им срещи вече близо петнадесет години. Вместо това, касиерът бързо му мушна плика изпод стоманената решетка на гишето, извил поглед встрани.

Том го изгледа за момент. После погледна към хората в редицата зад него. Те също знаеха. Разбираше от начина, по който го гледаха. Обзе го някакво чувство на срам. Това не можеше да му се случи. Не след петнайсет години работа. Отпусна поглед и се отстрани от гишето с плика в ръка.

Не беше нужно някой да му обяснява, че времената са тежки. Беше 1931 година и доказателствата бяха навсякъде край него. Семействата, получаващи помощи, опашките за хляб, безкрайните сиви, уморени лица на мъжете, които се качваха в колата му всяка сутрин.

Почти беше излязъл от депото. Изведнъж не можеше повече да чака и се шмугна в един тъмен ъгъл да отвори плика със заплатата. Разкъса го с треперещи пръсти. Първото нещо, което попадна в ръцете му, бе всяващата ужас зелена хартийка.

Загледа я в недоумение. Сигурно беше грешка. Не можеше да се касае за него. Той не работеше от година или две, дори не от пет. Имаше старшинство. Петнайсет години. Не можеха да уволняват работниците с петнайсет години стаж. Не още.

А бяха го сторили. Пак загледа листа на слабата светлина. Уволнен. Каква горчива ирония. Причината, която изтъкваха за всички намалявания на заплатите, бе да избегнели уволненията. Дори и профсъюзът така им го беше обяснил.

Натъпка плика в джоба си, опитвайки се да се пребори с внезапно появилия се страх, свил стомаха му. Какво щеше да прави сега? Разбираше само от трамваи. Беше забравил всички други умения, не помнеше много от нещата, които бе работил. Сещаше се, че на младини бе карал ръчна количка.

Излезе от тъмното депо и премигна на дневната светлина. Отвън на тротоара стоеше група мъже в износени сини униформи. Един от тях му подвикна:

— И тебе ли, Дентън?

— Да — погледна го Том и кимна.

— Нас също — добави друг. — Гонят най-старите работници, защото получаваме най-много. Всички нови задържат.

— Ходихте ли в профсъюза? — попита Том.

— Ходихме и се върнахме. Салонът е затворен. Пазачът ни каза да сме идели в понеделник.

— Защо не се обадихте на Риордан?

— Домашният му телефон не отговаря.

— Някой трябва да знае къде е Риордан — настоя Том. — Да идем в клуба и да накараме пазача да ни каже къде е. В края на краищата, защо плащаме членски внос, ако не можем да се съберем там?

— Добра идея, Том. Не можем да оставим просто да ни сменят с по-нископлатените, каквото и да казват.

Тръгнаха към профсъюзния клуб, през два квартала от трамвайното депо. Том крачеше мълчаливо. Все още не му се вярваше. Десет цента на час не можеха да означават кой знае колко за компанията. Ха, че той дори би бил съгласен на ново понижаване, ако го бяха питали. Не бяха прави да постъпват така. Трябваше да открият Риордан. Той щеше да знае какво трябва да направят. Беше профсъюзният представител.

Салонът на клуба бе затъмнен, когато стигнаха там и те задумкаха по вратата, докато старият нощен пазач им отвори.

— Казвам ви бе, хора, Риордан не е тук — заяви раздразнено той.

— Къде е Риордан?

— Не знам — отговори пазачът и се накани да затвори вратата. — Вие се прибирайте у вас си.

Том си мушна крака в процепа на вратата и натисна. Старецът политна назад, препъна се и едва не падна. Мъжете нахълтаха в сградата подир Том.

— Разкарайте се — закрещя старецът с роптаещ глас.

Без да му обръщат внимание, те нахлуха в салона за събрания, просторна зала в дъното на коридора. Групата бе нараснала вече на близо трийсет души. Веднъж влезли, те застанаха несигурно; не знаеха какво да правят нататък. Скупчиха се и се заоглеждаха.

— Да идем в кабинета на Риордан — предложи Том. — Може би там ще разберем къде е отишъл.

Кабинетът на Риордан представляваше ограден със стъклени панели кът в края на залата за събрания. Те се заблъскаха, но едва неколцина успяха да се натъпчат вътре в тясното помещение. Том огледа бюрото на профсъюзния организатор. Имаше календар, зелен тефтер и няколко молива върху него. Той издърпа едно чекмедже, после едно след друго и останалите. Откри само още няколко молива, празни бланки и разписки.

Пазачът се появи в дъното на хола.

— Ей, вие, ако не се разкарате — викна той, — ще повикам ченгетата.

— Чупи се, старче — му кресна един кондуктор в синя униформа.

— Да — подвикна друг. — Това е нашият профсъюз. Плащаме си членския внос и наема на сградата. Щом искаме, можем да стоим тук.

Пазачът изчезна в коридора, неколцина погледнаха към Том.

— Какво ще правим сега?

— Може би е най-добре да се върнем в понеделник — предложи един от тях. — Тогава ще видим какво ще ни каже Риордан.

— Не — отсече рязко Том. — В понеделник никой вече не може да направи нищо. Трябва да уредим въпроса още днес.

— Как? — запита мъжът. Том се замисли.

— Профсъюзът е единствената ни възможност. Трябва да накараме профсъюза да направи нещо за нас.

— Как можем, щом Риордан го няма?

— Риордан не е профсъюзът — настоя Том. — Ние сме профсъюзът. Щом не можем да го открием, ще минем без него. — Обърна се към един от мъжете. — Патрик, ти си от изпълнителния комитет. Какво прави Риордан в подобни случаи?

Патрик си свали фуражката и почеса сивите си коси.

— Н-не зная — измънка замислено той. — Но смятам, че първото нещо, което би сторил, е да свика събрание.

— Дадено — кимна Том. — Иди събери хората от депото и кажи на дневната смяна веднага да дойдат тук на събрание.

Мъжете се раздвижиха възбудено и след няколко минути няколко от тях се запътиха към депото. Другите останаха да ги чакат.

— Щом ще правим събрание — каза някой, — трябва да имаме дневен ред. Събрание не се прави без дневен ред.

— Дневният ред е въпросът може ли компанията да ни уволни така — каза Том. Другите кимнаха одобрително. — Ние имаме права.

— Тая работа с това събрание ми разпали жаждата — обади се някакъв мъж. — Плямпането страхотно ми пресуши гърлото.

— Да пратим за едно каче бира — чу се нечий глас отзад.

Всички се развикаха одобрително и набързо събраха пари. Изпратиха двама души да изпълнят поръчката и когато те се върнаха, наместиха бурето върху масата в дъното на салона.

— А сега — каза един от тях, размахвайки чашата бира пред себе си, — сега може да се заловим за работа!

Залата за събрания приличаше на истинска лудница, след като се изпълни с повече от сто души, говорещи и викащи едновременно. Първото буре бира отдавна бе изпито. Две нови лежаха върху масата и съдържанието им щедро се лееше.

Том заудря по масата с чукчето, което намери в бюрото на Риордан.

— Откривам събранието! — извика той, но се наложи да го каже поне пет пъти в разстояние на няколко минути. Продължи да чука, докато привлече вниманието на няколко души пред него.

— Тишина! — изрева единият от тях. — Да чуем какво ще ни каже добрият стар Том.

Врявата премина в шепот, после всички мъже го загледаха. Том изчака да се възцари пълна тишина, за да могат да го чуят, после нервно си изчисти гърлото.

— Свикахме това събрание, защото компанията днес уволни петдесет от нас и не можахме да открием Риордан да ни обясни защо. — Той опипа чукчето притеснено. — Профсъюзът, който би трябвало да защитава интересите ни, сега трябва да действа, дори ако не знаем къде е Риордан. Уволнените днес са от най-старите работници и няма причина компанията да не ги върне на работа.

Гръмък рев се понесе сред тълпата.

— Докато вие опъвахте бирата — продължи Том, — аз прочетох правилата на устава, отпечатани в профсъюзната ми книжка, и там се казва, че едно събрание може да гласува за стачка, ако присъстват повече от двайсет и пет члена. Тук сме повече от двайсет и пет и аз предлагам да обявим стачка от понеделник, ако компанията не ни върне обратно на работа.

— Стачка! Стачка!

— Всички дълги години служим вярно на компанията, винаги сме били честни и те нямат право да ни изритват така.

— Да-а-а-а!

— Внимавай, Том — викна някой от дъното, — може сред нас да има доносник.

Всички се разсмяха. Том размаха ръка.

— Ако има такъв — каза той сериозно, — нека отиде при началниците и да им каже какво правим тук. Ще им дадем да разберат, че не могат да постъпват така с нас.

Чу се силно ръкопляскане.

Том отново махна с ръка, за да въдвори тишина.

— Сега ще гласуваме да има ли стачка — продължи той. — Всички, които са съгласни, да кажат „да“.

Изведнъж мъжете се умълчаха. Спогледаха се нервно един друг. Вратата в дъното на залата се отвори и Риордан застана на прага.

— Какви са тези врели-некипели приказки за стачка, бе, хора?

Обърнаха се изненадани и се вторачиха в него. Червеноликият, дебел профсъюзен организатор се запъти през залата, последван от приглушения шепот на мъжете. Обстановката се разведряваше. Риордан беше тук. Той щеше да им каже какво да правят. Щеше да оправи всичко.

— Здравей, Том — поздрави Риордан, пристъпвайки към масата. Протегна ръка. Том се здрависа с него. Правеше го за пръв път.

— Дойдохме тук, защото мислехме, че профсъюзът трябва да направи нещо за нас.

Риордан го изгледа лукаво.

— Разбира се, Том — успокои той. — Правилно сте постъпили.

Том въздъхна облекчено. За миг му бе минало през ума, че Риордан ще се разгневи заради начина, по който бяха нахлули в клуба. Видя как Риордан се обърна към хората и вдигна ръка. В залата се възцари тишина.

— Хора — започна Риордан с дълбокия си глас, — причината да не ме намерите бе, че се отправих в управлението на компанията в момента, когато чух за уволненията. Нямаше време да свикам събрание, но искам да знаете, че профсъюзът веднага се залови за работа.

Из тълпата се понесоха приветствени възгласи. Хората се загледаха смутено един друг.

— И искам да изразя одобрението си към нашия приятел Том Дентън за проявената съобразителност да ви доведе тук, в клуба. Това показва, че Том Дентън, като всеки друг знае, че профсъюзът е негов приятел.

Том се изчерви, когато мъжете пак закрещяха одобрително. Риордан се обърна към тълпата.

— Работих цял следобед, борих се с ръководството и накрая успях да ги накарам да отстъпят малко.

Бурните възгласи само дето не отнесоха покрива.

Риордан отново вдигна ръка, все така усмихнат.

— Не се радвайте още, момчета. Както казвам, накарах ги само да отстъпят съвсем малко, но това е началото. Те обещаха да се срещнем пак следващия месец.

— Ще ни върнат ли на работа? — запита Том.

Риордан го погледна, после се обърна към мъжете.

— Ръководството се съгласи да върне десет от мъжете, които бяха уволнени тази седмица. Съгласиха се също така да върнат десет следващия месец.

Странна тишина се възцари в залата. Мъжете се заоглеждаха един друг нервно.

— Но повече от петдесет бяха уволнени — каза високо Том. — Какво са десет души от всичките?

— Това е само началото, Том — заобяснява той. — Не може всички изведнъж.

— Защо не? — разпалено упорстваше Том. — Как уволниха всички ни наведнъж?

— Това е друго — каза Риордан. — Компанията има право да уволнява, ако работите вървят зле.

— Знаем това. Нас ни дразни начинът, по който го сториха. Те не обърнаха внимание на старшинството, утвърдено в договора с профсъюза. Уволниха всички, получаващи шестдесет и пет цента на час, а задържаха получаващите по петдесет и пет цента на час.

— Зная — прекъсна го Риордан. В гласа му се долавяха резки нотки. — Но връщането на десет души е началото. Това е по-добре, отколкото всичките да останат на улицата. — Той се обърна пак към групата. — Десет от вас ще се върнат. Може би следващия месец ще се върнат още десет. Това е по-добро от нищо. Компанията не я е грижа дали ще стачкувате. Казват, че като не работят, ще спестят пари.

— Аз мисля да склоним — извика един от тях. — Десет на работа е по-добре, отколкото всички навън, както казва Риордан.

— Не — обади се Том сърдито, ставайки на крака. — Компанията трябва да върне всички. Всеки от нас има еднакво право да се върне. Ако всеки от нас приеме понижаване на заплатата на петдесет и пет цента на час, компанията би могла да върне всички.

Риордан се изсмя дрезгаво.

— Чувате ли го, хора? — викна той. — Искате ли още веднъж да ви намаляват заплатите?

Из тълпата се разнесе ропот. Хората се размърдаха неспокойни.

— Предпочитам да ми я намалят, отколкото да уволнят всички — каза Том.

Риордан го изгледа. В погледа му вече не се четеше дружелюбност. Бе ядосан от момента, когато му телефонира началникът на личния състав на компанията, настоявайки да отиде в клуба. Бе звъннал в най-неудобно време. Измъкна се от леглото и се заоблича трескаво, псувайки.

— Какво има, мили?

— Някакъв щур кондуктор е нахлул в клуба и подканя момчетата да стачкуват.

— Как така? — запита любовницата му с възмущение. — Нали обеща на компанията всичко да мине мирно и тихо?

— Така и ще бъде — каза сухо той. — Никой не може да застави Риордан да наруши думата си!

Докато пристигна в профсъюзния клуб, малко се бе успокоил. Но ето че отново започваше да се ядосва. Достатъчно главоболия имаше да обяснява на жена си къде прекарва съботните си нощи, за да се забърка допълнително с група тъпи трамвайни работници.

Обърна се към тълпата.

— Предлагам веднага да решим въпроса, още тук — викна той. — Избирайте. Десет да се върнат на работа или да стачкувате.

— Почакай! — възрази Том.

— Хората вече отхвърлиха предложението ти — отсече Риордан. Вдигна дясната си ръка. — Тези, които са за връщане на работа, да си вдигнат дясната ръка!

Около деветдесет души вдигнаха ръце.

— Против?

Освен Том, само неколцина гласуваха „против“.

— Прието. Сега си вървете при жените. В понеделник ще ви съобщя кои от вас се връщат на работа.

Мъжете започнаха бавно да се изнизват от салона. Том погледна Риордан, но той не срещна погледа му. Вместо това се прибра в малката стаичка и вдигна телефонната слушалка.

Том закрачи уморено към вратата. Някои от мъжете го поглеждаха и после бързо отминаваха, сякаш се срамуваха да срещнат погледа му. На прага се обърна назад. Риордан все още говореше по телефона.

Нощта беше ясна и свежа, откъм залива подухваше ветрец. Крачеше замислено. Нямаше да бъде един от щастливците, които щяха да върнат на работа. В това беше сигурен. Видял бе гнева в очите на Риордан. Изви край ъгъла и се запъти към спирката. Зачуди се дали безплатната карта е още валидна, след като бе уволнен.

Насреща по тъмната улица се зададоха двама души. Единият от тях го спря.

— Да имаш огънче?

— Аха — каза Том. Зарови из джоба. Работа може да нямаше, но кибрит все още имаше. Внезапно смразилият се поглед на мъжа и шумът на стъпки зад него бяха предупреждение, което усети много късно. Рязък удар по тила го събори на колене.

Присегна и сграбчи мъжа пред себе си през краката. Той изпсува приглушено и ритна с коляно Том в слабините. Той изохка от болки и политна назад, удряйки глава в тротоара. Сякаш от много далеч долавяше как мъжете го ритат, докато лежеше. Претъркаля се към бордюра и падна в канавката.

Усети как една ръка бръкна в джоба му и измъкна плика със заплатата. Немощно направи опит да сграбчи ръката.

— Не! — простена той. — Моля ви се, това е заплатата ми, всичко, което имам!

Мъжът се изкиска дрезгаво. Отправи един последен ритник към главата на Том.

Том видя летящия към него ботуш, но не можа да го отбегне. После светлината експлодира и той се претъркаля; лицето му попадна в една локва в канавката. Постепенно, болезнено долови ромона на вода по лицето си. Уморено раздвижи глава. Бе почнало да ръми.

С нетърпими болки успя да се изправи на ръце, после бавно се надигна на крака. Олюля се несигурно за миг и се улови за електрическия стълб, за да се задържи. Лампата поблещука и угасна. Беше призори. Смътната сива светлина на утрото се разливаше около него.

Видя синята си кондукторска фуражка да лежи в канавката недалеч от стълба. Бавно коленичи и я вдигна. Отупа я в палтото си и закрачи към ъгъла. На витрината на дрогерията имаше огледало. Спря се пред него и се огледа.

Униформата висеше на парцали, връзката — заметната настрана, копчетата на ризата — изпокъсани. Носът му беше смачкан и отекъл, а едното око вече бе посиняло. С върха на езика опипа острите ръбове на строшените зъби.

Взира се известно време потресен, после започна да разбира какво му се е случило. Риордан го бе сторил. Беше сигурен в това. За това бе разговарял по телефона, когато той напускаше клуба.

Изведнъж разбра, че никога вече няма да се върне в компанията. Риордан щеше да се погрижи за това. Остана загледан така в себе си и сълзите започнаха да се стичат по бузите му. Всичко се беше обърнало. Всичко. Сега нямаше работа, нямаше и пари. И най-лошото бе, че трябваше да каже на Елън.

Тя никога нямаше да му повярва, че не е бил пиян, а иронията беше, че не бе изпил дори чаша бира.

4.

— Цял ден ли възнамеряваш да стоиш и да четеш вестници, чудейки се коя работа ще ти подхожда най-много? — подметна язвително Елън Дентън. Лицето й бе навъсено, докато увиваше обеда на Джени в къс восъчна хартия.

Том не й отговори и пак загледа вестника, когато Джени влезе в стаята.

— Добро утро, мамо — каза весело тя. — Добро утро, татко.

— Добро утро, Мечо Джени — усмихна й се той. — Как е тази сутрин моето печалбарче?

— Чудесно, татко. — Това бе тяхна обща шега. Така й викаше, откакто постъпи на работа като машинописка в осигурителната компания миналия месец. Точно пет седмици след като той си изгуби работата в трамвайната компания и две седмици след като се дипломира от колежа „Милосърдие“.

— Ти си печалбарче — бе казал той. — Но все ще намеря нещо в близко време. Тогава ти ще можеш да постъпиш в „Сейнт Мери“, както възнамеряваше.

— Сложила си много червило, Джени — обади се майка й. — Най-добре махни малко от него.

Том погледна дъщеря си. Нямаше чак толкова много червило. Дори беше по-малко, отколкото си слагаха момичетата, които бе виждал всяка сутрин в трамвая.

— О, мамо — запротестира Джени, — сега работя в кантора, не ходя на училище. Трябва да имам приличен вид.

— Приличен вид трябва да имаш, но не и да се цапотиш.

— Уф, Елън, остави момичето на мира — бавно каза Том. Елън сърдито го изгледа.

— Ти можеш да говориш, когато донесеш вкъщи пари да нахраниш семейството си.

Том я изгледа и лицето му помръкна. Почувства как пребледнява. Джени му се усмихна съчувствено, а това влоши още повече нещата. Никога не бе допускал, че Джени ще го съжалява. Присви с усилие устни, за да спре напиращите гневни думи.

— Олеле, закъснявам — обади се Джени и скочи на крака. Грабна книжната торба от масата и тръгна към вратата. — Довиждане, мамо — подвикна тя през рамо. — Довиждане, татко. Желая ти успех днес.

Том дочу шума на тичащите надолу стъпки. Пак се загледа във вестника.

— Мога ли да получа още една чаша кафе?

— Не, една ти е достатъчна. Колко кафе мислиш, че можем да си позволим със заплатата на детето от единайсет долара седмично?

— Но кафето и без това е готово.

— Ще го притопля утре сутринта — каза тя.

Той сгъна внимателно вестника, стана и отиде в банята. Завъртя крана и остави водата да тече, докато изваждаше четката за бръснене и бръснача. Сложи ръка под струята, течеше студена вода.

— Елън, нямам гореща вода за бръснене.

— Тогава се бръсни със студена — извика тя. — Освен ако нямаш четвърт долар за газомера. Пестя останалата ни газ за банята на детето.

Той се погледна в огледалото. Лицето му се беше оправило от побоя, но сега носът му бе малко изкривен и двата му предни зъба бяха нащърбени. Остави четката и се върна в кухнята.

Елън беше с гръб към него. Той сложи ръце на раменете й и я обърна с лице към себе си.

— Елън, Елън — изрече нежно той, — какво стана с нас?

Тя го изгледа за миг, после присегна и смъкна ръцете му от раменете си.

— Не ме докосвай, Томас Дентън. Не ме докосвай.

Гласът му беше смирен и отчаян:

— Защо, Елън, защо? Не съм виновен за случилото се. Такава била волята божия.

— Волята божия ли? — тя се изсмя пронизително. — Ти ли ще говориш за волята божия? Ти, който не си стъпил в църква не помня вече колко години. Да беше мислил повече за твоя Спасител, вместо да висиш над бирата си в събота вечер, той би се показал по-милостив към тебе.

Той пое дълбоко въздух и бавно го издиша. После се обърна, влезе пак в банята и почна да се бръсне със студена вода. Невинаги бе била такава — с кисел и хаплив език. И такава фанатичка по църквата и пасторите. Някога бе Елън — със засмени очи и танцуваща походка, и той си припомни деня, когато Фицджералд я срещна за пръв път в ирландския танцувален клуб на Дей стрийт.

Беше най-хубавото момиче в салона онази нощ, с тъмнокафявата си коса, сини очи и мънички крачета. Беше 1912 година, а на другата година се ожениха. След още една се роди Джени.

По онова време той вече работеше в компанията, а когато се върна от войната, се преместиха в това жилище. Една година след това им се роди син.

Клетият дребен Томи. Не живя дълго на този свят; когато беше на две години, го заровиха в гробището Кълвери. Тогава Джени беше на осем и едва разбра какво е станало с братчето й, но Елън намери утеха и спокойствието на църквата и всеки ден водеше дъщеря им със себе си. Най-напред той не обърна особено внимание. Прекалената встрастеност на Елън към църквата беше нещо естествено; скоро щеше да отмине.

Ала не стана така. Разбра го една нощ, когато посегна към нея в леглото и я намери студена и неотзивчива. Плъзна ръка към гърдите й под тежката памучна нощница, но тя му обърна гръб.

— Месеци наред не си се изповядвал. Не искам да ми насадиш ново дете.

Той направи опит да се пошегува:

— Кой иска да ти прави бебе? Искам само да се любим.

— Още по-лошо — каза тя със заглушен от възглавницата глас. — Това е грешно и аз не бива да участвам в този грях.

— Това ли ти набива в ушите твоят пастор? Да отблъскваш съпруга си?

Тя не му отговори. Той я сграбчи за рамото и я принуди да се обърне към него.

— Това ли? — попита свирепо той.

— Пасторът не ми е казал нищо. Каквото правя, правя го от себе си. Достатъчно познавам Библията, за да различавам доброто от злото. И престани да крещиш. Ще събудиш Джени в другата стая.

— Ще престана да крещя — изрече гневно той, но топлината на рамото й се преля в ръцете му и треската пламна в него; облада я насила. Конвулсията го разтърси и той остана задъхан отгоре й, очите му впити в нейните.

Тя го гледаше спокойно, без да се движи, все така пасивна, каквато бе от връхлитането му. Една последна конвулсия изцеди жизнените му сокове. После тя заговори. Гласът й беше спокоен, далечен и отвлечен както никога:

— Свърши ли с това да вкарваш мръсотията си в мен?

Изведнъж почувства гадене в стомаха. Прикова очи в нея, после се претърколи в леглото.

— Свърших завинаги — изрече апатично той.

Тя стана от леглото и коленичи до малката ясла, която бе поставила под разпятието. Усети как лицето й се извива към него в мрака.

— Ще моля Светата Дева семето ти да не намери приют в мене — прошепна дрезгаво тя.

Той затвори очи и й обърна гръб. Това бяха сторили, бяха разрушили интимността им. Странна горчивина се всели в него.

Оттогава не стъпи в църква.

5.

Тук, под купола на църквата, беше тихо. Елън Дентън, коленичила пред светата статуя с приведена глава, отбройваше в мир зърната на молитвената си броеница. Нямаше молитва на устните й, мисли не тревожеха ума й — само сладка, тиха пустота. Тя се просмукваше в цялото й същество, затваряше външния свят отвъд стените си.

Греховете, които тормозеха всекидневието й, когато се намираше извън тези стени, сега бяха далечно ехо. Малкият Томи лежеше спокойно в гроба, нямаше укор на пълничките му, подобни на розова пъпка, устица, за това, че е бил пренебрегнат от нея по време на боледуването си. Не се пораждаха тормозещи мисли за това, че докато голото й бяло тяло се бе гърчило в насладите на страстта, синът й е умирал в същата стая.

Приличаше на обикновена настинка; настинка, каквато децата толкова често прихващат, а на сутринта се събуждат оздравели. Как можеше да знае, че докато лежеше и нашепваше любовни слова в ухото на своя съпруг, една миниатюрна храчка е заседнала в гърлото на сина й и е спряла достъпа на въздух в дробовете му? И когато бе станала да му оправи завивката, както обикновено правеше, преди да затвори очи за сън, го намери странно студен и вече посинял. Как можеше да знае, че това ще е наказанието за собствените й грехове?

Отец Хедли се бе опитал да я утеши в скръбта.

— Недей да кориш себе си, чадо. Бог дал, бог взел. Така е волята му.

Но тя знаеше по-добре истината. Спомените за радостите от прегрешението бяха все още живи в нея, колкото и да се опитваше да облекчи душата си от бремето, посещавайки хиляди пъти църквата. Ала всичките утешителни думи на пастора не носеха мир на душата й. Вината беше само нейна и само тя можеше да я заличи. А тук, в тихия покой под купола, в краката на кротката страдаща Дева, имаше и покой, и утеха, и забрава.

Джони Бърк скучаеше. Дръпна за последен път от фаса и го хвърли в канавката. Момчето с пъпчивото лице до него каза:

— Да идем да видим дали Теси е свободна.

— Теси никога не е свободна. Освен това чух, че един прихванал трипер от нея. Не ми се рискува. — Джони измъкна нова цигара и я запали, после нервният му поглед обходи улицата. — Иска ми се поне веднъж да спипам някоя, която никога не се е чукала с друг.

— Как ще стане това, Джони?

— Има начини, Анди — изрече загадъчно Джони. — Има начини.

Анди го загледа с любопитство.

— Говориш, като че ли знаеш.

Джони кимна и се потупа по джоба.

— Тук имам едно нещо, което би накарало всяко маце да се разкрачи.

— Така ли, Джони! — възкликна Анди. — Какво?

Джони снижи поверително глас.

— Какво?

— Испанска муха, глупако — тросна се Джони. — Откраднах малко, докато Докторът ме помоли да вардя аптеката, докато се качи горе.

— Иха! — възкликна Анди удивен. — На всяка мацка ли действа?

— Разбира се — кимна Джони. — Ако успееш да й го сипеш в пиенето. Само мъничко и тя веднага се сгорещява като фурна.

Аптекарят си подаде главата през вратата.

— Джони, ще повардиш ли магазина? Трябва да се кача за малко горе.

— Дадено, Докторе.

Видяха го как влезе в съседния вход, после влязоха в дрогерията. Джони мина зад тезгяха и се облегна небрежно на масата.

— Ще пием ли по една кола, Джони?

— Не — отсече Джони. — Никаква аванта, докато вардя магазина на Доктора. — Започна да отваря и затваря напосоки чекмеджетата зад тезгяха. — Хей, Анди — подвикна той. — Искаш ли да видиш къде Докторът държи презервативите?

— Разбира се — каза Анди и мина зад тезгяха.

— Може ли една кола, моля?

Гласът на момичето долетя откъм машината за безалкохолни напитки. И двете момчета се спогледаха сконфузено. Джони бързо затръшна чекмеджето.

— Разбира се, Джени.

— Къде е Докторът?

— Качи се горе за малко.

— Видяла ни е — прошепна Анди. — Знае какво гледахме.

Джони погледна Джени на път към автомата. Може би го беше видяла. Странна усмивка играеше на лицето й. Натисна ръчката за кока-кола и загледа преливащата в чашата тъмна течност.

— Шампионът обади ли ти се вече, Джени?

Тя поклати глава.

— Трябваше да ходим на кино тази вечер, но не се върна от Бъркли. Надявам се, че нищо не се е случило със стипендията му.

Джони се усмихна.

— Че какво може да се случи? — попита той. — Вече спечели финала на щата.

Анди застана зад него.

— Дали ще й подейства? — прошепна той. Джони разбра какво иска да каже. Вдигна поглед. Изведнъж му се стори, че никога не бе виждал Джени. Тя бе от порядъчните, а на такива той не обръщаше внимание. Беше си оставила чашата и разлистваше някакво списание. Хареса му начинът, по който роклята се опъваше на тялото й. Никога не бе забелязвал, че нейните са толкова големи. Нищо чудно, че Майк Халоран я държеше на синджир. Ненадейно мушна ръка в джоба, извади увитата хартия и изсипа щипка прах в чашата й.

Джени взе едно от списанията на рафта и тръгна, обърната към тезгяха. Джони погледна в чашата. Отделни прашинки продължаваха да плуват отгоре. Той я взе и я допълни с течност, — после я задържа под кранчето за сода и я разбърка. Постави я пред нея и погледна часовника на стената.

— Не е ли малко късно да си навън?

— Събота вечер е — отговори Джени. — Вкъщи беше толкова горещо, че реших да взема малко въздух. — Остави монетата от пет цента на тезгяха и взе сламка от купчинката.

Джони я загледа напрегнато, докато отпиваше от чашата.

— Бива ли я?

— Малко по-сладка е.

— Дай да ти сложа сода тогава — бързо предложи Джони. — Сега как е?

Тя смукна през сламката.

— Сега е добре. Благодаря.

Той взе монетата, отиде и я пусна в касата.

— Видях те какво направи — прошепна му Анди.

— Млък!

Джени разгръщаше бавно страниците на списанието и отпиваше от чашата. Беше я изпразнила наполовина, когато аптекарят се върна в магазина.

— Всичко наред ли е, Джони?

— Наред е, Докторе.

— Благодаря, Джони. Ще пиеш ли една кола?

— Не, благодаря, Докторе. Довиждане до утре.

— Защо го направи? — попита Анди, когато излязоха на улицата. — Сега никога няма да разберем дали е подействало.

— Ще разберем — каза Джони и погледна през витрината.

Джени си бе допила колата и слизаше от столчето. Остави списанието на рафта и тръгна към вратата. Джони й прегради пътя.

— Прибираш ли се, Джени?

Тя се спря и му се усмихна.

— Мислех да прескоча до парка. Може би вечерникът е задухал откъм залива.

— Нещо против да те придружим? — запита Джони. — Нямаме какво да правим.

Тя се запита кое ли кара Джони изведнъж да иска да се разхожда с нея. Никога преди не бе забелязвала да проявява интерес към нея.

Беше почти десет, когато Том Дентън излезе от кръчмата срещу трамвайното депо. Беше пиян. Пиян от мъка, огорчения и тъга. Загледа се насреща към депото. Старата две-дванадесет беше там. Неговата мотриса. Ала вече не беше негова. И никога нямаше да бъде. Сега тя беше на някой друг.

Сълзите се затъркаляха по лицето му. Беше несретник. Без мотриса, без работа, дори без жена, при която да се прибере. Точно сега тя сигурно бе коленичила в черквата и се молеше.

Не разбираше ли тя, че когато един мъж си легне, той се нуждае не само от молитва. Да имаше някой долар в джоба, знаеше къде да отиде. Момичетата на Маги знаеха как да се грижат за мъжете. Пребърка си джобовете. Извади монетите и ги преброи. Тридесет и пет цента. Помисли да се върне в кръчмата. Имаше достатъчно за още едно питие. Но в такъв случай в понеделник трябваше да моли Елън за джобни пари.

Усети как алкохолното опиянение се разнася. Ядно мушна монетите в джоба. Пиенето не беше никакво удоволствие, когато човек трябваше да брои всеки похарчен цент. Почти изтрезнял, той бавно закрачи към къщи.

Седеше на тъмно до кухненската маса, когато Елън се прибра след около половин час. Вдигна уморено поглед, когато тя запали лампата.

— Не очаквах да се прибереш толкова рано — каза тя. — Какво стана? Да не им се е свършило уискито?

Не й отговори.

Тя излезе от кухнята в тесния коридор. Чу я да отваря вратата на стаята на Джени, после да я затваря. След миг се върна в кухнята.

— Къде е Джени?

— Не зная. Вероятно е с Майк.

— Майк е още в Бъркли. Джени беше тук, когато тръгнах за църква. Каза, че ще си легне рано.

— Задушно е — посочи той. — Може да е излязла малко на въздух.

— Не ми харесва да излиза сама.

— Не започвай пак, Елън — обади се той. — Тя вече е голямо момиче.

Елън взе един чайник от лавицата и го напълни с вода. Сложи го на печката и включи газта.

— Искаш ли чаша чай?

Той я погледна изненадано. Елън отдавна не му беше предлагала да изпият заедно по чаша чай. Кимна с благодарност. Тя взе две чаши от бюфета и ги постави на масата. После седна срещу него и зачака водата да заври. Лицето й беше разтревожено.

— Не се безпокой — успокои я той и ненадейно я съжали. — Джени ще се върне всеки момент.

Тя вдигна поглед и за един кратък миг на прозрение разбра какво правеше с него и със себе си. Усети как сълзите напират в очите й и положи ръка върху неговата.

— Прощавай, Том. Не зная какво става с мен. Все си мисля за неща, които не могат да ни се случат.

— Зная, Елън — каза нежно той, — зная.

В този момент полицаят звънна на вратата и им каза, че Джени била намерена в парка бита и изнасилена. От израза на лицето на Елън Том разбра, че всичко между тях е загубено завинаги.

6.

Тримата излязоха от църквата на силната слънчева светлина. Почти мигновено почувстваха отправените към тях любопитни погледи. Том долови изтръпването на дъщеря си и видя свенливата руменина да пробягва по лицето й, все още подпухнало от побоя преди близо две седмици. Очите й бяха забити в краката й, когато закрачиха по тротоара.

— Дръж си главата горе, Мечо Джени — прошепна той. — Техните синове трябва да носят срама, не ти.

Джени изправи глава и му се усмихна с благодарност.

— Ти също, Елън Дентън — добави той. — Престани да гледаш в земята.

В известен смисъл Елън тържествуваше. Най-сетне съпругът й се беше върнал към църквата. Припомни си какво бе станало сутринта. Беше готова да тръгне за църквата, когато повика Джени. Отвори вратата на стаята й. Джени седеше на един стол, загледана през прозореца.

— Още не си се облякла, Джени — отбеляза учудено тя. — А е време да тръгваме за литургията.

— Аз няма да дойда, мамо — каза равнодушно Джени.

— Не си ходила на църква, откак се прибра от болницата. Почти не си излизала от къщи.

— Излизах, мамо — тя се обърна към майка си и тъмните кръгове под очите й изглеждаха още по-тъмни на светлината. — Всички ме оглеждат и си шушукат, когато мина покрай тях. Не мога да го понасям. Не искам да ида на църква и всички да ме зяпат като някакво чудо.

— Не бива да бягаш от Спасителя! — запротестира разпалено Елън. — Как ще получиш опрощение на греховете, щом не ходиш на църква?

— Какви грехове за прощаване има детето? — долетя гласът на мъжа й зад нея. Тя се изви и рязко повиши глас.

— Достатъчно е, че имаме един вероотстъпник в този дом — изрече тя. — Не ни е нужен втори. — Обърна се към Джени. — Обличай се. Ще дойдеш с мен, ако ще и да те влача дотам.

— Няма да дойда, мамо — каза Джени. — Не мога.

Елън пристъпи заплашително към дъщеря си. Вдигна ръка. В този момент усети китката си уловена като в стоманени белезници и се обърна; видя лицето на съпруга си над нейното. Обикновено меките му сини очи бяха студени и ядосани.

— Остави детето! Съвсем си полудяла!

Тя го изгледа продължително и пламналият гняв се разсея, за да бъде изместен от страшна отпадналост. Сълзите бликнаха от очите й.

— Отец Хедли ми поръча да я заведа. Каза, че щял да се помоли за спокойствието й.

Той почувства, че гневът й е минал и освободи ръката й. Тя й се отпусна безжизнено встрани. Той се обърна към дъщеря си:

— Затова ли не искаш да идеш на черква, Мечо Джени? Защото те оглеждат? — запита кротко той.

Тя кимна мълчаливо.

— Ще отидеш ли, ако аз дойда с теб? — внезапно попита той. Джени го погледна в очите и видя обичта в тях. После кимна.

— Да, татко.

— Добре тогава. Обличай се. Ще се обръсна за минутка. — Обърна се и бързо излезе от стаята. Елън го проследи смаяно; беше толкова изненадана, че почти не можеше да разбере какво се е случило.

Шепот на удивление се понесе, когато влязоха в черквата и се насочиха към пейката си. Том видя насочените към тях зяпнали лица и тръпки го полазиха при мисълта за жестокостта, присъща на човешките създания. Пръстите стиснаха ръката на дъщеря му, усмивка озари лицето му, когато коленичи пред олтара и се прекръсти, преди да си седне на мястото.

Но ако на влизане беше лошо, на излизане бе още по-лошо. Бяха успели да се натрупат по стъпалата, под яркото утринно слънце. Като някакъв шпалир от идиоти.

— Свърши се вече — каза тихо той, когато завиха зад ъгъла.

Прекосиха улицата и закрачиха към аптеката на следващия ъгъл. Група момчета стоеше пред витрината, всички облечени в празничните си дрехи. Момчетата се умълчаха при тяхното приближаване и ги загледаха с крайчетата на натрупалите житейска мъдрост очи. Том им отвърна с ядовито вперен поглед и очите им се отместиха. Отминаха и завиха зад ъгъла към тяхната къща.

Иззад ъгъла Том чу внезапно започналия сподавен разговор. После едно от момчетата се изкикоти, друго се засмя и веселбата доби такъв гнусен, мръсен оттенък, че направо разкъса сърцето му. Той рязко пусна ръката на Джени и зави обратно зад ъгъла. Момчетата го изгледаха изненадани и смехът замръзна на устните им.

— На какво се смеете, момчета? — запита той с пребледняло и застинало от гняв лице. — Кажете ми, да се посмея с вас.

Те го загледаха смълчани и засрамени. После приковаха очи в краката си и запристъпяха неловко, споглеждайки се от време на време с многозначителни погледи, които Том помнеше от собственото си детство. Сякаш ги бяха заловили да разглеждат порнографски снимки.

Обзе го срам, че и той е бил такъв на тяхната възраст, някаква внезапна отпадналост смени гнева му.

— Разкарайте се оттук — тихо нареди той. — И чуя ли някой от вас да се смее или да подмята забележки относно мен или кой да е член от семейството ми, ще дойда и ще го разкъсам на парчета с голи ръце!

Най-високото от момчетата пристъпи една крачка към него. Погледът му беше хитър и дързък. Беше малко по-висок от Том и го изгледа отгоре с леко презрителна усмивка.

— Това е свободна страна. Можем да седим, където си искаме.

Злобата в Том избухна внезапно. Той сграбчи момчето за реверите на сакото и го повали на колене.

— Свободна, така ли? — викна той с пулсиращи на челото вени. — Свободна, за да висите тук и да се чудите коя да изнасилите довечера? — Вдигна пестник, готов да го стовари върху лицето на младежа.

Момчето се сви и дързостта изчезна от лицето му.

— Какво сте се захванали с нас, мистър Дентън? Да не сме ние тези, които начукаха Джени?

Думите смразиха кръвта във вените на Том. Той остана така с вдигната ръка, впил поглед в момчето. Начукали Джени. Можеха да казват това за собствената му дъщеря, а той не можеше да стори нищо, за да промени факта. Бавно отпусна ръка и със злоба бутна момчето встрани.

Том ги изгледа един по един. Те са просто момчета, каза си той. Не можеше да мрази всички момчета заради стореното от две. Хлапето беше право. Не те бяха виновни.

Почувства се отчаян. Ако имаше някой виновен, той беше най-виновен от всички. Ако беше мъж и бе запазил работата си, може би всичко това нямаше да се случи.

— Разкарайте се оттук — каза той. — И видите ли ме друг път, по-добре ще бъде да сте от другата страна на улицата.

Те го погледнаха, после се спогледаха помежду си и сякаш изведнъж го съжалиха. Неусетно, като че ли си размениха някакво тайнствено съобщение, те се разпръснаха по един, по двама.

След малко той остана сам на ъгъла. Забави се за миг, за да спре внезапното разтреперване, което го бе обзело, после се обърна и зави зад ъгъла, където го чакаха жена му и дъщеря му.

— Свърши се вече — каза той за втори път тази сутрин, улови ръката на Джени и закрачи към къщи. Но макар да го беше изрекъл, знаеше, че не е свършено, че никога няма да бъде свършено, докато бе жив, за да си го спомня.

В хладния септемврийски вятър се чувстваха първите предвестници на есента. Джени погледна през прозореца на трамвая към спирката, на която трябваше да слезе. Баща й бе застанал под уличната лампа и я чакаше както всяка друга вечер. Трамваят спря и тя слезе.

— Здравей, татко.

— Здравей, Мечо Джени.

Тя изравни крачка с него, когато завиха край ъгъла към дома им.

— Изскочи ли нещо днес?

Той поклати глава.

— Не мога да разбера. Просто няма работа.

— Може би утре ще се намери.

— Надявам се — рече той. — Може би след изборите работите ще се оправят. Рузвелт казва, че правителството трябва да осигури работа за всички, че то трябва да поеме големите отговорности. Звучи по-добре за работниците от Хувър и републиканците. — Той погледна. — Ти как прекара днес?

— Горе-долу — отвърна тя. Макар че вече не й беше съвсем приятно в бюрото. Мнозина от застрахователните агенти на компанията бяха започнали да се отбиват при бюрото й на влизане или излизане. Понякога просто, за да си побъбрят, но някои от тях се бяха опитали да й определят среща. Може би при други обстоятелства тя би излязла с тях. Но вдигнеше ли поглед от бюрото към очите им, разбираше какво имат предвид. Отказваше учтиво и някои от тях почваха да заекват или дори се изчервяваха, защото разбираха, че ги е хванала.

— Не е нужно да ме посрещаш всяка вечер, татко — каза внезапно тя. — Не ме е страх да се прибирам сама.

— Зная, че не те е страх. Зная го от първия ден, когато дойдох да те взема. Но така ми се иска. Това е единственото време от деня, когато чувствам, че наистина съм полезен с нещо.

Джени не му отговори и те продължиха смълчани нататък.

— Искаш ли да престана?

— Не, щом това ти доставя удоволствие, татко.

Бяха вече пред стълбището на къщата и тя се заизкачва нагоре. Баща й сложи ръка на рамото й.

— Нека не влизаме веднага, Мечо Джени. Нека си поговорим малко.

Тя го погледна. Лицето й беше сериозно.

— Какво има, татко?

— Не съм казвал на майка ти. Днес ходих да се видя с отец Хедли.

— Да?

— Не иска да дойде в съда да свидетелства за теб. Било против църковните правила. Същото важи й за сестрите от училището.

— О — прошепна тя. Усети, че й се повдига. Адвокатът се бе оказал прав. Бе дошъл да се срещне с тях преди около месец — дребен мъж с поглед на невестулка.

Седна в кухнята и ги погледна през масата.

— Мистър Бърк и мистър Танер ме молиха да се срещна с вас — започна той. — Предполагам, че знаете колко съжаляват за този, хм… — той отправи за миг поглед към нея и после го отмести, — този инцидент и биха желали да го оправят, доколкото могат.

Баща й пламна разгневен.

— Най-напред, мистър О’Конър — каза рязко той, — това, което вие наричате инцидент, не беше инцидент. Двете гадни хлапета изна…

Адвокатът го прекъсна с ръка.

— Знаем какво са направили — каза той. — Но вижте, мистър Дентън, каква е ползата от един процес, който отново ще привлече вниманието върху дъщеря ви и ще й напомни за неприятните изживявания. И какво би станало, ако момчетата бъдат оправдани?

Баща й се изсмя.

— Оправдани ли? Бях в участъка, когато полицията ги докара. Чух как подсмърчаха и хленчеха за прошка.

— Какво са казали тогава, мистър Дентън — обясни адвокатът, — е без значение. Важното е какво ще кажат в съда. А те ще кажат, че дъщеря ви ги е подвела, че тя ги е накарала да я заведат в парка.

— Ще трябва да го докажат — мрачно рече Том.

— Трудно ще бъде да го опровергаете — настоя адвокатът. — Те са двама, а дъщеря ви е сама. И ще имат свидетели в тяхна полза, колкото и дъщеря ви.

— Започва да изглежда, като че ли дъщеря ми ще бъде подсъдима, а не те! — избухна Том.

— Именно — кимна адвокатът. — Така е в подобни случаи. Обвинителят може да загуби повече от обвиняемия.

— Репутацията на дъщеря ми говори сама по себе си — каза Том. — Отец Хедли от „Сейнт Пол“ и сестрите от колежа „Милосърдие“ ще ви кажат каква е моята Джени.

Адвокатът се усмихна загадъчно.

— Съмнявам се, мистър Дентън — каза тихо той. — Много се съмнявам. — Пак погледна Джени, а след това Том. — Упълномощен съм от моите клиенти да ви предложа хиляда долара, ако дъщеря ви оттегли обвинението си срещу момчетата.

— Мисля, че можете да си ходите, мистър О’Конър — заяви баща й, ставайки. — Не можете да купите това, което вече е откраднато.

Адвокатът също стана. Извади от джоба си визитна картичка, остави я на масата и се запъти към вратата.

— Можете да ме намерите в кантората ми по всяко време преди датата на процеса в случай че промените решението си.

— Какво ще правим сега, татко? — попита тя, връщайки се към настоящето.

— Отец Хедли каза, че съобщил същото на майка ти преди три седмици.

Тя вторачи поглед в баща си.

— Значи е знаела и нищо не ни е казала?

Той кимна. Тръпки пробягаха по нея. Имаше нещо сбъркано в един бог, който оставяше една майка да излага детето си на срам и унижение, само и само за да спаси собствената си съвест.

— Отец Хедли каза също, че стипендията в „Сейнт Мери“ е все още открита за теб, ако я искаш, Джени.

Изведнъж тя започна да се смее. Отказваха да й дадат добра атестация, но не отказваха да й дадат милостиня. Просто не можеше да свърже двете неща. Дали едното не идваше като компенсация за другото?

Той я погледна изумен.

— Защо се смееш, Джени?

Смехът й замря и тя го погледна сериозно.

— Нищо, татко — каза. — Мисля, че все пак би трябвало да телефонираш на онзи адвокат.

— Значи искаш да вземеш хилядата долара?

Тя кимна.

— И стипендията в „Сейнт Мери“. Така ще можете да преживеете, докато ме няма.

— Няма да приема парите ти.

— Ще ги приемеш, татко — каза тихо тя. — Поне докато си намериш работа и пак стъпиш на крака.

Почувства как сълзите напират в очите му и изведнъж я привлече към себе си.

— Обичаш ли ме, Мечо Джени? Обичаш ли тази клета, бедна отрепка, която е твоят баща?

— Знаеш, че те обичам, татко — веднага реагира тя с глава на гърдите му. Останаха така прегърнати, да си поплачат на стъпалата в притихналия здрач на хладната есенна вечер.

7.

Известно време се чуваше само свистенето на флуоресцентните лампи над хирургичната маса. Ръцете на доктор Грант бяха бързи и уверени, докато ловко измъкна съвсем здравия апендикс от едрата богата жена на операционната маса. Дълбокият му, мъжествен глас прогърмя в тишината:

— Готово — каза той с облекчение. — Можете да я затворите, доктор Лоб.

Обърна се от масата и една от сестрите ловко обърса потта от лицето му, докато другият хирург се залови да пришива ръбовете на инцизията.

Джени хвърли поглед към сестра М. Кристофър. Ако старшата сестра съзнаваше, че апендиксът не е бил засегнат, тъмните й очи, видими зад маската на лицето, не издаваха нищо.

— Сутура — изръмжа доктор Лоб, поднасяйки ръка. Джени автоматично му я подаде. После няколко минути нямаше време да вдигне очи. Беше много заета. Но усещаше, че сестра Кристофър я наблюдава. Това не я притесняваше както в началото. Но оттогава бяха изминали почти три години. Следващия месец се дипломираше.

Сестра Кристофър наблюдаваше Джени с одобрение. Това момиче беше наистина блестящо и се открояваше сред останалите в класа. Може би едно от сто имаше призвание към хирургията като Джени. Толкова много качества бяха нужни и Джени ги притежаваше всичките. Видът на кръв не я смущаваше още от първия път, когато се сблъска с нея. Джени беше сръчна и уверена в действията си. Бързо изработи афинитет между себе си и инструментите, после между себе си и хирурзите. Без този афинитет, който гарантираше един безмълвен диалог между сестрата и лекаря, операцията можеше да бъде фатално забавена, докато инструментите се мотаеха насам-натам.

Не на последно място бе факторът сила. Никой не си даваше сметка колко е важно за една хирургична сестра да бъде силна. Да бъде в състояние да стои часове наред до тихата бяла маса, дори когато краката изтръпваха, а бедрата и гърбът изгаряха от болка, породена от особената, полунаведена напред стойка. Да бъдеш в състояние да предаваш на лекаря тази сила и с нея да му вдъхваш сигурност, всичко представлява една непрекъсната верига. И силата да не трепнеш, когато веригата се скъса и отнасят млъкналия завинаги пациент; да седиш тихо и да се заловиш с почистването, уверен, че веригата ще се спои пак с докарването на нов пациент.

Доктор Лоб вдигна поглед и кимна.

— Превръзка. — Той махна обутата в бяла ръкавица ръка от плътно зашития разрез.

Джени бе готова с марления тампон, когато той си вдигна ръката. Веднага го сложи върху разреза, а с другата ръка взе от приготвените ивици лейкопласт от шкафчето с инструменти. Притисна плътно лейкопласта с пръстите си, провери дали превръзката е мека, но стабилна, после вдигна двете си ръце, за да покаже, че е свършила.

Сестра Кристофър кимна и пациентката бе покрита набързо и преместена от помощниците на друга маса. Чу се щракване и флуоресцентните лампи угаснаха. Графикът за сутрешните операции в „Сейнт Мери“ бе завършил.

— Това е четвъртият здрав апендикс, който маха този месец — промълви Джени, преодолявайки шума от струята вода в легена. — Защо го прави?

Младият лекар се засмя.

— За двеста и петдесет долара срещу едно цепване човек не спори с пациентите си.

— Но той не бива да го прави — прошепна тя. — Голям хирург е. Едва му стига времето за всичко останало.

— Разбира се — отвърна й също с шепот доктор Лоб. — Но дори и големите хирурзи трябва да ядат. Повечето от сложните операции са или безплатни, или трудно се дават. Така че не може да го виниш, ако от време на време отстранява по някой безобиден апендикс от някоя стара хипохондричка. В това няма никакъв риск. Докторът може да си плати сметките, а пациентът се фука с операцията си.

Той се изправи и протегна за кърпа.

— О-хо — предупреди той, — ето че се задава и самата звезда.

Джени взе кърпа от лавицата и започна да си бърше ръцете. Гласът на доктора долетя зад гърба й.

— Мис Дентън?

— Да, доктор Грант? — обърна се тя и го погледна.

— Научавам, че следващия месец се дипломирате.

— Надявам се.

— Не мисля, че има за какво да се безпокоите — увери я той. — Току-що говорих със сестра Кристофър. Тя има много високо мнение за вас. Аз също.

— Благодаря ви.

— Имате ли някакви конкретни планове какво ще правите след това?

— Не — отговори Джени. — Ще се явя на изпита и ще си търся работа в някоя от големите щатски болници.

— В болниците няма много свободни места сега.

Джени разбра смисъла на думите му. Не че имаха предостатъчно персонал. Всъщност персоналът не бе достатъчен, но не разполагаха с пари за необходимия им щат. Особено за операционен персонал. Те бяха най-добре платените.

— Зная — отвърна тя.

Той се поколеба за миг:

— Какво ще правите сега?

— Тъкмо се готвех да сляза в бюфета за обяд.

— Бих желал да поговорим. Сестра Кристофър каза, че няма нищо против да излезете от болницата за обяд. Да отидем да хапнем по една пържола със сос?

— Звучи чудесно — каза Джени.

— Добре — усмихна се той. — Ще ви чакам долу в колата си. Един черен Пакард.

— Зная го — каза бързо тя. Всички сестри познаваха колата. Беше винаги паркирана точно срещу спалнята им. Като се изключи черният Кадилак на доктор Джидиън, беше най-скъпата кола в болницата.

— Тогава ще се видим след петнадесет минути.

Джени излезе в коридора и натисна бутона на асансьора. Вратата се отвори и тя влезе вътре. Доктор Лоб нахлу след нея.

— Пържола със сос!

— Питам се какво ли иска? — промърмори Джени. Той се ухили.

— Зная какво иска — каза похотливо той. — Каквото аз не можах да докопам.

Тя му се ухили на свой ред.

— И той няма да успее.

— Не знам — засмя се той. — Все някой ден ще отстъпиш пред някого. Безсмислено е да го запазиш, за да го дадеш на червеите един ден.

— Това никога няма да стане — увери го тя. Много е късно, довърши наум. Но сега вече нямаше значение. Всичко беше забравено и никой тук не бе чувал нищо. — Все още се чудя какво ли ще иска?

— Може би ще поиска да работиш при него. Мислила ли си за това?

— Мислила съм — призна тя. — Само че не виждам логиката. Защо точно аз? Има възможност да избира от най-добрите.

Доктор Лоб се ухили, но очите му бяха сериозни.

— Разбери, че именно ти си най-добрата, сладката. Крайно време е да го осъзнаеш.

Вратата на асансьора се отвори и те излязоха в приземния коридор, където се намираше бюфетът за персонала.

Джени погледна бялата си униформа.

— Най-добре да смъкна това и да си сложа рокля.

— Бих бил безкрайно доволен, ако само смъкнеш това — засмя се той. — За мен не е нужно да си обличаш рокля.

Тя го погледна усмихната. Един ден този млад мъж щеше да стане действително голям хирург.

— Може би някой ден ще те изненадам.

— Изненадай ме, като ми донесеш един сандвич с телешко — подвикна той след нея. — Почти се отказах от другото.

Доктор Грант й поднесе пакета цигари. Тя взе една и той запали клечка кибрит. Очите му срещнаха нейните над пламтящата клечка.

— Предполагам, че се чудите защо ви поканих на обяд?

— Най-малкото, беше ми любопитно — кимна тя. Той се усмихна.

— Прощавайте, че разпалих любопитството ви. Но всъщност наистина обичам да забравям работата по време на обяд. Сега обаче смятам, че е време да разговаряме делово.

Тя не каза нищо.

— През последната година, мис Дентън, имах чудесна възможност да наблюдавам вашата работа в хирургията. Най-напред съзрях вашата схватливост, а като хирург винаги съм имал високо мнение за извънредно компетентния начин, по който асистирате.

— Благодаря ви, доктор Грант.

— Както може би знаете, мис Дентън, аз имам доста обемиста и обременяваща частна практика. Много лекари насочват пациентите си към мен за операция. Случаите често са незначителни и при подходящи условия могат да се оправят в кабинета ми. Така спестявам на пациентите значително икономическото бреме.

Джени кимна смълчана.

— Тази сутрин научих от мис Джани, която работи при мен от много години, че възнамерява да се омъжи и да се премести в Южна Калифорния. — Той дръпна от цигарата. — Когато днес дойдох в болницата, си позволих да поговоря със сестра Кристофър за вас. Тя е също на мнение, че вие бихте могли чудесно да заместите мис Джани.

— Искате да кажете, че желаете да работя при вас?

Той се усмихна.

— По моя заобиколен начин, но точно това исках да ви питам. Би ли ви заинтересувало това?

— Разбира се. Кое момиче не би се заинтересувало?

— Виждате ли, работата не е много лека — продължи той. — В моята клиника имам няколко легла и много често се налага да работя до късно. Понякога дори се налага да задържа някой пациент за цялата нощ. В такива случаи трябва да оставате дежурна.

— Доктор Грант — каза Джени усмихната, — карах по две осемчасови смени с промеждутък за сън от четири часа през последната седмица. Работата при вас би изглеждала като забава.

Той се усмихна, присегна през масата и я потупа по ръката. Джени му се усмихна на свой ред. В края на краищата, не беше толкова лош, макар че беше извадил няколко съвсем здрави апендикса. Беше просто хирург. Не можеше да отговаря за погрешните диагнози на всеки лекар, който му изпращаше пациенти.

Но това беше преди тя да заработи при него и да разбере, че здравите апендикси не бяха единственото нещо, което той премахваше. Освен тях се занимаваше усилено и с неродени бебета, до десет седмици след оплождането. Всъщност той беше може би най-заетият абортаджия в Калифорния.

Но по времето, когато разбра това, то вече нямаше значение, защото се беше влюбила в него. Както нямаше значение, че е женен и има три деца.

8.

Телефонът иззвъня, тъкмо когато тя се канеше да излезе от миниатюрния двустаен кабинет над клиниката. Тя се наведе и вдигна слушалката.

— Кабинетът на доктор Грант — каза тя. Телефонът беше дериват на този долу в кабинета.

— Джени? — чу шепота тя.

— Да.

— Ще бъдеш ли там още малко?

— Тъкмо се канех да отида при родителите си. Не съм ги виждала от три седмици. Това е третата неделя поред, когато…

Гласът му я прекъсна:

— Ще ти осигуря свободни часове през седмицата. Моля те, Джени. Трябва да те видя.

Тя се поколеба за миг и той усети несигурността й по телефона.

— Моля те, Джени! Ще полудея, ако не те видя.

Вдигна поглед към часовника. Вече минаваше седем. Докато прекоси града, щеше да стане време баща й да си ляга. Той се бе заловил най-сетне за работа и трябваше да става много рано.

— О, добре — съгласи се тихо тя. Част от напрежението в гласа му изчезна.

— Добре, Джени. Пристигам след двадесет минути. Обичам те.

— Обичам те — отвърна тя и чу щракването от затварянето на слушалката. Тя също остави слушалката и бавно си съблече мантото. Грижливо го върна в гардероба, отиде и седна на кушетката. Замислено запали цигара.

Кой би могъл да предположи, че когато постъпи на работа тук преди три месеца, той ще се влюби в нея? И тя в него. Но и как можеше да избегне това? Особено след като узна какъв е животът му вкъщи. Оженен за една разглезена, богата млада жена, която постоянно му натякваше, че благодарение на нейните пари е отворил тази клиника, че благодарение на влиянието на баща й е бил приет в обществото. Женен за жена, която му бе родила три деца не от любов към него, а от безумното желание да го държи винаги вързан за себе си.

Нищо чудно, че намираше спасение в работата и посвещаваше почти цялото си време на практиката си. Сега разбираше какво го движеше. А тези девойки и млади жени, които идваха да бъдат оперирани? Той й беше обяснил и тя го беше разбрала.

Припомни си вътрешната доброта на чувствителното му лице, когато говореше.

— Какво да правя, Джени? — бе запитал той. — Да им откажа и ги оставя да разрушат живота си заради една глупава грешка? Или да ги поверя в ръцете на някой шарлатанин, който ще ги остави осакатени завинаги или дори ще ги убие, само заради някакви остарели религиозни норми? Подобни религиозни правила са се натрапвали, докато постепенно са се превърнали в догми, също като еврейската нелепост за месото. Дори нашите граждански закони разрешават аборта при известни условия. Някой ден той ще бъде официално разрешен, както е в много страни по света — Куба, Дания, Швеция и много други.

После бе насочил дълбоките си кафяви очи към нея.

— Когато станах лекар, положих клетва да се стремя да върша най-доброто в интерес на пациентите, да им помагам по всякакъв начин, физически и психологически. За мен тази клетва е по-важна от всичко друго. Когато някое бедно, изплашено дете дойде при мен за помощ, не мога да се правя на бог и да й отказвам помощта си.

Думите му звучаха убедително за нея. В църквата имаше доста непонятни неща. Помнеше как бяха постъпили в нейния случай и горчивината продължаваше дълбоко да я терзае. Ако нейното добро бе наистина от значение, защо не бяха се явили да свидетелстват за доброто й име? Това, което всъщност търсеха, бе да имат власт над нея, не да поемат отговорност.

Така, постепенно тя бе почнала да различава жените, които идваха при него за помощ и им съчувстваше. Младата матрона, която не можеше да си позволи да остави работата си, защото тя и мъжът й вече имаха повече деца, отколкото можеха да изхранват; изплашените млади момичета, някои от които още ученички или току-що завършили училище; жените на средна възраст, наближаващи промяната в живота, с вече пораснали деца; дори момичетата на повикване, живеещи от ден за ден, които идваха в кабинета като изплашени диви животни, притаили страха си от преследване дълбоко в уж крехкия, сърдечен смях. Тя изпитваше съжаление към тях не по-малко от него. А оттук до влюбването имаше само една крачка.

Случи се след около месец от постъпването й. Намираше се в апартамента на горния етаж и чу шум в кабинета долу. Беше към осем вечерта. Най-напред помисли да не би да е забравила, че е дежурна. После се сети, че днес е вторник, а докторът имаше вечерни часове в клиниката само в понеделник, сряда и петък. Загаси пламъка под кафеничето и като си взе престилката, тръгна да провери какво става долу.

Когато отвори вратата на частния кабинет и надникна вътре, той бе седнал зад бюрото с посивяло лице и изтощен вид.

— Прощавайте, докторе, не знаех, че сте вие. Чух шум…

— Няма нищо, мис Дентън — усмихна се уморено той.

— Лека нощ, докторе — каза тя и се накани да затвори вратата.

— Една минутка, мис Дентън — обади се внезапно той.

Тя отвори вратата и го загледа.

— Да, докторе?

Той пак се усмихна.

— Бяхме много заети и не ми оставаше време да попитам. Доволна ли сте тук?

— Да, докторе — кимна тя. — Много.

— Радвам се.

— Трябваше да се приберете у дома, докторе. Имате много уморен вид.

— У дома? — запита той и горчива усмивка заигра по устните му. — Това е моят дом, мис Дентън. Само спя на другото място.

— Аз… не ви разбирам, докторе.

— Разбира се, че не — изрече тихо той. — Не съм и очаквал. Вие сте прекалено млада и красива, за да се тревожите за такива като мен. — Той се изправи на крака. — Сега се качете горе, мис Дентън. Ще се опитам да бъда максимално тих и да не ви смущавам.

Светлината от настолната лампа на бюрото, грееща в лицето му, го правеше още по-привлекателен от обикновено. Тя застана на прага, приковала очи в него. Почувства как сърцето й запулсира странно.

— Но аз се тревожа за вас, докторе. Работите извънредно много.

— Няма нищо — отвърна той с безжизнен глас. Обърна се да я погледне; очите им се срещнаха и се приковаха едни в други. Сякаш бе попаднала в някаква вихрушка и стремително се въртеше. Усети как краката й се разтрепериха и бързо се подпря с ръка на рамката, за да не падне. Думи не излязоха от устните й; продължаваше да го гледа безмълвна.

— Не ви ли е добре, мис Дентън?

Положи отчаяни усилия да поклати глава.

— Добре съм — прошепна тя, насилвайки погледа си встрани. — Добре съм. — Обърна се внезапно и изтича нагоре по стълбата.

Дори не бе разбрала, че я е последвал, докато не я улови пред вратата на апартамента. Топлотата на ръката му, сграбчила рамото й, проникна през тънката престилка.

— Боите ли се от мен, Джени? — запита дрезгаво той.

Тя го погледна в лицето и видя страданието в очите му. Странна слабост я завладя и щеше да падне, ако той не я бе задържал.

— Не — прошепна тя.

— Тогава какво ви е?

Тя загледа надолу, без да проговори, а топлината на ръката му сякаш възпламени огън в нея.

— Кажете ми! — настоя той и я раздруса.

Тя го погледна и сълзите бликнаха от очите й.

— Не мога!

— Можеш, Джени, можеш — уверяваше я той. — Зная какво чувстваш. Същото каквото и аз. Когато заспя, само теб сънувам, искам да те почувствам до себе си.

— Не! Моля ви се! Не е редно.

Силната ръка на хирурга я улови за брадичката.

— Обичам те, Джени — заяви той. — Обичам те.

Тя го загледа в очите, наблюдавайки как лицето му идва все по-близо към нея, после устата му се залепи на нейната. За миг затвори очи, чувствайки как огънят я обгръща цялата. Рязко извърна лице встрани. Пристъпи назад към стаята. Той влезе подир нея и затръшна вратата с крак.

— И ти ме обичаш — продължи безпощадно той. — Кажи го!

Тя го гледаше напрегнато, с широко отворени очи.

— Не — прошепна тя.

Той пристъпи още една крачка и силните му пръсти се впиха дълбоко в раменете й.

— Кажи го! — дрезгаво заповяда той.

Почувства се съвсем отпаднала, когато отново я докосна. Не можеше да извърне очи от лицето му.

— Обичам те — изрече отмаляла тя.

Той пак притисна уста в нейната и я целуна. Тя усети ръцете му под престилката, после пръстите му по гърба си, заети с разкопчаването на сутиена, гърдите й се измъкнаха от затвора и зърната се озоваха щастливи в дланите му. Тръпки на опиянение я разтърсиха и тя едва не падна.

— Моля ви се, недейте — прошепна тя, едва раздвижвайки устни под неговите. — Не бива.

Той я вдигна на ръце и я понесе през стаята към леглото. Положи я нежно и коленичи до нея.

— Когато един мъж и една жена се обичат — промълви той, — нищо, което правят насаме, в собствения си дом, не е лошо. А тук е нашият дом.

И пак притисна устните си към нейните.

Том погледна през масата към кухненския часовник. Беше малко след десет. Сгъна вестника.

— Предполагам, че няма да дойде — каза той, — така че най-добре ще бъде да си лягам. — Стана. — Момчетата от съюза ми казаха, че всеки момент може да ме направят надзирател, затова отивам да спя. Не върви аз да закъснявам за работа.

Елън подсмръкна презрително.

— Ако много слушаш онези комунисти от работническия съюз, ще имаш късмет, ако въобще останеш на работа.

— Много са добри хората и ти не можеш да го отречеш. Те бяха тези, които уредиха да ходя не по половин ден, а целодневно. Те именно защитават работниците.

— Комунистите са безбожници — отсече тя. — Отец Хедли ми каза, че били против църквата, защото не вярвали в Бога. Каза, че само си играели с работниците, докато вземат властта, като в Русия. След това щели да затворят църквите и да направят всички ни роби.

— И какво ако го сторят? — запита той. — Не виждам отец Хедли да ми е намерил работа или да ни плаща сметките. Не, съюзът бе този, който ми даде работа и се погрижи да получавам достатъчно, за да си плащам наема и да купувам храна, пет пари не давам как ги нарича отец Хедли, щом лично за мен са добри.

Тя се усмихна горчиво.

— Хубаво семейство имам. Съпруг-комунист и дъщеря, която никога няма време да се прибере вкъщи.

— Може би е заета — защити я неубедително Том. — Знаеш, че заема отговорна длъжност. Не заяви ли сестрата от „Сейнт Мери“ при дипломирането й, че е имала голямо щастие да работи при такъв виден доктор?

— Да, но все пак трябва да намира време да се връща вкъщи от време на време. Готова съм да се обзаложа, че не е посещавала литургия, откак напусна „Сейнт Мери“.

— Откъде знаеш? — запита ядосано Том. — „Сейнт Пол“ не е единствената църква в Сан Франциско.

— Зная — упорстваше тя. — Чувствам го. Не иска да се прибере да ни види. Печели толкова пари сега и се срамува от нас.

— Че с какво пък би трябвало да се гордее? С твоите вечни опявания за религията ли, или с хулиганите, които не престават да се хилят зад гърба й, когато минава? Мислиш ли, че това би накарало едно младо момиче да иска да се прибере вкъщи?

Елън не му обърна внимание.

— Не е редно едно младо момиче да се отдалечава така от къщи — не се предаваше тя. — И двамата знаем какво става горе на хълма, където всеки спи с жената на другия и пиянства. Знаеш, че и аз чета вестници.

— Джени е добро момиче. Тя не би направила такова нещо.

— Не съм много сигурна. Понякога вкусът на изкушението е като лъжица мед. Достатъчна е да подслади езика ти, но недостатъчна, за да ти напълни устата. И двамата знаем, че тя е вкусила изкушението.

— Ти все още не й вярваш, така ли? — запита горчиво той. — Готова си да приемеш по-скоро изявленията на онези хулигани, отколкото тези на дъщеря ти.

— Тогава защо не се яви в съда? Ако нямаше малко истина в казаното от тях, тя нямаше от какво да се бои. Но не, тя взема хилядата долара и се оставя да й лепнат етикета „курва“.

— Знаеш не по-зле от мен защо не се яви — отговори й Том. — Можеш да благодариш на своята църква за това. Не пожелаха да се явят в съда да свидетелстват за нея. Не, бояха се, че това може да не се хареса на бащите на онези хулигани и те да спрат седмичните си дарения.

— Църквата я изпрати в колежа. И те й намериха тази работа. Изпълниха задължението си.

— Тогава от какво се оплакваш?

Тя остана притихнала за миг; чу го как си пуска обущата ядосано на пода, докато се събличаше в спалнята. После стана от стола и провери нагревателя. Една гореща баня би успокоила отчасти болките й; това отвратително, влажно есенно време караше артрита й да се обажда. Извади клечка кибрит и коленичи пред нагревателя. Драсна я и завъртя кранчето. Пламъкът се захвана за миг, после замря в тъжно жълто кръгче. Погледна газомера. Бяха свършили газта. Червеното флагче сочеше нагоре. Стана и отиде да си вземе портмонето. Отвори го и затърси из него. Нямаше монети по четвърт долар, само по пет цента. За миг помисли да поиска от Том, после сви рамене. Омръзнали й бяха неговите богохулства. Ще мине и без баня. Ще се изкъпе сутринта, когато се върне от литургия. Влезе в банята и използва остатъка от горещата вода да си измие лицето. Том стоеше в кухнята, гол до кръста, когато тя се промъкна покрай него и затвори вратата на спалнята след себе си.

Том влезе в банята и започна шумно да се мие. Изведнъж водата охладня. Том изруга и бързо се избърса, после затърси из джоба си монета от четвърт долар. Присегна и пусна монетата в газомера; видя как червеното флагче на циферблата изчезна. Кимна доволен.

На сутринта щеше да включи нагревателя и за няколко минути щеше да има достатъчно гореща вода за бръснене. Излезе от банята, оставяйки вратата отворена, без да долови лекото съскане под нагревателя.

Сгъна си панталоните на стола и седна на леглото. След малко се изпъна с въздишка. Рамото му докосна Елън и той почувства как тя се дръпна.

Ех, да я вземат дяволите, помисли той, като се обърна с гръб към нея. Може би комунистите бяха прави с идеите си за свободната любов. Тогава на човек нямаше да се налага да се примирява с жена като нея.

Очите му започнаха да натежават. Долови тихото й, равномерно дишане. Вече бе заспала. Той се усмихна на себе си в мрака. При свободната любов би могъл да има всички жени, които пожелае. Другояче би се държала тя тогава, клепачите му натежаха и се затвориха и той последва жена си в съня. И в смъртта.

Джени се изправи в леглото, притискайки чаршафа към голото си тяло, и загледа с широко отворени, изплашени очи жената, която бе застанала на прага. От другата страна на леглото Боб вече закопчаваше припряно ризата си.

— Да не си помислила, че ще ме остави заради теб? — крещеше тя на Джени. — Да не мислиш, че си първата? Не ти ли е казал колко пъти вече го заварвам така? — В гласа й прозвуча презрение. — Или сигурно си въобразяваш, че е влюбен в теб?

Джени не й отговори.

— Кажи й, Робърт — каза разгневено жена му. — Кажи й, че тази вечер искаше да се любиш с мен и когато ти отказах, ти изтича тук. Кажи й.

Джени вторачи поглед в него. Лицето му беше бяло и той не погледна към нея. Грабна сакото си от стола и тръгна към жена си.

— Разстроена си. Нека те отведа у дома.

У дома. Джени почувства гадене в стомаха. Нали това беше у дома — неговият и нейният дом? Той го беше казал. Тук се любеха, тук бяха заедно. А той говореше за друго място. Друго място.

— Винаги съм разстроена, нали, Робърт? И винаги ми обещаваш, че вече няма да се повтори. Но аз те познавам, нали? Добре — каза тя внезапно с твърд и леден глас. — Ще си идем. Но първо ще й кажеш.

— Моля ти се, мила — бързо запротестира той. — Друг път. Не сега.

— Сега, Робърт — хладно рече тя. — Сега или целият свят ще научи за доктор Грант, шарлатанина, абортаджията, великия любовник.

Той се изви и погледна Джени в леглото.

— Ще трябва да напуснете, мис Дентън — започна дрезгаво той. — Виждате ли, аз не ви обичам — каза той с напрегнат глас. — Обичам жена си.

И почти в същия миг, когато вратата се затвори зад него, в другия край на града, в една стара сграда стана експлозия. След като пожарникарите измъкнаха овъглените трупове от огъня, те направиха заключението си. Жертвите бяха имали щастие. Смъртта им беше настъпила преди избухването на пожара.

9.

Чарлз Стенхърст беше на осемдесет и една години, когато срещна Джени Дентън. Беше осем часа през една проклета утрин на 1936 година и той се намираше в операционната зала на клиниката „Колтън“ в Санта Моника. Беше пациентът току-що поставен на операционната маса, а тя работеше като старша сестра в хирургията.

Усети ги как пристягат краката му и как бързо сложиха един чаршаф така, че дори и ако мръднеше глава, не можеше да види долната половина на тялото си. Когато свършиха, той я видя как идва някъде отзад и как застава откъм краката му. Тя вдигна чаршафа.

В първия момент се смути от безразличието, с което оглеждаше интимните му органи. След пет съпруги, безброй любовници и повече от четиридесет деца, за които беше сигурен, но от които само осем от браковете му, изглеждаше някак нелепо някой да го гледа така безразлично. Толкова живот беше избликнал от този извор.

Тя пусна чаршафа и вдигна поглед. Шеговита закачливост проблесна в нейните интелигентни сиви очи и той знаеше, че е разбрала.

Тя заобиколи масата, застана до него и му измери пулса. Той насочи очи към нея, а тя се загледа в часовника.

— Къде е доктор Колтън?

— Ще дойде след минутка. Мие се.

Тя му пусна китката и каза нещо на някого зад себе си. Той извърна очи и зърна друга медицинска сестра. Усещайки убождането на игла в ръката си, бързо извъртя пак глава. Тя вече изваждаше забитата под кожата му игла.

— Хей, много сте бърза — отбеляза той.

— Това ми е работата.

— Аз също съм бърз — многозначително подметна той. Пак усмивката в сивите й очи.

— Зная. Чета вестниците.

Тъкмо тогава влезе доктор Колтън.

— Здравейте, мистър Стенхърст — поздрави той с присъщия си добродушен тон. — Пуснахме ли вода днес?

— Може би вие сте пуснали докторе, но знаете много добре, че аз не съм — отвърна сухо Стенхърст. — Иначе никога не биха ме върнали пак в тази касапница.

Доктор Колтън се засмя.

— Е, няма за какво да се безпокоите. Ще извадим бъбречните камъни за нула време.

— Все едно, докторе, радвам се, че това ще го стори специалист. Ако се оставя на вас, бог знае какво щяхте да изрежете.

Сарказмът му не смути доктор Колтън. Двамата се познаваха отдавна. Чарлз Стенхърст бе този, който първоначално му зае повечето от парите, за да изгради болницата си. Той пак се засмя.

Хирургът влезе и застана до доктор Колтън.

— Готов ли сте, мистър Стенхърст?

— По-готов не бих могъл да бъда. Само оставете нещичко за момичетата, нали, докторе?

Хирургът кимна и Стенхърст усети убождане в другата ръка. Изви глава и видя Джени, застанала до него.

— Сиви очи — каза той. Втората му жена бе имала сиви очи. Или третата? Не помнеше. — Предполагам, че няма да си свалите маската, за да ви видя лицето?

Пак забеляза шеговития проблясък.

— Едва ли докторите ще одобрят — каза тя. — Но след операцията ще ви навестя. Така бива ли?

— Чудесно. Предчувствам, че сте много красива.

Не видя как анестезиоложката зад гърба му кимна. Джени се наведе над лицето му.

— А сега, мистър Стенхърст — подкани го тя, — бройте от десет надолу с мен. Десет, девет, осем…

— Седем, шест, четири, пет, две, девет — устните му се движеха бавно и всичко изглеждаше тъй уютно и далечно. — Десет, осем, едно, три… шест, четири… едно… две… — гласът му замря.

Анестезиоложката погледна хирурга.

— Готово — каза тя.

Всички я видяха едновременно, поглеждайки в кухината, която хирургът беше отворил в тялото му: отвратителната сива тъкан, покриваща почти изцяло единия бъбрек и прокарваща си път с тънки, радиални пипала към другия. Без да вдига глава, хирургът постави двете парчета материя, който отряза в легенчето, което Джени предвидливо поднесе към него. Тя подаде легенчето на застаналата зад нея сестра, без да се обръща.

— Патологията — прошепна тя.

Сестрата излезе веднага, а Джени, със същите отработени движения, взе два хемостата. Асистиращият хирург ги пое от ръката й и стегна двете вени, щом хирургът ги разкри.

— Няма ли да изчакаме биопсията? — запита доктор Колтън, застанал на своето място до хирурга. Последният дори не вдигна поглед. Пръстите му бяха заети да опипват тъканта.

— Не, освен ако не настоявате, докторе. — Той протегна ръка и Джени сложи една кюрета в нея. Сега той работеше бързо, готвейки се да отстрани поразения бъбрек. Колтън се поколеба.

Чарлз Стенхърст не е обикновен мъж. Всички около операционната маса го знаеха. По едно или друго време старецът, който лежеше кротко тук, можеше да бъде всичко, каквото пожелае. Губернатор, сенатор, всичко. С повече от двадесет вестника, издавани в цялата страна, и огромно състояние, натрупано от нефт и злато, той никога не бе желал да бъде нещо повече от самия себе си. В родния му щат се гордееха с него и го поставяха на второ място, веднага след Хърст, когато ставаше въпрос за самоиздигнали се магнати.

Хирургът, сравнително млад мъж, станал бързо един от първите в областта на генитално-уринарните органи в света, долетял от Ню Йорк специално за операцията, се готвеше да извади засегнатия бъбрек. Сестрата зад Джени я потупа по рамото. Джени пое листчето от нея и го повдигна към него, така че да може да го види. Тя ясно различи напечатаните думи:

КАРЦИНОМА. МЕТАСТАЗА. ЗЛОКАЧЕСТВЕНА

Хирургът въздъхна леко и вдигна поглед към доктор Колтън.

— Няма как, сега той е съвсем обикновен човек.

Мистър Стенхърст беше буден на другата сутрин, когато хирургът влезе в болничната стая. Ако телетипът, чукащ в ъгъла, го изненада, той не го показа. Мина отстрани на леглото и погледна надолу.

— Дойдох да се сбогувам, мистър Стенхърст. Тази сутрин се връщам в Ню Йорк.

Старецът вдигна поглед и се ухили.

— Хей, докторе — започна той. — Казвал ли ти е някой, че баща ти беше шивач?

— Да, баща ми беше шивач, мистър Стенхърст — озадачи се хирургът.

— Знам — продължи бързо Стенхърст. — Още държи дюкянчето си на Стентън стрийт. Зная много неща за теб. Ти беше председател на дружеството за спасяване на Сако и Ванцети в Сити Колидж, когато се дипломира през двадесет и седма, редовен член на Младите социалисти през първата година на специализацията си и още докато течеше стажът ти, стана хирург. Членуваш при социалистите в Ню Йорк и сигурно на президентските избори ще гласуваш за Норман Томъс.

Хирургът се усмихна.

— Знаете много за мен.

— Разбира се, че зная. Да не мислиш, че бих позволил на всекиго да ме реже?

— И не се ли тревожихте поне малко заради всичко, което знаехте за мен? — попита докторът. — Наясно сте какво ние, социалистите, мислим за вас.

Старецът се разсмя, после се сгърчи от болка.

— По дяволите! Според мен ти си най-напред лекар, след това социалист. — Той го погледна дяволито. — Знаеш ли, докторе, ако гласуваш за републиканците, за три години ще те направя милионер.

Лекарят се засмя и поклати глава.

— Не, благодаря. Ще имам премного тревоги.

— Защо не ме питаш как се чувствам, докторе? Колтън беше тук вече четири пъти и все това ме пита.

Лекарят сви рамене.

— Защо? Зная как се чувствате. Боли ви.

— Боли ме адски, докторе — съгласи се Стенхърст. — Колтън каза, че камъните, които си извадил от бъбреците, били големи колкото топки за бейзбол.

— Наистина бяха големички.

— Каза още, че тази торбичка, която си ми нанизал, съм щял да я нося, докато бъбрекът оздравее и пак заработи.

— Ще я носите доста време.

Старецът го изгледа продължително.

— Знаеш ли, вие и двамата ми пробутвате врели-некипели — изрече спокойно той. — Аз ще я нося до гроб. И това не е далеч.

— Не бих казал.

— Зная, че не би го казал — натърти Стенхърст. — Затова го казвам аз. Слушай, докторе, аз съм на осемдесет и една години. А на осемдесет и една, доживее ли ги човек, започва здраво да му ухае на гробища — надушва смъртта у всекиго, дори у себе си. Научава се да я гледа в очите. Така че не ме баламосвай. Колко ми остава?

Лекарят погледна болния старец в очите и видя, че в тях няма уплаха. Ако въобще излъчваха нещо, то бе любопитство. Реши се веднага. Колтън бе тръгнал по съвсем погрешен път. Този беше истински мъж. Заслужаваше да му се каже истината.

— Три месеца, ако имате късмет, мистър Стенхърст. Шест, ако нямате.

Старецът дори не мигна.

— Рак ли?

Хирургът кимна.

— Метастаза, и то злокачествена — отговори той. — Извадих единия бъбрек и почти половината от другия. Затова поставих торбичката.

— Болезнено ли ще бъде?

— Много. Но можем да го контролираме с морфин.

— По дяволите — рече старецът. — Смъртта е може би единственото нещо, което още не съм опитал. Нещо, което не бих желал да пропусна.

Изведнъж телетипът затрака, старецът погледна към него, после към лекаря.

— Как ще разбера кога си отивам, докторе?

— Наблюдавайте урината в торбичката — обясни лекарят. — Колкото по-червена става, толкова повече наближава. Това означава, че бъбрекът изпуска чиста кръв вместо урина, тъй като ракът го е унищожил напълно.

Погледът в очите на стареца беше бистър и разумен.

— Значи ще умра от уремично отравяне.

— Най-вероятно. Ако нищо друго не се влоши.

Стенхърст се разсмя.

— По дяволите, докторе — каза той. — Това можех да го сторя още преди двадесет години, ако бях продължил да пия.

Хирургът се засмя.

— Но вижте колко удоволствия щяхте да пропуснете.

Старецът също се разсмя.

— Вие, социалистите, сигурно ще обявите национален празник.

— Не знам, мистър Стенхърст — отвърна на смеха му лекарят. — Тогава от кого ще се оплакваме?

— Не се тревожа — каза старецът. — Хърст и Патерсън остават.

Лекарят протегна ръка.

— Е, трябва да тръгвам, мистър Стенхърст.

— Сбогом, докторе — ръкува се Стенхърст. — И благодаря.

Тъмните очи на хирурга бяха сериозни.

— Сбогом, мистър Стенхърст — каза той. — Съжалявам.

Тръгна към вратата. Гласът на стареца го накара да се обърне.

— Ще ми направиш ли една услуга, докторе?

— Всичко във възможностите ми, мистър Стенхърст.

— Онази сестра от операционната — каза Стенхърст. — Със сивите очи и едрите цици.

Хирургът се сети кого има предвид.

— Мис Дентън?

— Ако това е името й — каза старецът. Хирургът кимна.

— Тя каза, че ако искам да я видя без маска, ще дойде. Ще предадеш ли на Колтън, че искам тя да обядва с мен?

Хирургът се засмя.

— На драго сърце, мистър Стенхърст.

10.

Джени вдигна бутилката шампанско и наля във високата стъклена чаша, напълнена с кубчета лед. Виното ги покри с шумяща пенлива яка, после се утаи и тя я напълни догоре. Мушна стъклената сламка в чашата и я подаде на Стенхърст.

— Ето ти безалкохолното, Чарли.

Той се ухили закачливо насреща й.

— Ако се нуждаеш от нещо да изкара газовете — каза той, — шампанското е по-подходящо от газираните безалкохолни напитки. — Отпи с наслада. — Ах — възкликна той и се оригна. — Пийни си малко, може би ще те възбуди.

— Каква ти е ползата, дори и ако ме възбуди? — възрази Джени.

— Ще ми бъде приятно, като си помисля какво бих направил, ако беше преди двадесет години.

— Да кажем четиридесет — за по-сигурно.

— Не — поклати глава той. — Двадесет е по-добре. Може би защото тогава най-много ценях, знаейки, че няма да трае дълго.

Телетипът в ъгъла на библиотеката затрака. Джени стана от стола и отиде до него. Когато спря, тя скъса лентата и се върна при него.

— Току-що са избрали Рузвелт за втори мандат — подаде му жълтия лист.

— Очаквах това — каза той. — Сега вече никога няма да могат да изхвърлят кучия му син оттам. Но защо ли се тревожа? Аз няма да съм наоколо.

Телефонът иззвъня почти веднага, щом той млъкна. Беше пряката линия с вестника му в Лос Анжелос. Тя взе слушалката и му я подаде.

— Стенхърст — изрече той в нея.

Тя долови леко бръмчене в другия край на жицата. Той слушаше с безразличие.

— По дяволите, не! Има достатъчно време за редакционни статии, след като произнесе встъпителната си реч. Тогава ще имаме представа кои са обещанията, които възнамерява да наруши. Никакви редакционни статии до утре. Това важи за всички вестници. Предай го по телетипа.

Той остави слушалката и я погледна. Внезапно телетипът пак затрака. Тя отиде до него и се загледа. Върху жълтата хартия започнаха да се появяват зелени букви:

„ОТ ЧАРЛЗ СТЕНХЪРСТ ДО ВСИЧКИ ВЕСТНИЦИ: ВАЖНО. АБСОЛЮТНО НИКАКВИ РЕДАКЦИОННИ СТАТИИ ЗА ПРЕИЗБИРАНЕТО НА РУЗВЕЛТ ДО ПРОИЗНАСЯНЕТО И ПРЕЦЕНКАТА НА ВСТЪПИТЕЛНАТА РЕЧ. АБСОЛЮТНО НИКАКВИ РЕДАКЦИОННИ СТАТИИ ЗА ПРЕИЗБИРАНЕТО НА…“

Тя се отстрани от телетипа, докато той продължаваше да трака.

— Вашите нареждания, шефе.

— Добре. Сега изключи тази проклетия, за да можем да си поговорим.

Тя се върна и изключи апарата, после отиде и седна срещу него. Извади цигара и я запали, докато той пиеше замислен шампанско през сламката.

— Какви са плановете ти, когато тази работа свърши?

— Не съм мислила много.

— По-добре е да започнеш — каза той. — Аз няма да изкарам още дълго.

Тя му се усмихна.

— Бързаш да се отървеш от мен ли?

— Не ставай глупава — сряза я той. — Единствената причина да се задържа толкова е, че не ми се искаше да те оставя.

Нещо в гласа му я накара да го погледне изучаващо.

— Знаеш ли, Чарли, вярвам на казаното.

— Разбира се — отсече той.

Внезапно трогната, тя се приближи до стола и го целуна по бузата.

— Хей, сестра Дентън — възкликна той. — Май най-после се навихте, а? Веднага ще ви натикам в леглото.

— Отдавна да си ме натикал, Чарли. Бедата е, че не сме се срещнали навремето.

Като размисли върху казаното, видя, че наистина беше вярно.

Още първия път, когато влезе да обядва с него в болницата, деня след операцията, го бе харесала. Знаеше, че умира, а след малко разбра, че и той го знае. Но това не му пречеше да бъде галантен. Не признаваше безвкусната болнична храна, макар че въобще не можеше да яде.

Вместо нея, специална кола, ескортирана от полиция, с ревящи по целия път сирени му докарваше храна от ресторанта на Романов. А с храната пристигаха един метр д’отел и двама сервитьори.

Той се надигна в леглото, отпи от шампанското и я загледа как се храни. Харесваше му начинът, по който ядеше. Хората, които кълвяха храната, обикновено бяха егоисти в любовта. Не даваха нищо, търсейки същия вид непостижима наслада в леглото, която търсеха и на масата. Реши се веднага, както винаги.

— Известно време ще боледувам — каза той. — Ще се нуждая от сестра. Бихте ли приела тази работа?

Тя повдигна поглед от чашката кафе, а сивите й очи бяха озадачени.

— Има сестри, специализирани в домашно гледане, мистър Стенхърст. Те сигурно са по-добри от мен.

— Аз вас питам.

— Работя в Лос Анжелос Дженеръл — продължи тя. — Работата ми е добра. Понякога ме викат да помогна тук, както във вашия случай. По специалността ми.

— Колко ви плащат?

— Осемдесет и пет долара месечно, с квартира и храна.

— Аз ще ви плащам по хиляда на седмица, с квартира и храна — каза той.

— Но това е смешно!

— Нима? — каза той и я изгледа сериозно. — Мога да си го позволя. Когато днес сутринта докторът излезе, той ми каза, че ми остават три месеца. Винаги плащам малко повече, когато не мога да предложа постоянна работа.

Тя погледна надолу, докато келнерът й доливаше чашата с кафе.

— Вие ще бъдете тук около три седмици — каза тя. — Това ми дава достатъчно време да предупредя, че напускам. Кога искате да започна?

— Веднага. А за предупреждението не се безпокойте. Вече съобщих на Колтън и в Лос Анжелос Дженеръл, че постъпвате на работа при мен.

Тя го изгледа недоумяващо, после остави чашата си и стана. Направи знак на метр д’отела и келнерите веднага откараха масичката.

— Хей, какво правите? — запита Стенхърст.

Джени не му отговори, докато отиваше към нощното шкафче, откъдето взе болничния картон. Проучи го, после пристъпи и измъкна чашата шампанско от ръката му.

— Щом работя за вас — обясни тя, — време е да си починете.

Времето никога не тече тъй бързо, както когато е на привършване, помисли си той. Всичко изглежда някак по-отчетливо, по-бистро за ума, дори решенията се вземат по-лесно. Може би защото отговорността за тях нямаше да те достигне. Никой не може да спечели двубоя с гроба.

Усети как болката го проряза като с нож. Не трепна, но по лицето й осъзна, че тя е разбрала. Някакъв странен вид общуване се бе породило помежду им. Не се нуждаеха от думи. Имаше случаи, когато му се струваше, че и тя изпитва болката.

— Може би е по-добре да си легнеш — обади се тя.

— Още не. Искам да си поговорим.

— Добре — съгласи се тя. — Кажи за какво?

— Няма да се върнеш в болницата, нали?

— Не зная. Всъщност, не съм мислила още.

— Подобна работа няма вече да те направи щастлива. Разглезих те. Нищо не може да се сравни с многото пари.

Тя се засмя.

— Толкова си прав, Чарли. Мислих за това. Изглежда нищо вече няма да ми се струва както преди.

Той я изгледа замислено.

— Бих могъл да ти оставя нещо в завещанието си или дори да се оженя за теб. Но децата ми сигурно ще възбудят федерален процес и ще кажат, че си ми оказала давление. Би получила само огорчения.

Тя го погледна в очите.

— Все пак, благодаря ти, че си мислил за това, Чарли.

— Ти трябва да печелиш много пари — продължи той. — Защо реши да станеш медицинска сестра? Винаги ли си искала това?

— Не — сви рамене тя. — Всъщност искаше ми се да бъда втората Хелен Уилкс. Но получих стипендия за „Сейнт Мери“ и отидох там.

— Дори и за да се занимаваш с тенис са нужни пари.

— Зная. Е, вече е късно. Сега бих била доволна, ако мога да наема най-добрия професионалист и да играя с него два часа дневно.

— Ето на! — каза триумфиращо той. — Само това прави сто долара дневно.

— Тъй е. Сигурно ще се озова отново в болницата.

— Не е нужно.

— Какво искаш да кажеш? — запита тя и го погледна. — Само това мога.

— Ти си научила нещо друго, много преди да се заловиш със сестринството. Да бъдеш жена.

— Е, сигурно не съм се научила добре тогава — изрече огорчено тя. — Първия път, когато постъпих като жена, ми натриха носа.

— Имаш предвид доктор Грант във Фриско ли?

— Откъде знаеш?

— Предимно предположения — обясни той. — Но вестникарите автоматично проверяват всеки, който е край мен. Грант се ползва с подобна репутация и фактът, че си работила при него и си напуснала така прибързано, ме наведе на това заключение. Какво се случи? Жена му ли ви спипа?

Тя кимна бавно.

— Беше ужасно.

— Винаги е така, когато се обвържеш емоционално — каза той. — На мен ми се е случвало неведнъж. — Пак си напълни чашата с шампанско. — Номерът е да не се обвързва човек.

— Как става това?

— Като се заплаща — отговори той.

— С други думи, искаш да кажеш да стана проститутка? — попита тя шокирано.

Той се усмихна.

— Това го казва католичката в теб. Дълбоко в себе си обаче трябва да признаеш, че в това има смисъл.

— Да, но все пак, проститутка — каза тя с все същия шокиран глас.

— Не проститутка, а куртизанка или нейният съвременен вариант — момиче на повикване. В древните цивилизации да бъдеш куртизанка е било високоуважавана професия. Държавници и философи са търсили тяхната благосклонност. И не само парите са я правили привлекателна. Това е един много завършен начин на живот. Разточителен и удовлетворяващ.

Тя започна да се смее.

— Ти си един стар циник, Чарли. Кога ще извадиш френските порнографски картички?

Той се разсмя с нея.

— Защо да не съм? Аз бях и млад циник. Но никога не бях глупак. Ти притежаваш всичко, за да станеш велика куртизанка. Тяло, разсъдък, дори и обучението ти като медицинска сестра не би отишло напразно. Истинският секс се нуждае от повече интелектуалност, отколкото обикновеното животинско отдаване.

— Сега разбирам, че е време да си лягаш — засмя се тя. — Сигурно следва да разбера, че би трябвало да постъпя в някакво училище, за да изуча всичко това.

— Чудесна идея! — възкликна той. — Непрестанно ме преследват да направя дарение на този или онзи колеж. Защо не съм се сетил за това? „Стенхърст Секс Колидж“. — Той се разсмя развеселен, после изведнъж се сви от болка. Лицето му побеля и капчици пот избиха по челото му. Сви се в инвалидната си количка.

Тя светкавично се озова до него, нави ръкава на халата и му разголи ръката. Бързо впръска ампулата морфин във вената. Кокалестите му пръсти сграбчиха китката й в опита да я изтласкат, докато я гледаше с изпълнени с агония очи.

— За бога, Чарли — каза ядосано тя, — отдъхни си малко. Стига си се борил.

Пръстите му се отпуснаха и тя изпразни още една ампула в него. Погледна го в очите и забеляза отпускането от въздействието на опиата. Улови крехката му, изтъняла ръка и бързо я вдигна към устните си.

Той се усмихна, когато действието на морфина замъгли очите му.

— Бедната малка Джени! — каза тихо той. — При други обстоятелства бих те направил моя царица! — Пръстите му нежно я погалиха по лицето. — Но няма да забравя какво си говорехме. Няма да те оставя да си пропилееш живота само за това, че няма да съм край теб да ти се наслаждавам!

11.

Три дни по-късно обядваха на терасата, когато тя видя сив Ролс-Ройс да спира пред къщата. Шофьор в изискана униформа отвори вратата и някаква жена слезе. След две минути прислужникът се появи на терасата.

— Някоя си мисис Шварц е дошла да ви види, мистър Стенхърст.

Стенхърст се усмихна.

— Донеси още един прибор, Джъдсън, и покани мисис Шварц да се присъедини към нас.

Прислужникът кимна.

— Да, мистър Стенхърст.

След миг на прага се появи самата жена.

— Чарли! — възкликна тя с неприкрита сърдечност в гласа. Протегна ръце към него, още докато приближаваше. — Колко се радвам да те видя.

— Аида! — Стенхърст й целуна ръка. — Прощавай, че не мога да стана. — Вдигна очи към лицето й. — Прекрасна си както винаги.

— Никак не си се променил, Чарли. Все още можеш да лъжеш, без да ти мигне окото.

Стенхърст се засмя.

— Аида, запознай се с Джени Дентън.

— Приятно ми е — поздрави Джени. Видя една жена пред прага на шейсетте години, семпло, но скъпо облечена. Жената се извърна и й отправи топла и приятелска усмивка, но Джени изведнъж изпита чувството, че едва ли нещо е убягнало на този бегъл поглед.

Тя се обърна към Стенхърст.

— Това ли е момичето, за което ми спомена по телефона?

Стенхърст кимна.

Жената се обърна отново към Джени. Този път погледът й бе определено изучаващ. Ненадейно тя се усмихна.

— Може да си си загубил яйцата, Чарли — каза тя съвсем спокойно, — но явно не си си изгубил вкуса.

Джени ги зяпна с отворена уста. Стенхърст се разсмя и в този момент прислужникът влезе с един стол.

— Помогни на мисис Шварц, Джъдсън.

Прислужникът се поклони и излезе. Стенхърст се обърна към Джени.

— Предполагам, че се чудиш какво става?

Джени кимна, все още неспособна да проговори.

— Преди двайсет и пет години Аида Шварц ръководеше най-добрия публичен дом на запад от Чикаго.

Мисис Шварц присегна и го тупна по ръката.

— Чарли помни всичко — каза тя на Джени. — Помни дори и това, че не пия никога нищо друго, освен подсладено шери. — Погледна чашата на масата пред него. — Предполагам, че и ти все още пиеш шампанско с лед във високи чаши.

Той кимна.

— Старите навици са като старите приятели, Аида, човек трудно ги зарязва.

Прислужникът постави чаша пред нея. Тя я поднесе изискано към устните си и отпи. Погледна прислужника и му се усмихна.

— Благодаря ви.

— Аз ви благодаря, мадам.

Тя вдигна вежди, приятно изненадана.

— Много е хубаво — обясни тя. — Да знаеш колко е трудно да се намери един свестен коктейл дори в най-скъпите заведения. Изглежда, че дамите сега не пият друго, освен мартини. — Потръпна. — Ужасно. По мое време една дама не би помислила дори да вкуси подобно нещо.

Стенхърст погледна Джени.

— Аида никога не разрешаваше на момичетата си да пият друго, освен шери.

— Уискито замайва разсъдъка — вметна Аида. — А на моите момичета не се плащаше, за да пият.

Споменът накара стареца да се закиска.

— Вярно е, Аида, спомняш ли си преди войната, когато идвах за масаж на простатата?

— Как да не помня — усмихна му се тя.

Той погледна Джени през масата.

— Бях позакъсал и един лекар ми препоръча масаж за простатната жлеза три пъти месечно. Първия път отидох в кабинета му. След това реших, че ако трябва да ми правят масаж, поне да му се наслаждавам. И така, три вечери в седмицата поверявах лечението си на Аида.

— Това, което не ви каза — добави Аида, — е, че лекуването страшно го възбуждаше. А моите момичета бяха обучени никога да не разочароват гостите. Когато Чарли се явил за преглед при лекаря след две седмици и му обяснил, лекарят страшно се разстроил.

Стенхърст продължаваше да се смее.

— Лекарят каза, че щял да изправи Аида пред съда и да я обвини в практикуване на медицина, без да има право за това.

Мисис Шварц присегна и нежно потупа Стенхърст по ръката.

— А спомняш ли си Ед Бери?

— Разбира се. — Той се изкиска и отново погледна Джени. — Ед Бери беше един от закостенелите южняшки баптисти, които не виждат по-далеч от върха на носа си и всяко нещо анатемосват като грях. Е, в навечерието на едни избори, в които Ед се бореше да стане губернатор с една програма за страхотни реформи, използвах възбудата му и го склоних да пийнем; към полунощ той вече ронеше пиянски сълзи. Тогава, без да му казвам къде го водя, отидохме при Аида. Той никога не забрави визитата си.

Стенхърст така се разсмя, че чак сълзи се появиха в очите му.

— Бедният Ед, никога не разбра, кое го е провалило. Загуби изборите, но това въобще не го разстрои. В деня, когато Аида затвори заведението, след като влязохме във войната, той беше долу на бара и ридаеше, сякаш е дошъл краят на света.

— Това беше в доброто старо време — обади се Аида. — Дни каквито никога вече няма да видим.

— Защо затворихте? — полюбопитства Джени.

— По няколко причини — каза сериозно Аида, обръщайки се към Джени. — По време на войната и след нея имаше премного свободна конкуренция. Като че ли всички момичета го бяха ударили през просото. Стана много трудно да намериш момичета с интерес и влечение към професията, за да се поддържа високият стандарт, който исках да поддържам. Бяха просто обикновени уличници. Тъй като не се нуждаех от пари, закрих заведението.

— Аида е много заможна жена. Тя вложи всичките си пари в недвижими имоти и жилищни сгради, тук и в повечето големи градове на страната. — Стенхърст вдигна поглед към нея. — Приблизително колко пари имаш сега, Аида?

Тя сви рамене.

— Около шест милиона долара, горе-долу — отговори небрежно тя. — Благодарение на теб и неколцина приятели.

Стенхърст се ухили.

— И така, Джени, все още ли смяташ да се върнеш в болницата?

Джени не му отговори.

— Е, Джени? — настоя той.

Джени изгледа продължително най-напред него, после Аида. Те я наблюдаваха напрегнато. Поиска да заговори, но не успя. Думите не излизаха от устата й.

Ненадейно мисис Шварц присегна и я погали по ръката окуражително.

— Дай й малко време да си помисли, Чарли — каза нежно тя. — Това е решение, което едно момиче трябва само да вземе.

Странна привързаност се четеше в очите на Стенхърст, когато ги насочи към Джени.

— Ще трябва да избърза с решението си — каза тихо той. — Не остава много време.

Той не знаеше в момента колко, но се оказа точно два дни.

Изви глава да я види, когато тя влезе в стаята му два дни по-късно.

— Днес мисля да остана в леглото, Джени — каза той с притихнал глас.

Тя дръпна завесите на прозореца и го погледна на светлината, която заля леглото. Лицето му беше бяло, а кожата се бе изпънала върху костите му като сух пергамент. Полузатвори очи, сякаш светлината му причиняваше болка.

Тя мина отстрани на леглото и погледна надолу.

— Искаш ли да повикам доктора, Чарли?

— Какво може да направи той? — попита Стенхърст, а по челото му изби пот. Тя взе кърпа от нощната масичка и изтри лицето му. После дръпна одеялото и надигна старомодната му нощница. Чевръсто смъкна торбичката и видя как очите му се приковават в нея, докато я отнасяше към банята.

— Много е зле, нали? — попита той, приковал очи в нея, когато тя се върна.

— Доста.

— Зная — прошепна той. — Погледнах, преди да влезеш. Беше ужасно черна.

Тя плъзна ръка под него и го подкрепи, докато му оправяше възглавницата. После внимателно го отпусна.

— Не зная. Някои сутрини съм я виждала и по-лоша.

— Не ме занасяй. — Той затвори за миг очи и пак ги отвори. — Имам някакво предчувствие, че ми е дошло времето — едва промълви той, приковал очи в лицето й.

— Ще ти стане по-добре, ако ти дам малко портокалов сок.

— По дяволите — изломоти разпалено той. — Кой тръгва за ада с портокалов сок? Дай ми шампанско!

Тя мълчаливо остави чашата с портокалов сок и взе една висока чаша. Напълни я с кубчета лед от термоса и я доля с шампанско. Мушна в чашата една стъклена сламка и се накани да му помогне.

— Все още мога сам да си държа любимата напитка — каза той.

Телетипът в ъгъла на стаята затрака. Тя отиде до него и надникна отгоре.

— Какво е? — запита той.

— Някаква реч, която Лендън произнесъл на приема на републиканците снощи.

— Изключи го — ядоса се той. Подаде й чашата, тя я взе и я остави на масичката. Телефонът зазвъня. Тя вдигна слушалката.

— Главният редактор от Лос Анжелос — съобщи тя. — Обажда се по повод на вчерашното ти повикване.

— Кажи му, че искам Дик Трейси да бъде прехвърлен на работа в тукашния ми вестник. — Тя кимна и повтори нареждането в слушалката, след което затвори. Обърна се към него и видя, че лицето му пак се е обляло в пот.

— Синът на Чарлз ме накара да му обещая, че ще му телефонирам, ако сметна за необходимо.

— Недей! — отсече той. — За какъв дявол ми е да злорадства над мен? Кучият му син от години чака да пукна. Иска да сложи ръка на вестниците. — Той се изкиска беззвучно. — Обзалагам се, че веднага след погребението този глупак ще насочи вестниците в полза на Рузвелт.

Болезнен спазъм премина през него и той се изправи рязко в леглото.

— Ох, Господи! — възкликна той и се улови за корема. Ръката й мигновено обви раменете му и го подкрепи, докато другата ръка опипваше за спринцовката с морфин.

— Още не, Джени, моля те!

Тя го погледна и върна спринцовката на масичката.

— Добре — съгласи се тя. — Кажи ми кога.

Той пак се отпусна на възглавницата и тя му изтри изпотеното лице. Затвори очи и притихна. После пак ги отвори и в тях тя видя уплаха, каквато не бе забелязвала преди.

— Струва ми се, че се задушавам! — измъкна се от гърлото му, а ръката му се насочи към устата.

Без да се обръща, тя бързо присегна към дренажния тампон на масичката зад нея и го поднесе към устата му. Той се закашля, сгърчи се и изплю една възчерна храчка жлъчка. Тя свали тампона и му изтри устата и брадата, след което го отпусна на възглавницата.

Той вдигна към нея насълзените си очи и положи усилия да се усмихне.

— Господи! — прошепна дрезгаво той. — Имаше вкус на пикня.

Тя не му отговори и той уморено притвори очи. Видя го да потръпва от болка. След известно време той заговори със затворени очи.

— Знаеш ли, Джени — прошепна, — мислех, че най-сладката агония е, като се изпразва човек. Но тази обещава да е много по-сладка.

Отвори очи и я погледна. Ужасът бе изчезнал от тях и бе отстъпил място на дълбоко, мъдро спокойствие. Усмихна се бавно.

— Хайде, Джени — каза тихо. — Сега!

Приковала очи в него, тя присегна зад гърба си към спринцовката. Намери автоматично хлътналата вена и заби иглата в нея. Взе втора спринцовка. Той й се усмихна, когато видя какво държи и прошепна:

— Благодаря ти, Джени.

Тя се наведе и целуна бледото влажно чело.

— Сбогом, Чарли.

Той пак се отпусна на възглавницата и затвори очи, докато тя заби втората игла в него. На леглото имаше шест празни ампули. Тя остана притихнала, с пръсти върху пулса му, чувствайки как той все повече и повече отслабва. Най-сетне спря напълно. Тя изгледа стареца за миг, после му затвори клепачите и го зави презглава с одеялото.

Изправи се, мушна ампулите в джоба на престилката, уморено прекоси стаята и вдигна слушалката.

Прислужникът я пресрещна в коридора на път за стаята й. В ръката си държеше плик.

— Мистър Стенхърст ме помоли да ви предам това, мис Дентън. Даде ми го, преди да дойдете на работа тази сутрин.

— Благодаря ви, Джъдсън. — Тя затвори вратата след себе си и разкъса плика, докато прекосяваше стаята. Вътре имаше пет банкноти по хиляда долара и писмо, написано с разкривения му почерк.

„Скъпа Джени,

Сега вече вярвам си схванала причината, поради която поисках да останеш при мен до края. Едно нещо, което никога не можах да разбера, е това криворазбрано милосърдие, проповядвано от мнозина, което само удължава агонията от настъпващата смърт.

Прилагам заплатата ти до раздялата ни. Можеш да я използваш, както пожелаеш — като бели пари за черни дни, докато си похабяваш живота в грижи за другите без отплата, или — ако притежаваш поне половината от разума, който смятах, че имаш, и си поне наполовина жената, за каквато те мислех — да ги използваш за обучението си при Аида, чието училище, поради липса на друго име, ще нарека «Стенхърст Колидж», и оттам да заживееш живот, какъвто ти подобава.

Оставам с благодарност и признателност.

Искрено твой

Ч. СТЕНХЪРСТ“

Все така, с писмото в ръка, тя отиде до гардероба и измъкна куфара. Постави го на леглото и бавно започна да прибира дрехите си в него. След по-малко от час слезе от таксито и изтича по стълбите на църквата, намествайки шалчето, което бе сложила, на главата си. Прекръсти се, когато влезе в църквата, после забърза към амвона и зави наляво към статуята на Светата Дева.

Там коленичи, сключи ръце за молитва и наведе глава. После се изви, взе свещ от поличката, поднесе я до една вече запалена и когато се разгоря, я сложи между другите пред статуята. Пак се поклони и коленичи за миг, обърна се и забърза навън. На вратата потопи пръсти в Светената вода и ги опря до челото си, после отвори чантата и мушна една банкнота в прореза на кутията за волни помощи.

Вечерта свещеникът остана приятно изненадан. В кутията, сред сребърните и медни монети, лежеше сгъната банкнота от хиляда долара.

Сивият Ролс-Ройс бе паркиран пред старата къща на Дейлхърст авеню в Уестууд, когато Джени пристигна с таксито. Тя слезе, плати на шофьора, отиде до вратата и остави куфара, преди да натисне звънеца.

Някъде от вътрешността на къщата долетя звън. Вратата се отвори и една прислужница каза:

— Оттук, мис.

Аида седеше на кушетката пред малка масичка, на която имаше поднос с чай и бисквити.

— Можеш да занесеш куфара при другите, Мери.

— Да, мадам — каза момичето.

Джени се обърна и видя как момичето остави куфара й при няколко други до вратата. Обърна се пак към Аида. На кушетката пред нея лежеше отворен вестник и голямото черно заглавие се наби в очите й:

СТЕНХЪРСТ МЪРТЪВ!

Аида стана, улови я за ръката и нежно я притегли към кушетката.

— Седни, мила — каза нежно тя. — Очаквах те. Имаме достатъчно време за чаша чай, преди да тръгнем за гарата.

— За гарата?

— Разбира се, мила — каза Аида. — Отиваме в Чикаго. Единственото място в Съединените щати, откъдето едно момиче трябва да започне кариерата си.

12.

Огромният плакат бе разпънат върху временната естрада на военния лагер. Беше увеличено копие на станалата прочута снимка от корицата на списание „Лайф“. Поглеждайки я, Джени си спомни фотографа, застанал неустойчиво на най-горното стъпало на стълбата, почти до тавана, и насочил камерата към нея, долу на леглото.

От този ъгъл краката й изглеждаха прекалено удължени и излизаха от кадъра, затова той я накара да се извърти и да облегне краката си върху тапицираната с бял сатен табла на леглото. После светкавицата блесна, заслепявайки я за миг, както винаги, и станалата историческа снимка бе сътворена.

Беше облечена в черна дантелена нощница, която я покриваше плътно от главата до глезените и едновременно с това възхитително подчертаваше меките тонове на кожата, контрастиращи с черната дантела, без да оставя нищо за въображението. Набъбналите зърна, раздразнени от притискащата гърдите тъкан, меката заобленост на стомаха и рязко издигащият се пубис, който не можеше да се прикрие от положението на краката. Дългата й руса коса се бе разпиляла надолу по ръба на леглото и ослепителният блясък на светкавицата бе придал някаква сластна подкана в очите й, докато тя се усмихваше на невидимия зрител някъде откъм долния ляв ъгъл на корицата.

„Лайф“ бе публикувало снимката само с една-единствена думичка, изписана с бял блок-шрифт:

ДЕНТЪН

Това бе почти преди една година, през октомври 1941, по времето, когато се състоя официалната премиера на „Грешницата“ в Ню Йорк. Припомни си изненадата, която изпита, прекосявайки фоайето на хотел „Уолдорф“ с Джонас до нея и попадайки на редицата нейни снимки по кориците на окачените списания по павилиона.

— Виж — бе казала тя, спирайки в почуда. Джонас й се усмихна по особения си начин, който, доколкото го познаваше вече, означаваше безкрайно задоволство от нещо. Прекрачи до павилиона и като подхвърли една монета, взе списание от лавицата. Подаде й го, когато влязоха в асансьора.

Тя го разтвори, още докато се изкачваха. Заглавието се открояваше ясно над текста: „Одухотвореност в секса“.

„Джонас Корд, богат млад мъж, който прави самолети, експлозиви, пластмаси и пари (виж «Лайф», октомври, 1939), а когато получи вдъхновение, създава филми («Ренегатът», 1930; «Небесните дяволи», 1932), се появи с високо индивидуализирана версия, в духа на филмите на Де Мил, на историята на Мария Магдалена. С обичайната си прямота, той е кръстил филма «Грешницата».

Несъмнено, сред факторите, допринасящи за успеха на филма, е впечатляващото изпълнение на младата дама, избрана от мистър Корд за главната роля — Джени Дентън.

Без предварителен опит във филмите или въобще като актриса, мис Дентън определено успява да грабне зрителя. При целия сексапил на фигурата /94–53–91/ зрителят усеща дълбоката душевна възвишеност, излъчвана така непосредствено. Може би тя идва от очите — широки, сиви и пълни с мъдрост, за болката, любовта и смъртта, далеч неподобаващи на годините й. По някакъв странен начин тя подчертава парадоксалния контраст на нашето време — самоцелната агресивност на мъжа да търси физическо удоволствие и едновременно с това желанието му за духовност, по-възвишена от неговата.“

Вратата на асансьора се отвори и тя усети ръката на Джонас върху рамото си. Затвори списанието и двамата излязоха от асансьора.

— Боже мой, нима наистина вярват на всичко това?

Той се усмихна.

— Предполагам. Това е единственото, което човек не купува за рекламите. Казах ти, че ще станеш звезда — заяви той, когато влизаха в апартамента му.

Веднага след премиерата тя трябваше да замине пак на Западното крайбрежие, за да започне нов филм. Съгледа сценария на масичката пред кушетката. Джонас отиде нататък, взе го и разлисти страниците.

— Не ми харесва.

— И на мен не се харесва. Но Морис казва, че щял да донесе много пари.

— Това не ме интересува — възпротиви се той. — Просто не желая ти да играеш в него. — Отиде до телефона. — Свържете ме с мистър Бонър в „Шери-Недерланд“.

— Морис, тук е Джонас — каза рязко той след миг. — Отмени „Звездни очи“. Не искам Дентън в него.

От другия край на стаята тя чу възбудените протести на Бонър.

— Не ме интересува — прекъсна го Джонас. — Намери някоя друга да играе… Коя?… Рита Хейуърт, Ан Шеридън. Която искаш. И отсега нататък Дентън няма да участва във филми, преди да съм одобрил сценария. — Той остави слушалката и се обърна към нея. Усмихваше се. — Чу ли?

Тя също му се усмихна.

— Да, шефе.

Снимката веднага се хареса. Където и да отидеше човек, тя се изправяше насреща му — от стени, витрини, календари и плакати. С това растеше и нейната слава. Бе станала звезда и когато се завърна на Запад, откри, че Джонас е одобрил нов договор за нея.

Но бе изминала една година, бомбите над Пърл Харбър бяха пуснати, а тя все още не бе започнала нов филм. Не че това имаше някакво значение. „Грешницата“ се прожектираше вече втора година в огромния „Норман Тиътър“ в Ню Йорк и все тъй трудно можеха да се намерят билети за всяка прожекция. Филмът се утвърждаваше като най-доходният, създаден някога от компанията.

Програмата й бе станала опростена и неизменна. Между появите си на публичните премиери из страната, оставаше на Западното крайбрежие. Всяка сутрин отиваше в студиото. Там си запълваше деня — уроци по актьорско майсторство сутрин; обяд, обикновено с някой журналист; уроци по дикция, пеене и танци следобед. Вечерите обикновено прекарваше сама, ако Джонас не бе в града. Когато бе тук, всяка нощ бе с него.

Понякога вечеряше с Роза и Дейвид Улф. Тя обичаше Роза и малкото бебе, което тъкмо прохождаше и носеше внушителното име Хенри-Бърнард, кръстен на бащата и вуйчото на Дейвид. Но по-голямата част от времето прекарваше сама в малката къща с мексиканската прислужница. Всички знаеха. Тя бе момичето на Джонас. И си оставаше момичето на Джонас.

Само когато беше с него, не чувстваше самотата и липсата на определена цел — настроение, което все по-често и по-често я обхващаше. Завладя я неспокойство. Време беше да се залавя за работа. Настървено четеше сценарии и на няколко пъти, когато си мислеше, че е попаднала на подходящ, се свързваше с Джонас. Както винаги, той й обещаваше да го прочете, но след няколко дни се обаждаше по телефона, за да й каже, че не го намира удачен за нея, винаги имаше някакви причини.

Веднъж раздразнено го беше попитала защо й плаща заплата, щом не й дава работа. Той помълча известно време. Когато заговори, гласът му бе хладен и решителен.

— Ти не си актриса — заяви той. — Ти си звезда. А звездите могат да блестят, само когато всичко край тях е изрядно.

След няколко дни отговорникът по рекламата Ал Петрочели влезе в гардеробната на студиото.

— Боб Хоуп дава представление за момчетата от военния лагер Пендълтън. Иска да участваш и ти.

Тя се извърна на кушетката, на която седеше и остави настрана зачетения сценарий.

— И мога да го направя? — запита тя, като го погледна.

И двамата знаеха какво иска да каже.

— Бонър разговаря с Корд. Решихме, че едно явяване ще ти бъде от полза. Ди Сантис ще се погрижи да ти скалъпи някаква роля.

— Добре — каза тя и се изправи. — Ще бъде чудесно отново да правя нещо.

И сега, след шест седмици непрекъснати репетиции на една малка встъпителна реч и песен, старателно обработена тонално и текстуално и оркестрирана така, че максимално да разкрие предимствата на нейния нисък, дрезгав глас, тя стоеше зад кулисите на временната естрада в очакване да излезе на сцената. Трепереше на хладния нощен въздух, въпреки палтото от норки, с което се бе загърнала.

Надзърна иззад кулисите към публиката. Безбройните редове войници, простиращи се в нощта, докъдето стигаше окото, се заливаха от смях. Хоуп току-що бе изтърсил един от по-цветущите си анекдоти, подходящ за войнишката публика, но който никога не би могъл да прозвучи в популярното му из цялата страна радиопредаване. Тя си отдръпна главата, продължавайки да трепери.

— Нервна ли си? — запита Ал. — Досега не си излизала пред публика, нали? Не се безпокой, бързо ще мине.

Сети се за Аида и един номер, който тя я бе карала да прави пред малка, но избрана група богаташи от Ню Орлинс.

— О, работила съм и по-рано пред публика. — После видя изненадата на лицето му. — Когато бях в колежа — добави сухо тя. Пак се загледа в Боб Хоуп. Споменът някак подобри настроението й.

Ал се обърна към застаналия до него войник:

— Знаете какво да направите сега, нали, сержанте?

— Всичко си знам, мистър Петрочели.

— Добре — каза Ал. Погледна към естрадата. Хоуп привършваше номера си. Ал се обърна отново към сержанта и като по вълшебство в ръката му се появи една двайсетдоларова банкнота. — Слезте сега долу, някъде на първия ред. И не забравяйте. Говорете високо и ясно.

— Да, мистър Петрочели — отвърна войникът, докато двайсетачката изчезваше в джоба му.

— Ако всичко мине добре, след представлението те чака още толкова.

— За още една двайсетачка, мистър Петрочели — увери го войникът, — съм готов на всичко. Ще ме чуят чак в Аляска.

Ал кимна нервно и насочи вниманието си към естрадата, когато войникът мина зад декорите. Хоуп тъкмо се канеше да представи Джени.

— А сега, момчета — започна той по микрофона, — гвоздеят на нашата програма… — замълча за миг, протягайки ръка да усмири надигащата се буря от аплодисменти. — Причината, която ни е събрала тук. Дори и целият офицерски състав. — Изчака смехът да замре. — Да погледаме едно момиче!…

— И така, момчета — продължи той, — когато казах най-напред във Военното министерство кой ще дойде тук тази нощ, те възразиха: „О, не, мистър Хоуп. Просто нямаме достатъчно предпазни колани за толкова много столове“. Но аз ги успокоих. Казах им, че нашите войници знаят как да се оправят във всяка ситуация. — Пак се понесе смях, но този път той прозвуча очаквателно. Хоуп протегна ръце. — И така, приятели, разрешете да ви представя…

Прожекторите изведнъж загаснаха и само един от тях освети главата на Джени, излизаща зад завесата.

— Стягайте коланите, момчета! — извика Хоуп. — Джени Дентън!

Естрадата потъна в мрак, разкъсан само от светлината на следящия Джени прожектор. Откъм публиката се понесе рев, когато тя внимателно и колебливо, по дълго репетирания начин, пристъпи на сцената, загърната напълно в коженото палто.

Шумът се разля край нея и тя усети трептенията му по дъсчената сцена под краката си, когато застана пред микрофона. Остана тихо там, загледана в тях, а русите коси на момчешката й фризура поглъщаха и отразяваха светлината. Войниците започнаха да реват, да тропат и да свирят с уста.

След няколко минути, през които нямаше никакви изгледи шумът да стихне, тя се наведе над микрофона.

— Ако ми дадете само една минутка — каза тя с нисък глас, оставяйки палтото да се плъзне от едното й рамо, — ще си съблека палтото.

Шумът стана още по-силен, когато тя бавно и небрежно свали палтото. Остави го да падне на сцената зад нея и застана така, по бялата си лъскава вечерна рокля, изпъната по тялото. Пак се наведе над микрофона и едната от презрамките се изплъзна от рамото й. Тя веднага я задържа.

— Смущаващо положение. Никога не съм била сред толкова много мъже.

Те изреваха възторжено.

— Сега не зная какво да правя — каза тя с тих глас.

— Не прави нищо, малката, — провикна се гръмогласно някой от първата редица. — Само постой така!

Отново настъпи невъобразим шум, а тя се усмихна и се загледа по посока на гласа. Изчака шумът да поутихне.

— Ще ми се да ви изпея една песен — изрече тя. — Искате ли да я чуете?

— Да! — долетя отговорът от хиляди гърла.

— Добре — каза тя и се придвижи по-близо до микрофона, като пак улови падащата презрамка. — Представете си за миг, че сте си у дома, слушате радио, затваряте очите…

— Да затворим очи ли? — пак изрева гръмогласникът. — Малката, ние може да сме в армията, но не сме луди!

Тя се усмихна безпомощно при новия взрив от смях и оркестърът засвири. Светлият кръг бавно се затвори само около лицето й, всички се умълчаха. Оркестърът бе превъзходен. Мелодията — популярна стара песничка, аранжирана в ритъм „бегин“, така че пианото, духовите инструменти и цигулките изпълняваха мелодията под ритъма на барабаните и големия контрабас.

Тя влезе в такт, с полузатворени в осветения кръг очи и навлажнена долна устна.

— „Искам да бъда обичана от теб“ — запя с дрезгавия си глас тя.

„От никой друг, освен теб.

Искам да бъда обичана от теб,

когато сме са-а-ми-и.“

Ревът, който долетя от публиката, заглуши гласа й и за миг тя се изплаши от цялата неприкрита чувственост, която долови в него.

13.

Морис Бонър влезе в ресторанта „Браун Дерби“ в Холивуд, свил под мишница дебелия сценарий, подвързан в синя хартия. Оберкелнерът го посрещна и му се поклони.

— Добър ден, мистър Бонър. Мистър Пиърс е вече тук.

Тръгнаха към едно сепаре в дъното на ресторанта. Дан вдигна очи от „Холивуд Рипортър“. Остави вестника до чашата си.

— Здравей, Морис.

Бонър се отпусна в стола срещу него.

— Здравей — отвърна той. Погледна вестника. — Чете ли как хвалят нашето момиче?

Дан кимна.

— И това е само половината от това, което е било — каза Бонър. — Ал Петрочели ми сподели, че никога не е виждал подобно нещо. Не я оставили да слезе от сцената и след като всичко приключило, едва не й разкъсали дрехите, когато отивала към колата. Хоуп се обади рано тази сутрин, за да ми каже, че я иска винаги, когато е свободна.

— Още едно доказателство, че съм прав — обади се Пиърс. — Мисля, че сега тя е по-известна, отколкото Марлоу, когато и да било. — Отправи хитър поглед към Бонър. — Все още ли я посещаваш веднъж седмично?

Бонър се усмихна. Нямаше тайни в този град.

— Не. След премиерата на „Грешницата“ в Ню Йорк Корд скъса стария договор и й даде нов.

— Не разбирам.

— Много просто — обясни Бонър. — Сутринта, когато получи новия си договор, дойде в кабинета ми. Взе ми писалката и го подписа, после ме погледна и каза: „Сега нямам нужда да ме чука никой. Дори и ти!“. Взе си договора и излезе.

Пиърс се засмя.

— Не й вярвам. Веднъж курва, цял живот курва. Има си нещо наум.

— Има. Джонас Корд. Имам предчувствие, че ще се омъжи за него.

— Заслужава си го, кучият му син — каза безпощадно Пиърс. — Все още ли не знае, че е била курва?

— Не знае.

— Ето, виждаш ли? Колкото и да се мислиш за умен, винаги се намира някой по-умен. — Пиърс се засмя. — Впрочем какво прави Джонас?

— Прави само пари — отвърна Бонър. — Но ти познаваш Джонас. Не е щастлив.

— Защо пък не?

— Опита се да постъпи във Въздушните сили, но не го приели. Отказали да му дадат позволение, заявявайки, че бил много ценен за военното производство. Тогава, какъвто е schmuck, напуснал Вашингтон, побеснял отишъл в Ню Йорк и се записал като редник.

— И все пак, не е в армията.

— Разбира се, че не. Пропаднал на медицинския — пукнати ушни тъпанчета или нещо подобно. Класифицират го като негоден, а следващата седмица прибират Роджър Форестър за бригаден генерал.

— Чух, че и Дейвид скоро ще се яви пред медицинската комисия — подхвърли Пиърс.

— Всеки момент, глупак с глупаците. Лесно би могъл да се отложи. Женен, с бебе; особено сега, когато на нашия бранш обръщат специално внимание. Ала не иска. — Той погледна Пиърс през масата. — Дори и Невада изкарва своето шоу „Дивият Запад“ на безплатна работа за набиране средства за войната.

— Това само доказва, че все още има хора край нас, които смятат войната за някаква шега — каза Дан. Махна на келнера да им донесе по още едно. — Тези тримата всъщност аз ги въведох в бранша. Днес всички те са на върха, а къде съм аз? Все още се мъча да направя някоя дребна сделка.

Бонър го изгледа. Не съжаляваше Дан Пиърс. Дан все още беше един от най-преуспяващите като импресарио в Холивуд.

— Да — подметна той саркастично. — Сърцето ми кърви за теб. Знам вече историята на твоя живот, Дан. Не затова съм дошъл на обяд.

Дан беше достатъчно ловък, за да разбере, че има опасност да изгуби аудиторията си. Преустанови с оплакванията и снижи глас до поверителен шепот:

— Прочете ли сценария?

Бонър вдигна сценария от съседния стол и го сложи на масата.

— Прочетох го.

— Велик, нали? — каза Пиърс и търговското възхищение се прокрадна в гласа му.

— Добър е — кимна с глава Бонър. — Макар че има нужда от доста поправки.

— Че кой сценарий няма? — запита Пиърс с усмивка. Наведе се напред. — Тъй както аз виждам работата, този сценарий се нуждае от режисьор като теб. Вагнър от „Универсал“ е луд за него. Също така и Цимбалист от „Метро“. Но мен не ми се ще. Те просто нямат чувството, което ти притежаваш.

— Престани с тези глупости, Дан. И двамата знаем, че сценарият си струва, само ако успеем да наемем подходяща изпълнителка. И двамата знаем също така коя е тя.

— Дентън — пресече го Пиърс. — И аз така мисля. Затова ти го дадох. Тя има договор с твоето студио.

— Но Джонас има решителната дума. И вече няколко пъти отхвърли много подходящи филми.

— Какво е решил да прави? — запита Пиърс. — Да я скрие и да я пази за себе си? Не може да се постъпва така с една звезда. Рано или късно, тя ще излезе.

Бонър сви рамене.

— Ти го познаваш. Никога не обяснява постъпките си.

— Може би сценарият ще му хареса.

— Дори и да му хареса — настоя Бонър, — щом разбере, че ти си замесен, цялата работа отива на вятъра.

— Ами ако малката настои да играе тази роля?

Бонър сви рамене.

— Можем само да гадаем. Но аз няма да й го дам. Не искам да си навличам неприятности, с който и да било сценарий. Колкото и да е добър, винаги ще се намери някой по-добър.

Пиърс го изгледа и месестите му устни се свиха.

— Имам една идея, която би я накарала да помисли за нас — започна той. — Напипал съм…

Бонър го спря.

— Не ми казвай. Ако стане, нека бъда приятно изненадан. Не искам да знам нищо предварително.

Пиърс го изгледа, за миг, после се отпусна на стола. Взе менюто.

— Добре, Морис — каза той усмихнат. — Какво ще хапнеш?

Пощата бе оставена на малкото бюро във всекидневната, когато Джени се върна от студиото. Тя пристъпи към бюрото и седна там.

— Ще вечеряме към осем и половина — нареди тя. — Преди това искам да се изкъпя и да си отпочина.

— Si, senorita — отговори Мария и излезе с клатушкащата си походка.

Джени погледна пощата. Имаше два плика, един голям, който опитът й подсказа, че съдържа ръкопис, и едно писмо. Най-напред отвори писмото. Бланката отгоре бе написана: КОЛЕЖ ЗА МЕДИЦИНСКИ СЕСТРИ „СЕЙНТ МЕРИ“. Очите й се плъзнаха по страницата. Разпозна прецизния почерк на сестра М. Кристофър.

Скъпа Джени,

Искам само накратко да ти изразя благодарността си и тази на студентките и персонала на „Сейнт Мери Колидж“ за специалната прожекция на филма, която бе така любезна да уредиш.

Преподобната майка и сестрите, включително и аз, бяхме силно впечатлени от внушителната любов към вярата на нашия Спасител, така умело пресъздадени в твоето изпълнение; изобразяването на това, сигурна съм, е най-точното, но и най-трудното за постигане. Жалко само, че създателите на филма са счели за необходимо да включат няколко сцени, които считаме за излишни при описанието на историята на Мария Магдалена. Но, общо взето, сме извънредно щастливи, че в тези тежки времена можахме да видим такава благородна демонстрация на спасителното милосърдие, което се намира в любовта към Бога.

Ето че трябва да приключа, тъй като след малко постъпвам дежурна в хирургията. От началото на войната всички ние, в колежа и в болницата, работим по две смени поради недостиг на персонал. Но с божията милост ще удвоим жалките си усилия, за да разширим Неговата милост.

Преподобната майка ти изпраща сърдечната си благословия и се моли да продължаваш да имаш успех и щастие в новата си професия.

Искрено твоя в Христа,

сестра М. Кристофър

Образът на строгото, наблюдателно лице на сестрата премина през ума й заедно с носталгичната болка за годините, прекарани в колежа. Струваше й се, че всичко е било много отдавна, сякаш сега тя беше съвсем друг човек, не нервното момиче с големите очи, пристъпило някога в кабинета на Преподобната майка.

Припомни си спокойните часове, посветени на учене, дългите часове на обучение и изморителните часове на изтощителна работа в болницата. Неведнъж бе плакала от отчаяние, че не й се удава да усвои целия преподаван материал. Именно в такива моменти суровата маска изчезваше от лицето на сестрата и тя поставяше успокоително ръка на рамото на девойчето.

„Работи усърдно и се моли често, Джени, казваше нежно тя, и ще се научиш. В теб има дарба за тази професия.“

И тя се чувстваше успокоена, силите й се връщаха, когато гледаше как щедро сестрата се раздава на всички — пациенти и ученички. Струваше й се, че в който и час на деня или нощта да дежури, сестра Кристофър винаги беше наоколо.

Джени присегна за цигара. Сигурно всички сега изнемогваха от работа, щом сестрата го споменаваше в писмото. Сестра Кристофър никога не изтъкваше усилията, които полагаше. Чувство на безполезност пропълзя в Джени при мисълта колко по-лек бе животът, който тя водеше. Загледа силните си, тънки ръце. Толкова малко й служеха сега. Знанията, които се криеха в тях, напираха през пръстите й. Трябваше да има начин да подпомогне с нещо сестрите.

Имаше. Присегна към телефона веднага, щом мисълта й дойде в главата и бързо набра номера.

— Роза? Джени е.

— Как си, Джени? Дейвид ми разказа как си накарала армията да капитулира в представлението на Хоуп.

Джени се засмя.

— Клетите момчета дълго време не са виждали жена.

— Не ми пробутвай това. Вестниците писаха, че си била великолепна.

— Да не искаш да кажеш, че Дейвид те е накарал да ги четеш?

— Разбира се — отвърна Роза. — Нали това прави всяка съпруга в бранша? Само така може да проследи какво прави мъжът й.

— Как е малкият Бърни?

— Защо не дойдеш някой път на вечеря, хем ще го видиш сама? Отдавна не сме се събирали.

— Ще дойда. Скоро.

— Искаш ли да говориш с Дейвид?

— Ако е там — помоли учтиво Джени.

— Довиждане, мила — сбогува се Роза. — Да дойдеш скоро! Ето ти Дейвид.

— Как е гордостта и щастието на компанията „Норман“?

— Чудо. Прощавай, че те безпокоя вкъщи. Дейвид, имам един специален проблем, по който искам да се посъветвам с теб.

— Давай — прозвуча сериозният му глас.

Тя си прочисти гърлото.

— Завърших колежа „Сейнт Мери“ със стипендия и си мисля дали бих могла да уредя със студиото да заделят част от седмичната ми заплата и да я изпращат там, тъй както правят с Фонда за подпомагане на филмовите дейци. Един вид отплата за всичко, което са сторили за мен.

— Лесна работа — засмя се Дейвид някак облекчен. — Прати една бележка в кабинета ми утре сутринта, като споменеш колко да се заделя и останалото е наша работа. Нещо друго?

— Не, това е всичко.

— Добре. И не забравяй да дойдеш на вечеря, както обеща на Роза.

— Ще дойда, Дейвид. Довиждане.

Остави слушалката и пак погледна писмото. Почувства се по-добре. Дори ако не можеше лично да бъде там, за да помогне, парите й щяха да свършат работа. Остави писмото и отвори другия плик. Права беше. Оказа се сценарий, доста обемист.

Прочете с любопитство заглавието върху синята обложка: „Афродита“; сценарий по романа на Пиер Луц. Разтвори го на първата страница и оттам изпадна някаква бележка. Беше къса и конкретна.

Драга мис Дентън,

Отдавна не сте правили филм и според мен бяхте достатъчно разумна да изчакате появата на подходящ сценарий, който да утвърди огромния ви успех от „Грешницата“.

Именно „Афродита“ е този сценарий. По мое мнение, от всичко, което прегледах, той е единственият, който би могъл да прибави нова слава към вашата кариера. Ще бъда особено заинтересуван от вашето мнение.

Искрено ваш

Дан Пиърс

Сгъна писмото и го мушна в сценария. Този Дан Пиърс беше истински хитрец. Знаеше как да избегне представянето на сценария в студиото по обикновения ред. Тя го взе и се отправи нагоре към стаята си. Щеше да го прочете в леглото след вечеря.

14.

Уважаеми мистър Пиърс,

Благодаря ви за изпратения сценарий, който ви връщам. Сценарият е много добър. За съжаление, лично за мен, той не представлява интерес.

Джени Дентън

Замисли се дали бе права така бързо да отхвърли сценария. Изпитваше смесени чувства. През нощта, в леглото, когато го бе прочела за пръв път, не можа да се откъсне от него. Имаше нещо обаятелно в историята, което й напомняше за описанията на Стенхърст за куртизанките, участвали в управлението на света. Сценарият съдържаше чувствения образ и поезията на първоначалното произведение и едновременно с това го вместваше в рамките на филма. Но колкото повече го препрочиташе, толкова повече изчезваше първоначалният й възторг.

Нямаше нито една сцена или реплика, по която човек би възразил. На пръв поглед. И все пак, под повърхността се криеше някакво еротично загатване, което несъзнателно би подействало на публиката. Когато стигна до края на сценария, тя вече не се съмняваше, че това е била единствената цел на автора.

Заспа странно разстроена и се събуди все така объркана. На сутринта в студиото прати да й донесат от библиотеката един екземпляр от оригиналния роман, после прекара целия ден и част от другия в четене? След това наново прочете сценария. Едва тогава разкри колко дръзко са били изопачени красотата и смисълът на романа.

И все пак, тя не се съмняваше, че от това би излязъл грандиозен филм. Още по-малко се съмняваше, че актрисата, която изпълни ролята на Афродита, ще стане най-прочутата за сезона. Афродита от сценария беше богинята и идеалът за жена за всички мъже.

Но това не беше достатъчно. Защото никъде в сценария не откри душата на Афродита, нито за миг не се загатваше за духовната любов или съзерцанието й, които биха я извисили и наистина биха я превърнали в божество. Беше прекрасна, сърдечна, умна, любяща жена, не по-различна от която и да е в древността, не по-добра от всяка позната на Джени, не по-друга от тази, която бе самата Джени. Тя остана потресена от прочетеното. Защото макар и на друго място и при други обстоятелства, тя откриваше себе си — такава, каквато е била и каквато си оставаше.

Положи плика на тоалетната масичка и се готвеше да натисне звънеца, за да повика куриера, когато телефонът иззвъня. Вдигна слушалката. И щом чу гласа му, разбра колко много й е липсвал.

— Джонас! Къде си? Кога пристигна?

— В завода в Бърманк. Искам да те видя.

— О, Джонас, аз също искам да те видя. Едва ще изтрая до довечера.

— Защо да чакаме до довечера? Не можеш ли да дойдеш тук за обяд?

— Знаеш, че мога.

— Един часа?

— Ще бъда там — каза тя и остави слушалката.

— Можете да оставите кафето тук, Джон — каза Джонас. — Сами ще се обслужим.

— Да, мистър Корд. — Портиерът погледна Джени, после Джонас. — Бих ли — започна колебливо той, — бих ли затруднил мис Дентън, ако я помоля за един автограф.

— Питайте нея — засмя се Джонас.

Портиерът погледна въпросително към Джени. Тя се усмихна и кимна. Той измъкна молив и лист от джоба и тя се подписа на листа.

— Благодаря ви, мис Дентън.

Джени се засмя, когато вратата се затвори след него.

— Раздаването на автографи винаги ме кара да се чувствам, сякаш съм кралица. — Тя огледа кабинета. — Приятен е.

— Не е моят — обясни Джонас и напълни двете чаши с кафе. — На Форестър е. Използвам го в негово отсъствие.

— О — каза тя с любопитство. — Къде е твоят?

— Нямам кабинет, освен този на баща ми в стария завод в Невада. Никъде не се задържам достатъчно дълго, за да имам нужда от кабинет. — Придърпа стол към нея и седна. Почна да си пие кафето и я загледа мълчаливо.

Тя усети как лицето й пламва от смущение.

— Добре ли изглеждам? Да не би гримът ми да се е размазал?

Той поклати глава и й се усмихна.

— Не. Изглеждаш чудесно.

Тя отпи от кафето и странно, неловко мълчание се възцари между тях.

— Кажи какво прави — заговори тя.

— Главно мислех. За нас — отвърна той, гледайки я внимателно. — За теб. За мен. Сега, последния път, когато бях далеч от теб, за пръв път през живота си изпитах самота. Нищо не беше в ред. Не исках да виждам други момичета. Само теб.

Сърцето й сякаш набъбна и я задави. Стори й се, че направи ли и най-малкото движение, ще припадне. Джонас мушна ръка в джоба и извади малка кутийка, която й подаде. Тя я загледа вторачено. Гравираните златни букви се набиха в очите й: Van Cluf & Arpels.

Пръстите й се разтрепериха, когато я отвори. Прекрасно оформеният като сърце диамант изведнъж я заслепи с блясъка си.

— Искам да се омъжиш за мен — промълви тихо той.

Усети как горещи сълзи на благодарност напират в очите й, когато го погледна. Устната й потръпна, но не можа да проговори.

На другия ден това бяха заглавията и главната тема във вестниците. Телефонът в нейната гардеробна не престана да звъни цяла сутрин, докато най-сетне помоли телефонистката на компанията да не я свързва повече. Докато разговаряха, Джени долови ново уважение в гласа й.

Джени се канеше да прекъсне, когато телефонистката да заговори:

— Мис Дентън?

— Да.

— Всички колежки ви пожелаваме щастие.

Джени изпита внезапен прилив на топлота.

— О, благодаря ви.

По-късно следобед се обади Роза:

— Страшно се радвам за двама ви.

— Като замаяна съм — сподели Джени, поглеждайки искрящия на ръката й диамант.

— Уведомиха ли те за поканата за вечеря?

— Да.

— Дейвид и аз тъкмо обмисляме. Защо да не я превърнем в годежен прием? В ресторанта на Романов, както се следва.

— Не зная — поколеба се Джени. — По-добре да питам Джонас.

Роза се засмя.

— Джонас ли? Кой е той? Само някакъв младоженец. Никой никога не пита младоженеца за такива работи. Няма да бъде голям прием, щом не искаш.

— Добре — засмя се Джени. — Нави ме.

— Тъкмо ще имаш възможност да покажеш годежния си пръстен. Чувам, че бил страхотен.

Джени повдигна ръка и диамантът проблясна.

— Много е хубав — отвърна тя.

— Бърни плаче за вечерята си. Ще ти се обадя по-късно у вас, да се уточним.

— Благодаря ти, Роза. Дочуване.

Когато вечерта се прибра от студиото, забеляза една непозната кола, паркирана пред дома й. Прибра своята в гаража и влезе в къщата през задната врата. Не искаше да се среща с повече репортери. Мексиканката беше в кухнята.

— Някой си сеньор Пиърс е в гостната, синьорита.

Какво ли може да иска, учуди се тя. Вероятно не бе получил още сценария и е наминал за него.

Пиърс се бе настанил в едно кресло, отворил в скута си екземпляр от сценария. Изправи се при влизането й и кимна.

— Добър вечер, мис Дентън.

— Добър вечер, мистър Пиърс. Получихте ли си сценария? Изпратих ви го преди няколко дни.

Той се усмихна.

— Получих го. Но си помислих, че може би трябва да поговорим. Надявам се, че ще мога да ви убедя да промените решението си.

— Не вярвам — поклати глава тя.

— Преди да поговорим по въпроса — подхвана бързо той, — мога ли да ви изкажа поздравленията си по случай вашия годеж?

— Благодаря ви. Но сега ще трябва да ви помоля да ме извините. Имам среща.

— Ще ви отнема само няколко минути. — Той се наведе и вдигна малкото куфарче, оставено на пода до стола му.

— Но моля ви, мистър Пиърс…

— Само няколко минутки. — В гласа му имаше някаква странна самоувереност. Сякаш знаеше, че не би могла да му откаже. Натисна едно копче и капакът на куфарчето отскочи нагоре. — Знаете ли какво е това, мис Дентън? — запита той.

Тя не отговори. Започваше да се нервира. Ако това бе някаква шега, то тя не й се нравеше.

— Осеммилиметров прожекционен апарат — обясни той с общителен тон, докато нагласяше апарата. — Какъвто обикновено се използва за домашни прожекции.

— Много интересно. Но не разбирам какво общо има той с мен.

— Сега ще видите — обеща той и вдигна поглед. Очите му бяха студени. Завъртя глава, търсейки електрически контакт. Откри един на стената зад креслото и бързо постави щепсела в него.

— Мисля, че тази бяла стена насреща прекрасно би могла да ни послужи за екран, нали? — Той насочи апарата натам и щракна някакъв ключ. — Позволих си да сложа ролката с филма, преди да дойда тук.

Разнесе се бръмчене и Джени се изви да види появилото се на стената изображение. Сцената показваше две голи момичета върху една кушетка, притиснати плътно една към друга, но лицата им бяха скрити. Някакво предупредително звънче отекна в главата й. В сцената имаше нещо странно познато.

— С този филм ме снабди един приятел от Ню Орлинс — прозвуча небрежно гласът на Пиърс зад гърба й в момента, когато на сцената се появи един мъж. Той също беше гол и едното от момичетата се извърна към него, точно с лице към камерата.

Несъзнателно Джени изстена. Момичето беше самата тя. После си спомни. Беше тогава, в Ню Орлинс. Обърна се и прикова очи в Дан Пиърс с пребледняло лице.

— Още тогава сте били фотогенична. Трябвало е да се подсигурите, че няма кинокамера.

— Уж нямаше! — изпъшка тя. — Аида никога не позволяваше да се снима. — Загледа го смълчана, с пресъхнала уста и гърло.

Той натисна един бутон и филмът спря, светлината угасна.

— Изглежда не ви интересуват особено домашните филми.

— Какво искате? — запита тя.

— Вас. — Той започна да прибира апарата. — Но не в обикновения смисъл — добави бързо. — Искам да играете Афродита.

— И ако не се съглася?

— Вие сте красива, вие сте звезда, вие сте сгодена — подхвърли небрежно той. — Няма да бъдете нито едно от трите, ако този филм попадне в неподходящи ръце. Заедно с един списък на бившата ви клиентела. — Студените му очи блеснаха към нея. — Никой мъж, дори и побърканият Джонас Корд, не би се оженил за градската курва.

— Имам договор с „Норман“. Според него нямам право да играя в странични филми.

— Знам — каза спокойно Дан. — Но съм сигурен, че Корд би дал съгласието си за закупуването на този сценарий, ако вие го помолите. Бонър ще направи филма.

— Но ако не пожелае? Джонас има твърде високи изисквания по отношение на филмите.

Лека усмивка пробягна по устните му.

— В такъв случай, променете ги.

Тя бавно си пое дъх.

— И ако го сторя?

— Ха, тогава ще получите филма, разбира се.

— И негатива ли?

Той кимна.

— Как ще зная, че не съществуват и други копия?

Пиърс повдигна вежди одобрително.

— Виждам, че сте схватлива — изрече той и продължи. — Платил съм пет хиляди долара за този филм и не бих го сторил, ако не бях сигурен, че няма други копия. Освен това, какъв е смисълът? Може пак да стане нужда някой път да работим заедно. — Той прибра апарата. — Ще ви оставя сценария.

Тя не отговори.

Той се обърна и с ръка на вратата, хвърли поглед назад.

— Казах ви, че ще ви отнема само няколко минути.

15.

Дан Пиърс се изправи на крака и почука с една лъжичка по чашата. Огледа хората около масата с глуповато изражение. Беше пиян, весело пиян, благодарение на успеха и на шотландското уиски, което беше поглъщал в изобилие. Кимна с глава, когато другите го погледнаха.

— Дан Пиърс не забравя приятелите си. Той мисли за тях. Донесох на всеки от сгодените по един малък подарък. — Той се обърна и щракна с пръсти.

— Да, мистър Пиърс — незабавно откликна метр д’отелът. Той на свой ред махна с ръка и един келнер пристъпи с два пакета, погледна етикетите и постави голямата, обвита в златен станиол кутия пред Джонас, а малката, обвита в сребърен станиол — пред Джени.

— Благодаря, Дан — каза Джонас.

— Отвори я, Джонас — продължи с пиянски глас Дан. — Искам всички да видят подаръците.

Някакво лошо предчувствие обзе Джени.

— Ще ги отворим по-късно, Дан.

— Не — настоя той. — Сега.

Тя огледа масата. Всички гледаха с любопитство. Погледна Джонас. Той сви рамене и я насърчи с усмивка. Залови се да отваря пакета. Беше обвит толкова плътно, че присегна за нож да среже канапа, тъкмо когато Джонас разгръщаше своя пакет.

— Хей! — засмя се Джонас, вдигайки подаръка да го видят всички. — Огромна бутилка шампанско.

Нейният подарък се намираше в малка, но прекрасно гравирана кутия от махагон. Тя я отвори и впи очи в нея, чувствайки как кръвта се отдръпва от лицето й. Джонас взе кутията от ръцете й и я показа на другите.

— Комплект английски бръсначи! — обяви той и се ухили на Дан. — Изглежда, че келнерът е объркал етикетите. Все пак, благодаря, Дан.

Пиърс се строполи на стола. Усмихваше се.

Джени долови, че всички я наблюдават. Вдигна глава и огледа масата. Можеше да отгатне мислите им. От дванадесетте двойки, насядали около масата, тя познаваше петима от мъжете, преди да направи пробата. Ървинг Шварц, Бонър и други трима, важни клечки в различни компании на филмовата индустрия. Останалите седмина знаеха. А също така и някои от съпругите им. То се разбираше от погледите. Само в очите на двама от мъжете откри съчувствие. Дейвид и Невада Смит.

Дейвид тя можеше да разбере. Ала не разбираше защо Невада я съжалява. Та той едва я познаваше. Винаги бе някак тих, дори плах при случайните им срещи в студиото. Но сега в дълбоките му индиански очи се криеше някакъв неукротим гняв, когато ги насочи към Дан Пиърс.

Тринадесет мъже, помисли си тя, и всички, с изключение на един, знаеха каква е била. А именно тринадесетият беше нещастникът. Щеше да се ожени за нея. Усети как някой леко докосна рамото й. Гласът на Роза наруши тишината, която заплашваше да я погълне:

— Мисля, че е време да отидем да си пооправим грима.

Джени кимна вяло и мълчаливо я последва от масата. Чувстваше как погледите на хора от другите маси я проследяват. Без да среща очите им, тя забеляза неколцина мъже, които бе познавала и видя многозначителните им усмивки. Направо й прилоша. Роза дръпна завесата на нишата в ъгъла и Джени се строполи смълчана на кушетката. Роза запали цигара и й я подаде.

Джени вдигна поглед към нея, забравила цигарата между пръстите си. Сълзите бликнаха от очите й.

— Защо? — запита тя с огорчен, учуден глас. — Не разбирам. Какво съм му направила?

Разплака се неудържимо, а Роза до нея сложи главата й на рамото си.

Дан Пиърс се изкиска, докато си проправяше път към колата през тъмния и опустял паркинг. Охо, само ако разкаже историята утре в гардеробната на „Хилкрест“! Всички мъже щяха да се смеят. Всъщност, никой от тях не обичаше Джонас.

Вярно, търпяха го. Но не го приемаха. Тук беше разликата. Всички признаваха успехите на Джонас, ала не биха вдигнали и малкия си пръст за него. Не както биха постъпили за Дан Пиърс, ако се нуждаеше от тяхната помощ, която не му беше нужна. Той беше един от тях, бе израсъл в бранша с тях. А те си имаха свои закони. Държаха се един за друг.

Само да им разкаже как е изглеждала курветината — готова да потъне в земята. И как през цялото време Джонас е стоял като shmuck, усмихнат и мислещ колко са мили всички. Щеше да ги скъса от смях.

Изведнъж някаква тъмна фигура се появи в мрака пред него. Той впери тревожен поглед в тъмнината, докато силуетът мълчаливо приближаваше.

— О, ти ли си, Невада? Чудех се кой е.

Невада спря смълчан пред него.

Дан се разсмя при спомена за случилото се.

— Ама си го получи, кучката? — закиска се той, протягайки ръка към Невада за опора. — Очаквах, че ще припадне, когато отвори кутията и съгледа бръсначите. А Джонас, глупакът, хич и не загрява къде се е набутал…

Гласът на Дан се задави от болка, когато Невада го улучи в корема. Залитна към една от колите и се подпря на нея за опора. Загледа Невада.

— Това пък за какво беше? — запита той докачен. — Нали сме стари приятели?

Видя как ръката на Невада се насочва към лицето му и направи опит да се извие. Не беше достатъчно бърз и почувства експлозията от болката в очите си. Пак усети силен удар в корема. Приведе се, повърна и един нов удар отстрани на лицето го простря на току-що повърнатото. Вдигна изплашен поглед към Невада.

Едва сега Невада заговори и някакъв леден мраз скова сърцето на Дан.

— Отдавна трябваше да го сторя, Дан — изрече Невада, поглеждайки надолу към него. — Би трябвало да те очистя. Само че не заслужаваш човек да иде в затвора заради теб.

Презрително му обърна гръб и отмина. Дан изчака да замре звукът от подкованите ботуши. После постави глава на ръцете върху студения цимент.

— Беше само шега — заплака пиянски той. — Беше само шега.

Джонас последва Джени в затъмнената къща.

— Уморена си — каза нежно той и погали пребледнялото й лице. — Беше тежка вечер. Легни си сега. Ще се видим утре.

— Не — отсече тя. Знаеше какво й предстои. Обърна се и влезе в гостната, запалвайки светлината. Той я последва озадачен.

Тя се обърна, свали пръстена от ръката си и му го подаде. Той погледна най-напред него, после нея.

— Защо? — запита той. — Да не би да съм сторил нещо нередно тази вечер?

Тя поклати глава.

— Не — отвърна припряно тя, — няма нищо общо с теб. Просто те моля да вземеш пръстена обратно.

— Би трябвало да ми обясниш защо, Джени.

— Не те обичам — промълви тя. — Това не е ли достатъчна причина?

— Не е.

— Тогава имам и по-добра — изрече сковано тя. — Преди да направя онази филмова проба, аз бях най-скъпо платената холивудска проститутка.

Той вторачи поглед в нея.

— Не ти вярвам — каза бавно той. — Не би могла да ме заблудиш.

— Ти си глупак — прекъсна го рязко тя. — Ако не ми вярваш, питай Бонър или който и да е от другите четирима на масата, които са ме чукали. Или някой от дузината други мъже, които видях в ресторанта тази вечер.

— И все пак, не ти вярвам — каза той с притихнал глас.

Тя се изсмя.

— Тогава питай Бонър защо Пиърс ми даде този подарък. Кутиите не бяха разменени, бръсначите бяха предназначени за мене. Цял Холивуд разказваше тази история още на сутринта, след като Бонър си излезе оттук. Как съм обръснала цялото му космато тяло, за да му направя минет след това във вана с шампанско.

Гледаше, дълбоко разстроен.

— И защо мислиш, че те помолих да направя „Афродита“? — продължи тя. — Не защото го смятах за особено добър. А за да платя на Пиърс за всичко това. — Тя отиде бързо до бюрото и извади две малки ролки филм. Метна едната към него и филмът се разви като панаирджийска ролка. — Първата ми роля — каза саркастично тя. — Порнографски филм.

Взе цигара от кутията на масата и я запали. Обърна се пак към него. Гласът й беше притихнал.

— Или може би си от мъжете, които се наслаждават да се оженят за такава жена, та винаги, когато срещнат някого, да се чудят дали е спал с нея, или не? Кога, къде и как?

Той направи крачка към нея.

— Това е минало. Няма вече значение.

— Няма ли? Само затова че самата съм сглупила за миг, не е нужно да сглупяваш и ти. Как би понесъл тази нощ, ако знаеше предварително всичко, което знаеш сега?

— Но аз те обичам!

— Дори и това е самоизмама. Не ме обичаш. И никога не си ме обичал. Ти обичаш един спомен. Споменът за едно момиче, предпочело баща ти вместо теб. При първата възможност, която ти се удаде, се опита да ме превърнеш в нейно копие. Дори и в леглото — всичко онова, което ме караше да правя. Наистина ли ме смяташ за толкова наивна, че да не се досетя, че това са неща, които ти е правила тя?

Пръстенът бе все още в ръката й. Тя го постави на масичката пред него.

— Вземи го — каза тя.

Той го загледа. Диамантът сякаш хвърляше гневни искри към него. Вдигна поглед към нея, а лицето му бе изпънато и измъчено.

— Запази го — каза рязко той и излезе.

Тя остана така, докато чу потеглянето на колата му. После загаси светлината и се качи горе, оставяйки пръстена на масата и филма на пода, развит като панаирджийска лентичка след бал.

Лежеше в леглото с широко отворени очи, загледана в нощта. Да можеше да заплаче, би й олекнало. Но отвътре беше празна, разядена от греховете си. Не й бе останало нищо, което да даде на другите. Беше изчерпала своя дял от любовта.

Някога, много отдавна, беше обичала и бе обичана. Но Том Дентън бе мъртъв, изгубен завинаги и нямаше да се върне.

Тя извика на глас в мрака:

— Помогни ми, татко! Моля те! Не знам какво да правя.

Да можеше да се върне и да започне всичко отначало. Пак от онези недели с аромата на телешко със зеле, при тихия шепот на утринната литургия в ушите й, при сестрите в болницата, при онова тихо задоволство да бъдеш част от божието дело.

Изведнъж гласът на баща й зашепна от сивата утринна ведрина: „Наистина ли искаш да се махнеш, Мечо Джени?“.

Остана смълчана, заровена в мислите и спомените си. Наистина ли онова време бе отлетяло завинаги? Ако скриеше от изповедта тази част от живота си, която вече не й принадлежеше, можеше да го стори. Те нямаше да узнаят. Беше нейно собствено прегрешение. Останалата част от живота й им беше известна.

Да постъпи така би било грях. Грехът на опрощението. Той би направил невалидна всяка по-нататъшна изповед. Но тя имаше толкова много за даване и да не го направи означаваше да лиши себе си и другите, на които би могла да помогне. Кои грях беше по-голям? Изплаши се за миг, после реши, че това е въпрос между нея и нейния Спасител. Решението бе нейно и единствено тя щеше да бъде отговорна, сега и в бъдеще.

Изведнъж разбра какво трябва да направи и усети, че вече не се страхува.

— Да, татко — прошепна тя.

Тихият му шепот долетя като ехо, носено от вятъра: „Тогава, облечи се, Джени, и аз ще дойда с теб“.

16.

Бяха изминали близо две години от нощта на приема, преди Роза отново да чуе за Джени. Почти шест месеца от деня, когато получи ужасното безлично съобщение на Военното министерство, че Дейвид е паднал убит при Анцио през май 1944.

Край на мечтите, край на големите сделки, край на борбите и плановете да се изгради гигантско сътрудничество, което да опаше цялата земя с тънките и ефирни нишки на целулоидната лента. За него те бяха приключили, тъй както бяха приключили за хилядите други в смазващия трещящ бой в ранното италианско утро.

Това означаваше край и на нейните мечти. Любовният шепот нощем, поскърцването на пода от другата страна на леглото, възбудата и топлотата от взаимното доверие и плановете за бъдещето.

Беше благодарна за работата си. Тя ангажираше ума и изчерпваше енергията й и я поглъщаше с всекидневните задължения. С времето болката бе изтласкана в глъбините на разума и изплуваше само когато бе сама.

После, постепенно, както винаги става с тези, които са останали живи, осъзна, че само част от мечтите са погребани с него. Синът му растеше и един ден, когато го съгледа да тича по зелената морава пред техния дом, слухът й се върна за птичите песни. Вдигна поглед към синьото небе, към яркото слънце над главата си и разбра, че се е върнала в живота, че пак е живо, дишащо човешко същество, изпълнено с жизнени сокове.

Вината, която се бе загнездила в душата й за това, че е останала жива, докато той си беше отишъл, изчезна.

Всичко това стана в деня, след като прочете писмото на Джени. Беше адресирано до нея с дребен женски почерк, който й бе непознат. Най-напред, хвърляйки поглед на бланката, реши, че е някаква нова молба:

МИЛОСЪРДНИ СЕСТРИ

БЪРЛИНГЕЙМ, КАЛИФОРНИЯ

10 октомври 1944

Драга Роза,

С известен трепет и все пак със съзнанието, че ще уважиш моето настроение, вземам писалката, за да ти пиша. Не искам да разтварям наново рани, които вече частично са излекувани, но едва преди няколко дни узнах за твоята загуба и исках да изразя на теб и малкия Бърни моите съчувствия и да се помоля за вас.

Дейвид беше чудесен човек, искрен и сърдечен. Той ще липсва на всички нас, които ще чувстваме липсата му. Всеки ден се моля за него и се утешавам с думите на нашия Бог и Спасител: „Аз съм възкресението и животът; който вярва в мен, дори и да умре, ще остане жив, а този, който живее и вярва в мен, никога не ще умре“.

Искрено твоя во Христе

сестра М. Томъс

(Джени Дентън)

Тогава именно Роза излезе навън да повика сина си, който играеше пред къщата, и чу птичата песен. През следващия уикенд отиде с колата в Бърлингейм да посети Джени.

По небето се рееха малки пухкави облачета, когато Роза насочи колата по широката алея към светата обител. Беше събота следобед и там бяха паркирали вече доста автомобили. Сви в едно свободно място малко настрана от просторната сграда.

Остана в колата и запали цигара. Усети как в душата й се промъква съмнение. Може би не трябваше да идва. Може би Джени не би желала да се види с нея, не би желала да си припомня онзи свят, който бе напуснала. Просто бе откликнала на внезапния си порив, като дойде тук, и не можеше да вини Джени, ако тя откажеше да я приеме.

Спомни си утрото след годежния прием. Когато Джени не се бе явила в студиото, никой не бе обърнал особено внимание на това. А Дейвид, който се бе опитал да се свърже с Джонас в завода край Бърбенк, й бе казал, че не може да го открие.

След като измина още един ден, а след него още един и Джени продължи да не се вестява, студиото започна наистина да се безпокои. Най-после бяха открили Джонас в Канада, в новата фабрика, и Дейвид му се обади по телефона. Той му беше отговорил с особено рязък тон, че за последен път е видял Джени, когато напуснал дома й вечерта след приема.

Дейвид незабавно се свърза с Роза и я помоли да прескочи до къщата на Джени. Когато пристигна там, мексиканката се показа на вратата.

— Тук ли е мис Дентън?

— Сеньорита не тук.

— Знаете ли къде е? — запита Роза. — Много е важно да се свържа с нея.

Прислужницата поклати глава.

— Сеньорита замина. Тя не казва къде.

Роза мина покрай нея и влезе в къщата. Из целия хол имаше опаковани кашони. Отстрани на един бе маркирано: „Бекинс, премествания и съхранение“. Прислужницата забеляза изненадата по лицето й.

— Сеньорита ми казва заключа къща и също си замина.

Роза не дочака да се прибере вкъщи, а се обади на Дейвид от първата телефонна кабина, на която попадна. Той й каза, че щял да се опита пак да се свърже с Джонас.

— Откри ли Джонас? — запита тя, още като прекрачваше прага на дома им вечерта.

— Да. Каза ми да зарежа „Афродита“ и да изхвърля Пиърс. Когато му споменах, че може би ще си докараме съдебен процес, той ми каза да предупредя Пиърс, че ако започне нещо, Джонас ще вложи и последния си долар, за да го унищожи.

— А какво става с Джени?

— Джонас ми каза, ако до края на седмицата не се появи, да я сложа в списъка на напусналите и да спра заплатата й.

— Годежът им?

— Джонас не спомена нищо, но ми се струва, че с него е свършено. Когато го попитах дали да изготвим някакво съобщение за пресата, той ми нареди да не им казвам нищо и изключи.

— Бедната Джени. Чудя се къде ли се намира?

Сега вече Роза знаеше. Излезе от колата и бавно закрачи към светия дом.

Сестра М. Томъс седеше кротко в своята малка стая, зачетена в Библията. На вратата тихо се почука. Тя се изправи с Библията в ръка и отвори. Светлината от прозореца в коридора превърна в меко сребро бялото й наметало на послушница.

— Да, сестро?

— Имате посетителка, сестро. Мисис Дейвид Улф. Намира се долу, в стаята за гости.

Сестра Томъс се поколеба за миг, после заговори. Гласът й беше тих и спокоен:

— Благодаря, сестро. Моля ви, кажете на мисис Улф, че ще бъда долу след няколко минути.

Монахинята се поклони и тръгна надолу по коридора, когато сестра Томъс затвори вратата. Облегна се за миг на нея, почувствала се без дъх и сили. Не беше очаквала Роза да дойде. Дръпна се, прекоси малката стая и коленичи пред разпятието на голата стена до леглото. Сключи ръце за молитва. Като че ли вчера бе дошла тук, като че ли все още бе същото наплашено момиче, прекарало целия си живот в опити да скрие от себе си своята любов към Бога.

Припомни си благия глас на Преподобната майка, когато бе коленичила пред нея, разхълцана, с глава, опряна в меката материя на скута на Преподобната майка. Почувства наново нежното докосване на пръстите, галещи главата й.

— Недей да плачеш, дете мое. И не се страхувай. Пътеката, която води към нашия Бог, може да бъде изпълнена със скърби и трудности, но Исус Христос, нашият Спасител, не отблъсква никого, който го търси от сърце.

— Но, Преподобна майко, аз съм съгрешила.

— Кой от нас е безгрешен? — бе казала меко Преподобната майка. — Прехвърлиш ли греховете си на Него, който приема върху себе си всичките наши грехове, и убедиш ли Го в своето разкаяние, Той ще ти даде пълното си опрощение и ти ще бъдеш приета в Неговия дом.

Тя вдигна очи към Преподобната майка, изпълнени със сълзи.

— Значи мога да остана?

Преподобната майка й се усмихна.

— Разбира се, че можеш да останеш, дете мое.

Роза се надигна от стола, когато сестра Томъс влезе в стаята за гости.

— Джени? — каза колебливо тя. — Искам да кажа, сестра Томъс.

— Роза, колко се радвам да те видя.

Роза я погледна. Раздалечените сиви очи и красивото лице принадлежаха на Джени, но спокойната ведрина, която се излъчваше под бялата наметка на послушница, беше на сестра Томъс. Изведнъж тя разбра, че лицето, което гледаше, бе същото, което някога бе видяла на екрана, уголемено хиляди пъти и изпълнено със същата любов, както в епизода, когато Мария Магдалена протягаше ръка да докосне края на мантията на Спасителя.

— Джени! — каза усмихната тя. — Стана ми толкова радостно, че се виждаме и ми се иска да те прегърна.

Сестра Томъс протегна ръце.

По-късно се разходиха из тихите алеи край постройката под следобедното слънце и когато стигнаха върха на възвишението, спряха, загледани към окъпаната в зеленина долина под тях.

— Неговата красота е навред — изрече тихо сестра Томъс, обръщайки се към приятелката си. — Аз намерих своето място в Неговия дом.

Роза я погледна.

— Колко време ще останеш послушница?

— Две години. До следващия май.

— И какво ще правиш след това? — запита Роза.

— Ако се окажа достойна за Неговата милост, ще сложа черния воал и ще поема пътеката на търсенето; за да разнеса Неговата милост до всеки, който се нуждае от нея.

Погледна Роза в очите и Роза отново видя ведрината в тях.

— По-щастлива съм от много други — каза смирено сестра Томъс. — Той вече ме е обучил в своята работа. Прекараните години в болницата ще ми помогнат, където и да бъда изпратена, защото най-добре мога да Му служа именно в тази област.

Книга девета

Джонас — 1945

1.

Отвън нажеженото до бяло юлско слънце обгръщаше пистата в Невада, но тук, в кабинета на генерала, претовареният еър-къндишън бръмчеше и поддържаше постоянна температура от двайсет и шест градуса. Погледнах към Мориси, после към генерала и съпровождащия го щаб от другата страна на масата.

— Това е истината, господа — заявих аз. — CA-JET Х.Р. би трябвало да постигне сто и осемдесет и два метра по-лесно, отколкото британският Де-Хавиланд ролс постига своите сто и петдесет, с което толкова се перчат. — Усмихнах им се и станах. — А сега, ако излезете навън, господа, ще ви го покажа.

— Не се съмнявам в казаното, мистър Корд — отвърна спокойно генералът. — Ако имахме и най-малкото съмнение, никога нямаше да получите договора.

— Тогава какво чакаме? Да вървим.

— Един момент, мистър Корд — спря ме генералът. — Не можем да си позволим вие да изпробвате самолета.

Изгледах го.

— Защо не?

— Не отговаряте на изискванията за реактивните самолети — обясни той. После загледа листа хартия на бюрото си. — Медицинското ви свидетелство показва частично забавяне на рефлексите. Разбира се, съвсем нормално за вашата възраст, но разбирате, че не можем да ви позволим вие да извършите изпитанието.

— Това са пълни глупости, генерале. Кой, по дяволите, мислите, че го е докарал тук, за да ви го достави?

— Имахте право за това тогава — отвърна генералът. — Самолетът беше ваш. Но в момента, когато докосна това летище, съгласно договора той стана собственост на армията. А ние не можем да си позволим да рискуваме, като позволим вие да го карате.

Плеснах юмрук в дланта си. Правила, все тези проклети правила. Това беше неприятното с идиотските договори. Вчера можех да прелетя с него до Аляска и обратно и не можеха да ме спрат. Или дори да ме настигнат. CA-JET Х.Р. беше с повече от триста километра в час по-бърз от всеки друг самолет, с който армията разполагаше. Някой ден ще трябва да отделя време и да прочета тези договори.

Генералът се усмихна и заобиколи масата, приближавайки се до мен.

— Зная какво изпитвате, мистър Корд — уверяваше ме той. — Когато лекарите ми казаха, че съм вече много стар за бойни полети и ме сложиха зад едно бюро, не бях по-възрастен, отколкото сте вие сега. И не ми се понрави повече, отколкото на вас. Никой не обича да му казват, че остарява.

Какви дивотии ми говореше? Бях едва на четиридесет и една години. Това не е много. Все още можех да летя далеч по-добре от тези хлапаци, с жълто около устата, които се разкарваха по летището и извън него със златни и сребърни емблеми на дъбови листа върху раменете. Погледнах генерала.

Изглежда, че прочете изненадата по лицето ми, тъй като пак се усмихна.

— Това беше само преди една година. Сега съм на четиридесет и три. — Предложи ми цигара и аз я взех мълчаливо. — Подполковник Шоу ще го издигне. Той е вече на пистата и ни очаква.

Пак прочете въпроса в очите ми.

— Не се безпокойте — успокои ме бързо той. — Шоу основно е запознат с машината. Прекара последните три седмици във вашия завод в Бърбенк и добре я изучи.

Погледнах към Мориси, но той старателно избягваше да срещне очите ми. Значи и той бе участвал в заговора. Ще го накарам да си плати за това после. Обърнах се към генерала:

— Добре, генерале. Да излезем да видим как ще полети бебето.

Бебе беше точната дума и не само за самолета. Подполковник Шоу едва ли имаше повече от двадесет години. Наблюдавах го, докато се издигне, но някак не можех да остана и да гледам с примижали очи как пори небето и минава през всички номера. Беше все едно да си блъскаш дълго време главата и накрая да уредиш да чукаш някоя девственица и когато всичко е готово, да отвориш вратата на спалнята и да откриеш, че друг е грабнал плода под носа ти.

— Откъде бих могъл да си взема кафе?

— Има лавка долу, при главния портал — обясни един от войниците.

— Благодаря.

— Няма защо — механично отвърна той, без да откъсва очи от самолета в небето и аз се запътих нататък.

В лавката нямаше еър-къндишън, но държаха помещението затъмнено и не беше съвсем лошо, макар че кубчетата лед в айскафето се стопиха, преди да отнеса чашата до масата. Загледах се начумерено през прозореца срещу мен. Много млад или много стар. Все така ми се случваше. Бях на четиринадесет, когато Първата война свърши през 1918-та, и почти прехвърлил възрастовата граница, когато влязохме в тази. Някои хора просто нямат късмет, винаги съм си мислил, че война има за всяко поколение, а ето че аз се бях разминал. Имал бях лошия късмет да се родя между двете.

Един средно голям военен автобус спря пред лавката. От него се заизмъкваха мъже и аз ги зазяпах, тъй като нямаше какво друго да правя. Не бяха войници; бяха цивилни и то не много млади. Повечето от тях носеха саката си през рамо и по малко куфарче в свободната си ръка, неколцина бяха с посивели коси, а много въобще без коса. Нещо в тях привлече вниманието ми. Никой не се усмихваше, дори когато разговаряха помежду си на малки групички, които веднага сформираха на тротоара край автобуса.

Защо да се усмихват, запитах се горчиво аз. Нямаше за какво. Бяха все дъртаци като мен. Извадих си цигара и драснах клечка кибрит. Вятърът от вентилатора я загаси. Запалих друга, обърнал гръб на вентилатора и закрил огънчето с ръце.

— Хер Корд! Каква изненада! Какво правите тук!

Вдигнах очи към хер Щрасмер.

— Току-що им доставих един нов самолет — казах аз и му протегнах ръка. — Но вие какво правите тук? Мислех, че сте в Ню Йорк. — Той се ръкува с мен по характерния си европейски начин. Усмивката напусна очите му.

— Ние също направихме една доставка. Сега се връщаме.

— Да не сте с групата отвън?

Той кимна. Погледна към тях през прозореца и в очите му се появи тревога.

— Да — отвърна бавно той. — Всички дойдохме заедно, с един самолет, но се връщаме поотделно. Три години работихме съвместно, но вече свършихме. Връщам се в Калифорния.

— Надявам се — засмях се аз. — Ще имаме голяма нужда от вас в завода, но се боя, че ще мине още малко време. Войната в Европа може и да свърши, но ако Тарава и Окинава са индикатори, изглежда, че ще минат повече от шест месеца, ако не и година, преди Япония да капитулира.

Той нищо не отговори.

Вдигнах поглед и изведнъж се сетих. Тези европейци много държаха на възпитаните обноски.

— Извинете, хер Щрасмер — заговорих бързо аз. — Бихте ли изпили с мен едно кафе?

— Не разполагам с време. — Някакво странно колебание се криеше в погледа му. — Нямате ли и тук някой кабинет, както навсякъде другаде?

— Разбира се — казах аз и го погледнах. На влизане бях минал покрай вратата, на която пишеше МЪЖЕ. — Тук отзад.

— Ще ви видя там след пет минути — каза той и бързо излезе навън.

Видях го през прозореца как се присъедини към една от групичките и заговори оживено с хората там. Замислих се дали старчето не откача. Човек не можеше да определи; може би бе работил прекалено много и си мислеше, че се намира отново в нацистка Германия. Защото не виждах причина да бъде толкова тайнствен в разговора си с мен. В края на краищата, ние бяхме съюзници сега.

Загасих си цигарата в пепелника и се измъкнах навън. Той дори не ме погледна, когато минах покрай групичката на път за тоалетната. Влезе там веднага след мен. Очите му зашариха нервно към кабините.

— Сами ли сме?

— Мисля, че да — отвърнах аз и го погледнах. Чудех се как ли ще домъкна лекар насам в случай че съвсем откачи.

Той тръгна към кабините, отвори една след друга вратите и погледна вътре. Накрая, видимо доволен, се върна при мен. Лицето му беше напрегнато и бледо и ситни капки пот бяха избили по челото. Стори ми се, че започнах да се досещам какво е станало. Слънцето на Невада е убийствено, ако не си свикнал с него. Още първите му думи ме убедиха, че съм прав.

— Хер Корд — прошепна дрезгаво той, — войната няма да трае и шест месеца.

— Разбира се, че не — казах сговорчиво аз. От това, което бях чувал, първото нещо бе да се съгласяваш с тях, да се опиташ да ги успокоиш. Искаше ми се да си припомня второто нещо. Обърнах се към мивката. — Ето, ще ви напълня чаша во…

— Ще свърши още другия месец!

Това, което си мислех, сигурно бе изписано на лицето ми, защото устата ми зяпна от изненада.

— Не, не съм луд, хер Корд — увери ме бързо Щрасмер. — Не бих го казал на никой друг, освен на вас. Това е единственият начин, по който мога да ви се отплатя, че ми спасихте живота. Зная от какво значение е това за работата ви.

— Но… но как…

— Не мога да ви кажа нищо повече — прекъсна ме той. — Просто ми повярвайте. Следващия месец Япония ще е verfallen! — Обърна се и направо изтича през вратата.

Загледах се подир него, после пристъпих към мивката и си изплакнах лицето със студена вода. Чувствах се по-луд от него, защото започвах да му вярвам. Но защо? Не виждах смисъла. Е вярно, че изтласквахме японците назад, но те все още държаха Малая, Хонконг и Холандските източни индии и с тяхната философия на камикадзе само чудо би прекратило войната до един месец.

Все още мислех за това, когато се качихме с Мориси във влака.

— Знаеш ли кого срещнах? — попитах аз. Не го оставих да ми отговори. — Ото Щрасмер.

Усмивката му издаде вътрешното облекчение. Изглежда очакваше да вдигна олелия, че не ми е споменал за летеца.

— Славен човек е той — каза Мориси. — Как е?

— Добре изглеждаше — отвърнах аз. — Отиваше в Ню Йорк. — Погледнах през прозореца към равнинната пустиня на Невада. — Впрочем, чувал ли си някога върху какво точно работеше той?

— Не точно.

Погледнах го.

— Какво си чувал?

— Не съм го чул от него — обясни Мориси. — Научих го от един мой приятел в Клуба на инженера, който също известно време се е занимавал с въпроса. Макар че и той не знае много. Каза ми само, че се наричало проекта „Манхатън“ и че имало нещо общо с професор Айнщайн.

Усетих как веждите ми се свиха в недоумение.

— Какво би могъл да прави Щрасмер за човек като Айнщайн?

Той пак се усмихна.

— В края на краищата Щрасмер измисли консервна кутия за бира от пластмаса, с якост по-голяма от тази на метала.

— Е, и? — запитах аз.

— Може би професорът е взел Ото да му измисли пластмасов контейнер, в който да държи атомите си — каза Мориси засмян.

Чувствах как възбудата ми нараства. Контейнер за атоми, енергия в бутилка, готова да експлодира, щом й махнеш запушалката? Дребничкият мъж не беше луд. Знаеше за какво говори. Лудият бях аз.

Би било същинско чудо. Е, значи Щрасмер и компанията му бяха дошли в пустинята, бяха измислили чудото и сега се прибираха по домовете си. Какво беше и как го бяха направили не можех да предположа и не ме интересуваше.

Но дълбоко в себе си бях убеден, че са го направили.

Чудото, с което щеше да дойде краят на войната.

2.

Слязох от влака в Рено, а Мориси продължи за Лос Анжелос. Нямаше време да телефонирам на Робер в ранчото, затова наех такси до фабриката. Пресякохме портала от стоманена тел под огромната табела „ЕКСПЛОЗИВИ КОРД“, сега на повече от два километра от главния заводски корпус.

Заводът се беше разширил страхотно през войната. А също така и всички останали компании. Каквото и да правехме, мястото все не достигаше.

Слязох, платих на шофьора и когато той замина, вдигнах поглед към познатата стара сграда. Беше овехтяла, изглеждаше опушена и остаряла в сравнение с новите пристройки, но белият й покрив блестеше на слънцето. Някак не можах да се навия да се махна от нея, когато другите административни директори се бяха преместили в кабинетите си в новата административна сграда. Хвърлих цигарата в прахта и я смачках с пета, после влязох вътре.

Мирисът беше същият както винаги и шепотът, който се понесе сред мъжете и жените, бе същият, който винаги бях чувал при минаването си: El hiso. Синът. Бяха изминали двайсет години и повечето от тях дори не бяха тук, когато баща ми умря, но въпреки това ме наричаха така. Даже и младите, някои от които нямаха и половината от моите години.

И кабинетът си беше същият. Тежкото, огромно бюро и кожените мебели сега бяха понапукани и износени от времето. Нямаше секретарка в преддверието, но това не ме изненада. Нямаше нужда да има. Не ме очакваха.

Минах зад бюрото и натиснах бутона на вътрешния телефон, който ме свързваше направо с кабинета на Макалистър в новата сграда, на половин километър оттук. Изненада прокънтя в гласа му, когато се обади:

— Джонас! Откъде довтаса?

— От Въздушните сили — отвърнах аз. — Току-що им доставихме CA-JET Х.Р.

— Чудесно. Хареса ли им?

— Предполагам — отговорих аз. — Но не ми се довериха аз да го издигна. — Облегнах се и отворих вратата на шкафчето под телефона, откъдето измъкнах намиращата се там бутилка бърбън. Сложих я на бюрото пред себе си.

— Какви са условията за анулиране на военновременните договори в случай че войната свърши утре?

— За барутната компания ли? — запита Мак.

— За всички — отвърнах аз. Знаех, че пази копия от всички сключени договори тук, защото считаше този си кабинет за основен.

— Ще ми трябва малко време. Ще възложа на някого веднага да провери.

— Да речем след един час?

Той се поколеба. Когато отговори, долових нотка на любопитство в гласа му:

— Дадено. Толкова ли е важно?

— Толкова е важно.

— Знаеш ли нещо?

— Не — казах уверено аз. Наистина не знаех. Само предполагах. — Просто искам да съм наясно.

Настъпи кратко мълчание, после той пак се обади:

— Току-що получих техническите чертежи за преобразуването на отдела за радарни инсталации и дребни детайли на „Корд Еъркрафт“ за електронно производство. Да ти ги донеса ли?

— Да — казах аз и изключих. Взех чаша от подноса до термоса. Напълних я до половината с бърбън. Погледнах през стаята към стената, откъдето ме гледаше портретът на баща ми. Вдигнах чашата към него.

— Отдавна не сме се виждали, татко — казах аз и излях уискито в гърлото си.

Махнах ръце от чертежите на бюрото и плътно ги навих като спирална пружина. Погледнах Макалистър.

— На мен ми изглеждат добре, Мак.

Той кимна.

— Ще ги пусна като „одобрени“ и ще ги пратя в снабдителен отдел, за да имат готовност да купят материалите и да ги доставят, когато войната свърши. — Той хвърли поглед към бутилката бърбън на бюрото. — Не си много гостоприемен. Няма ли да ми предложиш да пийна?

Погледнах го изненадано. Мак не беше пияч. Особено по време на работа. Побутнах бутилката към него и му подадох чаша.

— Заповядай.

Той си наля малко и го изпи наведнъж. Прочисти си гърлото. Погледнах го очаквателно.

— Има един друг следвоенен план, за който исках да си поговорим — каза неловко той.

— Давай.

— Става дума за мен — поколеба се той. — Не съм вече толкова млад. Искам да се пенсионирам.

— Да се пенсионираш? — Не можех да повярвам на ушите си. — Защо? Какво, по дяволите, ще правиш?

Мак се смути и се изчерви.

— Работих доста усилено през целия си живот — започна той. — Имам двама сина, една дъщеря и пет внучета, три от които въобще не съм виждал. Аз и жената бихме желали да прекараме известно време с тях, да ги поопознаем малко, преди да е станало съвсем късно.

Изсмях се.

— Казваш го, като че ли очакваш всеки миг да хвърлиш топа. Още си млад.

— На шейсет и три съм. Двадесет години съм с теб.

Вперих очи в него. Двадесет години. Кога бяха минали? Прави бяха военните лекари. Не бях вече младок.

— Ще ни липсваш тук — казах искрено аз. — Не зная как ще се справим без теб. — И наистина го мислех. Мак беше единственият, на когото можех да разчитам, винаги когато имах нужда от него.

— Ще се оправиш. Сега повече от четиридесет юристи работят за нас и всеки от тях е специалист в своята област. Не си вече просто един мъж, а цяла компания. Необходима ти е огромна правна машина, която да се грижи за теб.

— И какво от това — възразих аз. — Човек не може посред нощ, когато е в затруднение, да телефонира на една машина.

— На тази машина можеш. Тя е пригодена за всички непредвидени случаи.

— Но ти какво ще правиш? Недей ми казва, че ще бъдеш щастлив и доволен в ролята на дядо. Ще трябва да правиш нещо, да занимаваш ума си.

— Мислил съм и за това — каза той и видът му стана сериозен. — Толкова време си играя със законите за организации и данъци, че едва ли не забравих най-важните. Законите, които касаят обикновените хора. — Пак посегна към бутилката и си наля още малко. Не му беше лесно да стои така и да ми разказва за проектите си.

— Мисля да си окача табелка с името на вратата в някой малък градец. Просто да се занимавам с всеки, който ми похлопа на вратата. Уморих се да говоря винаги за милиони долари. Иска ми се поне веднъж да помогна на някой клет нещастник, който наистина се нуждае от помощ.

Загледах го. Работиш двайсет години с един човек и ето че въобще не го познаваш. Това беше една страна на Макалистър, чието съществуване никога не бях подозирал.

— Разбира се, ще анулираме всички договори и споразумения между нас — довърши той.

Погледнах го. Знаех, че няма нужда от повече пари. Но и аз нямах.

— За какъв дявол е нужно това? Ще се показваш на дирекционните съвещания през няколко месеца, така че да мога да те виждам от време на време.

— Значи… значи си съгласен?

Кимнах.

— Разбира се, ще го придвижим този въпрос, щом войната свърши.

Отделните бели листа се превърнаха на купчина, докато той ми резюмираше съдържанието на всеки от договорите. Най-после Мак свърши и ме погледна.

— Имаме стабилни клаузи при анулирането на всички договори, с изключение на един — обобщи Мак. — Той е за доставка преди края на войната.

— Кой по-точно?

— Летящият кораб, който строим за флота в Сан Диего.

Знаех за какво говори. „Сентурион“ щеше да бъде най-големият самолет, построяван някога, пригоден да носи цяла рота от сто и петдесет мъже, екипаж от дванадесет души, два леки танка-амфибии и достатъчно боеприпаси, лека артилерия, оръжия, амуниция и храна за цяла рота. Идеята ми беше, че един такъв самолет би се оказал полезен при прехвърляне на десантни части зад линиите по малките острови в Тихия океан.

— Как сме подписали такъв договор?

— Ти пожела така — напомни ми той. — Не си ли спомняш?

Как да не си спомнях. Ръководителите на флота бяха изказали съмнение дали въобще такъв голям самолет би се вдигнал във въздуха, затова ги бях притиснал да сключим сделка за един напълно изпитан самолет преди края на войната. Това бе преди повече от седем месеца.

Още от началото се бяхме натъкнали на затруднения. Изпитанията за налягането бяха доказали, че обикновените метали правеха самолета много тежък, за да могат двигателите да го издигнат във въздуха. Изгубихме два месеца, докато инженерите попаднаха на фибростъкло, десет пъти по-леко от метала и четири пъти по-яко. После трябваше да конструираме специални машини за обработка на новия материал. Дори доведох Еймос Уинтроп от завода в Канада да надзирава проекта. Дъртият копелдак се бе справил фантастично там и се оправяше с всяка работа, непосилна за всеки друг.

Не че старият пръч се бе пременил. Държеше ме здравата и го знаеше. Настоя да го направя заместник-директор на „Корд Еъркрафт“, преди да дойде.

— Колко сме похарчили до момента? — запитах аз.

Мак прерови листата.

— Шестнадесет милиона, осемстотин седемдесет и шест хиляди, петстотин деветдесет и четири долара и тридесет и един цента към трийсти юни.

— Загазили сме — казах аз и посегнах към телефона. Операторката се обади. — Свържете ме с Еймос Уинтроп в Сан Диего. И докато чакам да говоря с него, телефонирайте на мистър Долтън в кантората на „Интерконтинентал Еърлайнс“ в Лос Анжелос и му кажете да ми изпрати специален чартърен самолет.

— Какво има? — запита Мак, загледан в мен.

— Седемнайсет милиона долара. Ще идат на вятъра, ако самолетът не полети.

После Еймос се обади по телефона.

— Кога най-рано можеш да вдигнеш „Сентурион“? — запитах аз.

— Добре напредваме. Занимаваме се с изпитването на туй-онуй. Смятам, че ще можем да го завършим към септември или началото на октомври.

— Какво остава?

— Обикновените дреболии. Монтаж, приспособления, полиране, притягане. Нали знаеш?

Знаех. Дребните, но съществени операции, които отнемаха повече време от всичко друго. Ала нищо съществено, нищо, което би попречило на самолета да лети.

— Приготви го — казах аз. — Утре излитам с него.

— Ти луд ли си? Даже не сме наливали бензин в резервоарите му.

— Напълнете ги в такъв случай.

— Но корпусът още не е изпитан за водонепроницаемост — викна той. — Откъде знаеш, че няма да потъне право в залива на Сан Диего, като го насочиш по пистата?

— Тогава изпитай го. Разполагаш с двайсет и четири часа, за да провериш дали може да плава. Пристигам нощес, ако ти е нужна помощ.

Това не бе гарантиран с пари проект, при който правителството поемаше разноските, независимо дали ще спечели, загуби, или ще е на чисто. Бяха мои пари и не ми се нравеше мисълта, че мога да ги загубя.

За седемнадесет милиона долара „Сентурион“ щеше да лети, дори ако се наложеше да го издигна над водата с голи ръце.

3.

Робер ме откара до ранчото, където взех горещ душ и се преоблякох, преди да се кача на самолета за Сан Диего. Тъкмо излизах от къщата, когато телефонът иззвъня.

— За вас е, мистър Джонас — каза Робер. — Мистър Макалистър.

Взех слушалката от ръката му.

— Да, Мак?

— Прощавай, че те безпокоя, Джонас, но изскочи нещо много важно.

— Казвай.

— Току-що се обади Бонър от студиото — започна той. — Напуска в края на този месец и отива в „Парамонт“. Сключил договор с тях да прави само суперпродукции.

— Предложи му още пари.

— Сторих го. Не иска. Настоява да напусне.

— Какво гласи договорът му?

— Изтича в края на този месец — обясни той. — Не можем да го задържим, ако той не пожелае.

— Тогава да върви по дяволите. Щом не иска, да си върви.

— На тясно сме — каза Мак сериозно. — Трябва да намерим някого да ръководи студиото. Не можеш да управляваш една филмова компания без човек, който да ти прави филмите.

Това ми беше известно. Достатъчно лошо беше, че Дейвид Улф не можеше да се върне. На него можех да разчитам. Той изпитваше същото към филмите, което аз към самолетите. Но бе загинал при Анцио.

— Тази нощ трябва да бъда в Сан Диего — казах аз. — Остави ме да си помисля и ще се уточним в кантората ти в Лос Анжелос вдругиден. — Точно сега в главата си имах по-големи тревоги. Един „Сентурион“ струваше почти толкова, колкото едногодишното поддържане на студиото.

Приземихме се на летището в Сан Диего към един часа през нощта. Оттам направо взех такси до малката корабостроителница, която бяхме наели близо до военноморската база. Отдалеч забелязах светлините й ярко да светят. Усмихнах се на себе си. На Еймос само му дай да се развихри. Беше организирал нощна смяна, работеща като луда, без да дава пет пари за ограничителните разпореждания за затъмнение.

Заобиколих към стария корабен навес, който използвахме за хангар, тъкмо когато някой извика:

— Очисти пистата!

После „Сентурион“ излезе от хангара с опашката напред, приличащ на някакъв грозен гигантски кондор, летящ назад. Подобно на мазно прасе той се плъзна по пистата към водата. Откъм хангара се нададе рев и аз едва не бях съборен от групата мъже, тичащи след самолета. Преди да се усетя, те ме бяха подминали и стигнали до ръба на водата. Съзрях Еймос сред тълпата, който ревеше не по-малко от тях.

С голям плясък „Сентурион“ навлезе във водата; последва миг тишина, когато опашката се наклони назад, почти покривайки трите големи рула и после ликуващ вик, когато се изправи и заплава леко в залива. Започна да се обръща, насочвайки се извън дока и аз чух бръмченето на големите макари, когато те завъртяха въжетата, прикрепени към опашката и го придърпаха назад.

Мъжете все още викаха възбудено, когато се добрах до Еймос.

— Какво, по дяволите, мислиш, че правиш? — изревах аз, като се опитвах да надвикам шума.

— Това, което ми нареди — изпитание за водонепроницаемост.

— Глупак! Можеше да го потопиш. Защо не сложи резервоар за налягането?

— Нямаше време. Можех да го монтирам най-малко за три дни. Ти каза, че утре ще го вдигаш.

Въжетата бяха издърпали самолета отчасти на пистата, така че носът остана над водата.

— Почакай — каза Еймос, — трябва да впрегна хората на работа. Вече работят трета смяна.

Слезе по дока, където един работник бе подпрял стълба отстрани на гигантския самолет. Изкачи се по нея сякаш беше два пъти по-млад, отвори вратата точно зад кабината и изчезна в самолета. След миг чух бръмченето на мотор някъде отвътре и огромният товарителен капак се спусна, разтваряйки една зинала паст в муцуната му, достатъчно голяма, за да мине камион. Еймос застана там.

— Хайде, момчета. Всеки си знае работата. Не плащаме тройно за разговори.

Той се върна на дока при мен и двамата се отправихме към кабинета му. На бюрото му имаше бутилка уиски. Той напълни две картонени чаши.

— Възнамеряваш да го вдигнеш утре, така ли?

Кимнах. Той поклати глава.

— Аз не бих го сторил — изрече той. — Само защото плава, не означава, че ще лети. Все още има много неща, в които не сме сигурни. Дори и да се вдигне, няма гаранция, че ще се задържи. А може и да се пръсне на парчета в небето.

— Ще бъде много неприятно — отбелязах аз. — Но така или иначе, тръгвам.

Той сви рамене.

— Ти си шефът — каза Еймос и ми подаде едната от чашите. Вдигна своята към устата си.

— За успеха.

В два часа следобед на другия ден все още не бяхме готови. Вторият десен двигател хвърляше масло, като всеки път щом го запалехме, не можехме да разберем откъде тече. Стоях на дока, загледан в самолета.

— Ще трябва да го отворим — каза Еймос, — и да го върнем в работилницата.

Погледнах го.

— Колко време ще отнеме?

— Два-три часа. Ако имаме късмет и установим къде е повредата. Може би е най-добре да отложим излитането за утре.

Погледнах си часовника.

— За какво? До пет все още остават три и половина часа дневна светлина. — Запътих се към кабинета. — Отивам в кабинета ти да подремна на кушетката. Повикай ме веднага, щом сте готови.

Но това беше все едно да заспя в тенекеджийска работилница — наоколо кънтяха викове, псувни, чукания и стъргания. После телефонът иззвъня и аз станах да отговоря.

— Ало, татко? — Беше гласът на Моника.

— Не, тук е Джонас. Ще го извикам да ти се обади.

— Благодаря.

Оставих слушалката на бюрото, отидох до вратата и повиках Еймос. Върнах се на кушетката и се изпънах, докато той вземаше слушалката. Погледна ме странно, когато чу гласа й.

— Да, малко съм зает. — Млъкна, заслушан в гласа й. Когато пак заговори, се усмихваше. — Чудесно. Кога заминавате?… Тогава ще дойда в Ню Йорк, като свършим тук. Ще отпразнуваме събитието. Поздрави Джо-Ан.

Остави слушалката.

— Беше Моника — обясни той, загледан в мен.

— Знам.

— Следобед заминава за Ню Йорк. С. Дж. Хардин я е назначил за главен редактор на „Стил“ и я иска веднага на работа там.

— Много хубаво — отбелязах аз.

— Взема и Джо-Ан със себе си. Не си виждал детето отдавна, нали?

— От времето, когато ми ги отмъкна двете от апартамента в хотел „Дрейк“, в Чикаго, преди пет години.

— Трябва да я видиш. Хлапето става истинска красавица.

Загледах го учуден. Това само не бях си представял — Еймос Уинтроп в ролята на горд дядо.

— Хей, човече, ти наистина си се променил, знаеш ли?

— Рано или късно човек поумнява — промълви Еймос и се изчерви смутен. — Установява колко глупости е извършил, колко е наранявал хората, които обича, и ако не е същински злодей, се опитва да навакса загубеното.

— Слушал съм тази песен — отбелязах саркастично аз. Не бях в настроение да слушам лекции от дъртия копелдак, независимо колко се беше поправил. — Казвали са ми, че това обикновено се случвало, когато вече не можеш да го вдигаш.

Лицето на Еймос се промени. Видях, че съм го нервирал.

— Иска ми се да ти кажа едно-две неща.

— Например, Еймос?

— Готови сме да монтираме двигателя, мистър Уинтроп — викна някой от прага.

— Идвам след минутка. — Еймос отново се обърна към мен. — Напомни да ти го кажа, след като се върнем от изпитателния полет.

Ухилих се и се загледах след него, докато излезе. Е, не беше станал чак такъв светец, че да не мога да го ядосам. Станах и затърсих обувките си под кушетката.

Когато излязох навън, двигателят бръмчеше плавно и монотонно.

— Изглежда ми наред — заяви Еймос, обръщайки се към мен. Погледнах си часовника. Беше четири и половина.

— Тогава да вървим. Какво чакаме?

Той сложи ръка на рамото ми.

— Не мога ли да те накарам да промениш решението си?

Поклатих глава. Седемнайсет милиона долара бяха достатъчно солиден аргумент. Той вдигна ръце към устата си като тръба.

— Всички навън, с изключение на екипажа!

С изключването на двигателя настъпи тишина. Няколко минути по-късно и последният работник излезе от входния люк. Един подаде глава от малкото прозорче на пилотската кабина.

— Всички са навън, с изключение на екипажа, мистър Уинтроп.

Еймос и аз влязохме през люка в самолета, после се изкачихме по малката стълбичка от товарното в пътническото отделение, а оттам — в командната кабина. Вътре седяха трима мъже. Те ме загледаха с любопитство. Все още бяха с предпазни каски на главите.

— Това е екипажът, мистър Корд — започна официално Еймос. — Отдясно Джо Кейтс, радист. В средата Стийв Яблонски, бордови инженер на десните двигатели едно, три и пет. Отляво Вари Голд, бордови инженер на левите двигатели две, четири и шест. Не се тревожете за тях. Всички са ветерани от флота и си знаят работата.

Ръкувахме се поред и аз се обърнах към Еймос:

— Къде са вторият пилот и навигаторът?

— Тук — отвърна Еймос.

— Къде?

— Аз.

— Какъв дявол…

Той ми се ухили.

— Имаш ли някой друг, който да познава това бебче по-добре? Освен това, аз съм спал с него всяка нощ, повече от половин година вече. Кой има по-голяма право да се порадва на първия му полет?

Изгледах го продължително. После се предадох. Знаех точно какво изпитва. И аз вчера бях изпитал същото, когато не ме пуснаха да полетя с реактивния.

Заех мястото на пилотската седалка.

— По местата, момчета.

— Да, сър.

Ухилих се вътрешно. Бива си ги момчетата от флота. Погледнах списъка на контролите.

— Бордовата рампа — нагоре! — наредих аз, докато четях.

Някакъв мотор забръмча под мен. След миг на таблото пред мен светна една червена лампичка и моторът изключи.

— Бордовата рампа е вдигната, сър.

— Старт на двигатели едно и две — казах аз, присегнах напред и улових лоста, за да могат летателните инженери да включат. Мощните двигатели закашляха и избълваха черен дим. Перките се завъртяха мудно, после двигателите включиха и перките се завъртяха с плавно бръмчене.

— Десен двигател едно в ход, сър.

— Ляв двигател две в ход, сър.

Следващата заповед беше нова за мен, усмихнах се. Това не беше самолет, беше наистина морски кораб с крила.

— За полет — казах аз.

Вдясно на седалката до мен Еймос присегна и освободи лоста, който откачи крепящите подпори. Друга червена светлина проблесна на таблото пред мен и почувствах как „Сентурион“ се плъзна назад във водата. Потъна леко, със слабо полюляване. Едва доловимото плискане на водата по корпуса се долавяше зад нас. Наведох се напред и завъртях кормилото. Огромният самолет бавно се насочи и потегли към открития залив. Погледнах Еймос. Той се ухили.

Ухилих му се и аз. Досега добре. Поне плавахме.

4.

Една вълна се разби в носа на самолета, запращайки солени пръски към прозореца пред мен, тъкмо когато привършвах с изчитането на списъка. На него бяха изредени поне сто команди и имах чувството, че от потеглянето ни са изминали часове. Погледнах си часовника. Едва преди шестнадесет минути бяхме напуснали дока. Загледах се през прозорците. Шестте мощни двигателя работеха плавно, перките проблясваха от слънцето и капките. Усетих потупване по рамото и се обърнах.

Радистът бе застанал зад мен с надуваема спасителна жилетка в едната ръка и сгънат парашут в другата.

— Предпазното облекло, сър.

Погледнах го. Той, както и другите двама вече си ги бяха сложили.

— Оставете ги зад седалката ми.

Хвърлих поглед към Еймос. Той вече бе нахлузил жилетката и затягаше напречния колан на парашута. Излегна се на седалката с недоволно ръмжене. Погледна ме.

— Трябва да ги сложиш.

— Суеверен съм — обясних аз. — Човек не ги ли носи, никога няма нужда от тях.

Той не ми отговори, само сви рамене, а радистът се върна на мястото си и си притегна колана. Огледах кабината.

— Готово ли е?

— Да, сър! — отговориха всички едновременно.

Присегнах напред, щракнах ключа на таблото и светлините се смениха от червени на зелени. Отсега нататък трябваше да се сменят на червени само в случай на неприятност. Насочих самолета към открито море.

— Готово, момчета. Потегляме!

Постепенно затварях дюзата. Огромният самолет се наклони, заби нос към водата, после бавно го издигна, когато шестте перки започнаха да поглъщат въздуха. Понесохме се по повърхността, като скутер по време на летни състезания. Погледнах таблото. Стрелката за скоростта на въздуха стоеше на сто и петдесет. Гласът на Еймос долетя до мен:

— Пресметнатата скорост за издигане на този полет е сто седемдесет и пет.

Кимнах, без да го поглеждам, и продължих да отварям дюзата. Стрелката стигна до сто и шестдесет, после до сто седемдесет и пет. Вълните биеха по дъното на корпуса като чук за набиване на нитове. Докарах стрелката до сто осемдесет и пет, после започнах да отпускам лоста.

За миг не се случи нищо и аз увеличих скоростта на сто и деветдесет. Изведнъж „Сентурион“ потръпна, после се издигна над водата. Освободен от възпиращото търкане, той сякаш скочи във въздуха. Стрелките сочеха двеста и петдесет, а лостовете се движеха плавно в ръцете ми. Погледнах през прозореца. Водата беше на шестдесет метра под нас. Летяхме.

— Мамицата му! — измърмори един от мъжете зад мен. Еймос се изви на седалката си.

— Хайде, момчета — каза той, протягайки ръка. — Плащайте! — Погледна ме и се ухили. — Обзаложиха се с мен на един долар, че никога няма да се вдигнем във въздуха.

Ухилих му се и продължих да изкачвам кораба, докато стигнахме хиляда и осемстотин метра височина. После се насочих на запад, право към залязващото слънце.

— Върви мазно като детска количка — закиска се доволно Еймос от седалката си.

Погледнах към него иззад радиста, където бях застанал, докато ми обясняваше новия автоматичен сигнален регистратор. Човек трябваше само да изрече съобщението веднъж, след това да включи на автомат и регистраторът щеше да го повтаря, докато имаше захранваща енергия.

Слънцето бе върнало на бялата коса на Еймос пламтящите червени оттенъци от младостта му. Погледнах си часовника. Беше шест и петнадесет и се намирахме на около триста километра навътре над Тихия океан.

— По-добре да обръщаме назад, Еймос — казах аз. — Не ми се иска първия път да се приземяваме по тъмно.

— Терминът във флота, капитане, е „да се приводним“ — ухили ми се радистът.

— Дадено, морски — казах аз. Обърнах се към Еймос. — Приводни го.

— Да, сър.

Започнахме плавен наклонен завой и аз отново се наведох над рамото на радиста. Ненадейно самолетът залитна и аз едва не паднах отгоре му. Хванах се за рамото му, когато десният инженер извика:

— Номер пет пак закъса.

Метнах се на седалката си и погледнах през прозореца. Двигателят хвърляше масло като гейзер.

— Изключи го! — креснах аз, докато се притягах към седалката.

Жилите по врата на Еймос се изпънаха като стомана, докато се опитваше да стабилизира внезапно развилнелия се самолет. Грабнах лоста пред себе си и двамата го закротихме. Той бавно отстъпи пред усилията ни.

— Номер пет изключен, сър — обади се инженерът.

Погледнах нататък. Перката се превърташе бавно от напора на вятъра, но маслото бе спряло да изтича от двигателя.

Погледнах Еймос. Лицето му беше побеляло и пот бликаше от него, но все пак се насили да ми се усмихне.

— Ще се приберем спокойно с пет двигателя.

— Да. — Можехме да се приберем и с три двигателя според изчисленията. Но не ми се искаше да стигаме дотам. Погледнах таблото. Бе светнала червената лампичка за двигател номер пет. Докато гледах, започна да примигва червената лампичка на номер четири.

— Какво, по дяволите, става?

Двигателят закашля и почна да прекъсва, преди да сваря да погледна към него.

— Проверете номер четири! — изревах аз. Обърнах се пак към таблото. Светеше червената лампа за горивото.

— Тръбата за подаване на гориво на номер четири е запушена!

— Продухайте я с вакуума!

— Да, сър! — Чух щракването на вакуумната помпа. Друга червена светлина блесна пред мен. — Вакуумната помпа в неизправност, сър.

— Изключете номер четири! — заповядах аз. Нямаше смисъл да оставяме линията отворена с надеждата, че сама ще се прочисти. Запушените линии лесно причиняваха избухване на пожари. Все още разполагахме с четири двигателя.

— Номер четири изключена, сър.

Въздъхнах облекчено, след като изминаха десет минути и не се появи нова нередност.

— Изглежда, че ще се оправим — отбелязах аз.

Трябваше да си държа проклетата уста затворена. Едва довърших казаното и двигател номер едно започна да се дави и кашля, а командното табло пред мен засвятка като коледна елха. Задави се и двигател номер шест.

— Главната помпа за горивото изключи!

Хвърлих поглед на алтиметъра. Намирахме се на хиляда и петстотин метра и продължавахме да губим височина.

— Бий тревога по радиото и се приготви за напускане на кораба — извиках аз. Чух гласа на радиста:

— Мейдей! Мейдей! Тук експерименталният на „Корд Еъркрафт“. Падаме над Тихия. Местоположение около триста километра право на запад от Сан Диего. Повтарям! Около триста километра западно от Сан Диего! Мейдей! Мейдей!

Чух прещракване и съобщението започна да се преповтаря. Усетих нечия ръка на рамото си. После бързо се обърнах. Беше радистът. Изненадах се, после си припомних, че сега магнетофонът препредаваше зова за помощ.

— Ако желаете, ще останем и ние, сър — каза напрегнато той.

— Това не е в името на Бога и родината, морски! Тук работата е за пари. Скачайте!

Погледнах Еймос, който си беше на седалката.

— Ти също, Еймос!

Не ми отговори. Само си свали спасителния колан и стана. Чух да се отваря вратата на кабината зад мен, когато се измъкнаха през пътническото отделение към аварийния изход.

Алтиметърът показваше хиляда и сто и аз изключих двигатели едно и шест. Може би щях да успея да я спусна във водата, ако останалите два двигателя притеглеха горивото, отклонено от другите. Бяхме на хиляда метра, когато червената лампичка за аварийния люк светна при отварянето му. Хвърлих бърз поглед назад през прозорчето. Отвориха се три парашута един след друг, в бърза последователност. Погледнах таблото. Осемстотин и петдесет.

Чух шум зад себе си и извих глава. Беше Еймос, който пак седна на мястото си.

— Заповядах ти да скачаш! — изревах аз.

Той улови лоста.

— Младоците се спасиха. Сметнах, че ако сме двамата, може би ще успеем да кацнем във водата.

— Ами ако не успеем? — ревнах гневно аз.

— Няма да загубим кой знае колко. Не ни остава много време, както е при тях. Освен това, бебчето струва цял куп пари!

— Какво от това? — викнах аз. — Да не са твои пари?

Странно неодобрителен израз се появи на лицето му.

— Парите не са най-важното в този самолет. Дадох много от себе си за него!

Намирахме се на триста метра, когато номер три се задави. Натиснахме лоста, за да компенсираме дърпането надясно. На шестдесет метра двигател три спря.

— Изгаси двигателите! — изрева Еймос. — Ще се блъснем!

Прещракнах точно, когато дясното крило се гмурна във водата. Отхвърча като кибритена клечка и самолетът се заби във водата като чук. Усетих как седалищният колан се впива във вътрешностите ми и едва не изпищях от натиска, после изведнъж болката изчезна. Очите ми се избистриха и аз се огледах. Поклащахме се нестабилно върху водата, с едно крило, насочено към небето. Водата вече се процепваше в кабината под краката ни.

— Да се измъкнем от този ад! — викна Еймос и тръгна към вратата на кабината, зад нас. Завъртя бравата и натисна. После се хвърли срещу нея. Вратата не помръдваше. — Заяла е! — викна той, обръщайки се към мен.

Вперих очи в него, после скочих към аварийния люк за пилотите над главите ни. Дръпнах скобата с една ръка и натиснах капака с другата. Нищо. Погледнах нагоре и видях защо. Рамката се беше нагънала и го бе блокирала. Само динамит би могъл да го отвори сега.

Еймос не чака да му кажа какво да прави. Грабна гаечен ключ от комплекта инструменти и заудря прозореца, докато в отвора се оформи една назъбена рамка. Остави ключа да падне, вдигна спасителната жилетка и ми я подаде. Намъкнах се бързо в нея, проверявайки дали автоматичната клапа е нагласена така, че да се отвори в момента, когато докосна водата.

— Готово — каза той. — Измъквай се!

Ухилих се насреща му.

— Според морската традиция, Еймос, капитанът последен напуска кораба. След тебе, Алфонс.

— Ти луд ли си? — викна ми той. — Не мога да се провра оттук, дори ако ме срежат на две.

— Не си чак толкова голям — настоях аз. — Ще опитаме.

Изведнъж той се усмихна. Трябваше да се досетя, че Еймос е намислил нещо и да не му се доверявам, щом се усмихваше така. Тази странна вълча усмивка се появяваше на лицето му винаги, когато се канеше да направи някой номер.

— Дадено. Ти си капитанът.

— Така вече може — казах аз, присегнах се и подложих ръце да направя стъпало, в което да сложи крак, за да стигне до отвора. — Знаех си, че все някой ден ще разбереш кой е шефът.

Никога не разбра. А аз дори не видях с какво ме цапардоса. Отплувах в страната на сънищата. Бях замаян, но не съвсем. Знаех какво става, но не можех да предприема нищо. Ръцете, краката, главата, дори тялото ми принадлежаха на някой друг.

Усетих как Еймос ме избута през отвора, после изпитах някакво парещо усещане, като че ли котка дереше лицето ми. Но минах някак през тесния отвор и се понесох надолу. Падах около хиляда километра и хиляда часа и продължавах да търся кордата за парашута си, когато се строполих като торба върху крилото.

Изправих се на крака и направих опит да се покатеря обратно към отвора.

— Излизай оттам, долен, мръсен, кучи сине! — закрещях аз. После заплаках. — Измъквай се и ела да те убия!

После самолетът се обърна и някакъв отчупен отломък, долетял от крилото, ме повали настрана, като ме запрати направо във водата. Дочух мекото съскане на сгъстения въздух, когато спасителната жилетка започна да се обвива около мене. Отпуснах глава на големите меки възглавници и заспах.

5.

В Невада, където съм роден и израсъл, има главно пясъци и скали и няколко малки планини, но океани няма. Има потоци и езера, басейни във всеки местен клуб и хотел, но всички те са пълни с прясна, сладка вода, която бълбука в устата като вино, ако се случи човек да погълне от нея, докато се къпе.

През живота си съм бил в много морета и океани. Край Атлантика в Маями бийч и Атлантик сити, край Тихия в Малибу, край сините води на Средиземно море на Ривиерата. Бил съм дори в топлите води на Гълфстрийм, по белите пясъчни плажове на Бермуда, — където гонех едно голо момиче, чието единствено желание беше да свършим работата във водата, като рибите. Никога не можах да разбера как я вършеха делфините, тъй като във водата някак всичко ми се изплъзваше. Никога не обикнах солената вода. Прилепва се тъй плътно към кожата ти, изгаря ти носа, възпалява очите. А ако ти се случи да погълнеш глътка вода, тя има вкуса на забравена от вчера вода за плакнене на устата.

Така че какво правех тук?

Мамицата му, човече малко, всички звезди са се показали и ти се присмиват. Това ще ти внуши малко уважение към океана. Не ти харесва солената вода, така ли? Добре, а как ти харесват един милион, един билион, един трилион литра от нея? Един газилион?

— А-ах, взели те дяволите — казах аз и пак заспах.

Заприпках покрай бунгалото толкова бързо, колкото можеха да ме носят осемгодишните ми крака, повлякъл тежкия колан с амуницията и кобура с револвера по пясъка зад мен.

Чух гласа на баща си.

— Хей, момче! Какво носиш?

Обърнах се с лице към него и се опитах да прикрия колана с револвера зад гърба си.

— Нищо — казах аз, без да го поглеждам в очите.

— Нищо? — повтори баща ми след мен. — Да видим тогава.

Присегна към мен и изтръгна колана от ръцете ми. Когато го вдигна, револверът и един сгънат лист хартия паднаха от кобура. Той се наведе и ги вдигна.

— Откъде взе това?

— От стената в спалнята, до леглото на Невада — отвърнах аз. — Трябваше да се покатеря.

Баща ми прибра оръжието в кобура. Беше черен револвер, гладък черен револвер с инициали М.С. на дръжката. Дори аз бях достатъчно голям, за да разбера, че някой е сбъркал инициалите на Невада.

Баща ми се накани да мушне сгънатия лист хартия обратно в кобура, но го изтърва и той се разтвори. Видях снимка на Невада с някакви цифри над него и текст отдолу. Баща ми го загледа за миг, после пак сгъна листа и го натъпка в кобура.

— Остави това на мястото му — каза ядосано той. Виждах, че е побеснял. — Никога вече да не съм те заловил с чужди неща, иначе здраво ще те наложа.

— Няма защо да го биете, мистър Корд — чух гласа на Невада зад гърба си. — Аз съм виновен, че го оставих там, където момчето можеше да го достигне. — Обърнахме се. Той бе застанал там с тъмното си, безизразно индианско лице, протегнал ръка. — Ако ми го дадете, ще го прибера.

Баща ми мълчаливо му подаде оръжието и двамата останаха загледани един в друг. Никой не проговори. Вдигнах учуден очи към тях. И двамата се изучаваха внимателно. Най-после Невада каза:

— Ще хвана пътя, ако желаете, мистър Корд.

Знаех какво означава това. Невада си отиваше. Изведнъж нададох вик.

— Не? — изпищях аз. — Няма да правя вече така. Обещавам.

Баща ми ме погледна, после отново се вторачи в Невада. Лека усмивка заигра в очите му.

— Децата и животните знаят какво искат и какво е най-добре за тях.

— Така разправят.

— По-добре прибери това тъй, че никой никога да не го намери.

И в неговите очи сега заигра усмивка.

— Да, мистър Корд. Непременно.

Баща ми погледна към мен и усмивката му се стопи.

— Чуваш ли, момче? Само да те видя с нещо чуждо и те чака голям бой.

— Да, татко — отвърнах аз ясно и силно. — Чувам.

Погълнах глътка солена вода, задавих се, закашлях се и я изплюх. Отворих очи. Звездите продължаваха да светят над мен, но от изток небето започваше да избледнява. Стори ми се, че чух звука на мотор в далечината, но може би само ехото кънтеше в ушите ми.

Чувствах остра болка отстрани и в крака си, като че ли съм спал на него. Когато се раздвижих, тя се вряза в главата ми и ме замая. Звездите се завъртяха, аз се уморих да ги гледам, затова отново заспах.

Слънцето в пустинята е голямо и силно и смъква небето тъй близо над главата ти, че понякога ти се струва, че ако протегнеш ръка да го докоснеш, ще ти опари пръстите. В такива горещини внимателно си проправяш път през скалите, защото в сянката под тях, скрити от дневната задуха, спят гърмящите змии, навити и слузести, със страшен огън в студената си кръв. Те са гневни и бързо нападат със злобната си слюнка, ако случайно нарушиш покоя им. И с хората е така.

Всеки от нас си има своята тайна скала, под която се крие и тежко и горко, ако нарушите нейния покой. Защото в такъв случай ние сме като гърмящите змии в пустинята и сляпо се хвърляме връз когото и да било.

„Но аз те обичам“, бях казал аз и още докато го изричах, разбрах празнотата на думите си.

И тя сигурно бе разбрала, защото в своето унищожително самообвинение всъщност обвиняваше мен и греховете на всички мъже, които бе познавала. И то не несправедливо, защото това бяха и мои грехове.

„Но аз те обичам“, повторих аз и щом го казах, разбрах, че е усетила празнотата зад думите ми. Те прозвучаха кухи и пусти в устата ми. Да бях честен, макар и само пред себе си, ето какво трябваше да кажа: „Желая те. Искам да бъдеш това, което искам да бъдеш. Отражение на образа от мечтите ми, огледало на тайните ми желания, лицето, което желая да покажа на света, фасадата на моята слава. Ако си всички тези неща, ще те удостоя с присъствието си в моя дом. Тези думи не са за това, което си ти, а за мен и това, което искам да бъдеш“.

А не сторих нищо, само стоях и бръщолевих пошлости, а думите, които се сипеха от устата й бяха всъщност собствената ми отрова, която тя насочваше към себе си. Защото несъзнателно бе стъпила в сянката на скалата ми.

Стоях под непривичната горещина и ослепителния блясък на слънцето и тайно се срамувах от студената кръв, която течеше във вените ми и ме отличаваше от другите същества на тази земя. И без да протестирам я оставих да използва собствената ми жлъч, за да унищожи себе си.

А когато отровата бе свършила работата си, оставяйки я без нищо друго, освен малката, изплашена и непречистена душа, аз й обърнах гръб.

Обърнах й гръб с характерната за мен липса на състрадание. Избягах от нейните страхове, от нейната нужда да бъде утешена и успокоена, от неизречените й молби за милост, любов и разбиране. Избягах от горящото слънце и се скрих под тайната си скала.

Но сега нямаше вече утеха в сянката, тъй като светлината продължаваше да се лее отгоре ми, нямаше вече утеха в студенината на кръвта ми. А скалата сякаш се смаляваше и смаляваше, докато слънцето ставаше все по-силно и по-силно. Направих опит да се смаля и аз, да намеря завет под намалялата повърхност на скалата, ала изход нямаше. Скоро вече нямаше да има скала, под която да се скрия. Слънцето журеше все по-ярко и по-ярко. Все по-ярко и по-ярко.

Отворих очи. Някаква миниатюрна точица светлина сочеше право в тях. Примигах и пронизващата точица се премести встрани. Сега можех да видя отвъд нея. Лежах на някаква маса в бяла стая, а до мен стоеше човек в бяла престилка и с бяла шапка. Светлината идваше от отражението на малко огледало, поставено над очите му, когато се наведе да ме погледне. Видях тънките черни косми по лицето му, пропуснати от бръснача. Устните му бяха свити и прилепнали.

— Господи! — чух някакъв глас зад него. — Лицето му е истинска каша. Трябва да има поне сто парчета стъкло в него.

Премигах и видях втория мъж, когато първият се обърна към него.

— Млъквай, глупако! Не виждаш ли, че е буден?

Започнах да надигам глава, но една лека, бърза ръка легна на рамото ми и ме притисна надолу, после лицето се показа. Нейното лице, загледано в мен с такова състрадание и съчувствие, каквото моето никога не бе показвало.

— Джени!

Ръката й пак натисна рамото ми. Тя вдигна очи към някого над главата ми.

— Телефонирайте на доктор Роза Щрасмер в областната болница в Лос Анжелос или в санаториума Колтън в Санта Моника. Кажете й, че Джонас Корд е претърпял злополука и да дойде веднага.

— Да, сестра Томъс. — Гласът, долетял зад мен, беше на някакво младо момиче. Чух шума на отдалечаващи се стъпки.

Болката в крака и отстрани пак се появи и аз скръцнах със зъби. Почувствах как сълзите напират в очите ми. Затворих ги за миг, после ги отворих и я погледнах.

— Джени! — прошепнах аз. — Джени, прощавай!

— Всичко е наред, Джонас — прошепна на свой ред тя. Ръцете й минаха под чаршафа, който ме покриваше. Усетих остро убождане в ръката. — Не говори. Всичко вече е на ред.

Усмихнах й се с благодарност и пак се върнах към съня, като смътно се чудех защо Джени носи това смешно бяло було над прекрасните си коси.

6.

От прозорците откъм улицата, сега ярко осветена от утринното слънце, все още долитаха шумовете от празненството. Дори и тази обикновено спокойна и тиха част на Хилкрест Драйв, граничеща с болницата „Милосърдие“, бе изпълнена с радостния глъч и виковете на хората. Откъм флотската база срещу Сан Диего от време на време прозвучаваше ликуващият вой на параходна сирена. Така бе и започнало предната вечер, продължило през цялата нощ, когато се разнесе новината, че Япония е капитулирала. Войната беше свършила.

Сега вече знаех какво се бе опитвал да ми каже Ото Щрасмер. Знаех какво чудо е било сътвореното в пустинята. От вестниците и от радиото до главата ми. Те разказаха цялата история за малкия контейнер с атоми, довел човечеството до вратите на рая. Или на ада. Преместих се в леглото да намеря по-удобно положение и макарите, крепящи екстензията на крака ми, изскърцаха, прибавяйки своето мишо цвъртене към другите шумове.

Имал съм късмет, ми беше казала една от сестрите. Късмет. Десният ми крак бе счупен на три места, бедрото на друго, строшени бяха и няколко ребра. Но продължавах да бъда част от света, зад пластовете превръзки, плътно покриващи цялото ми лице, с процепи само за носа, устата и очите. Но бях имал късмет. Поне бях жив.

Не като Еймос, който продължаваше да седи в кабината на „Сентурион“, полегнал на ръба на пясъчен риф на повече от сто и двадесет метра под повърхността на Тихия океан. Бедният Еймос. Тримата членове на екипажа бяха намерени невредими, аз бях все още жив по милостта на Бога и на бедните рибари, които ме бяха открили във водата и ме бяха домъкнали на брега; а Еймос бе замлъкнал в своята водна гробница, край контролното табло на самолета, който бе построил и който не ми позволи да управлявам сам.

Припомних си гласа на счетоводителя, който ми телефонира от Лос Анжелос да ме успокои: „Не се тревожете, мистър Корд. Можем да прехвърлим всичко върху данъците от печалбата. Като приложите брутната сума към четиридесетте процента данък върху допълнителната печалба, ще ни остане чиста загуба по-малко от два милиона…“

Бях затръшнал слушалката, без да го изслушам докрай. Всичко звучеше от добре по-добре. Но как да заличиш от счетоводните книги живота на един човек, убит поради моята алчност? Съществува ли допустим отбив за смъртта чрез възвръщаемостта на данъка върху дохода? Аз бях този, който уби Еймос и колкото и разходи да отбивах от собствената си душа, не можех да го върна.

Вратата се отвори и аз вдигнах поглед. В стаята влезе Роза, последвана от един интернист и сестра, която буташе някаква малка количка. Тя застана от лявата страна на леглото и ми се усмихна.

— Здравей, Джонас.

— Здравей, Роза — измънках аз през превръзките. — Пак ли ще ги сменяме? Не те очаквах по-рано от вдругиден.

— Войната свърши.

— Да — казах аз. — Знам.

— И когато се събудих тази сутрин, всичко ми се стори толкова свежо, че реших да дойда насам и да ти сваля превръзките.

Вторачих поглед в нея.

— Разбирам — казах аз. — Винаги съм се чудел откъде лекарите черпят логиката си.

— Това не е лекарска логика, това е женска логика. Имам предимството да бъда жена, много преди да стана лекарка.

Засмях се.

— Благодарен съм на логиката ти, каквато и да е тя. Ще се радвам много да свалим тези превръзки, макар и за малко.

Тя продължаваше да се усмихва, но очите й бяха сериозни.

— Този път ще ги свалим завинаги, Джонас.

Вперих поглед в нея, докато вземаше ножиците от масичката. Посегнах и я улових за ръката. Изведнъж се побоях от свалянето на превръзките. Чувствах се сигурен, докато ми увиваха лицето като пашкул, скрит от любопитните очи на света.

— Толкова скоро ли? Не е ли малко прибързано?

Тя разбра какво чувствам.

— Лицето ще те поболи още малко — обясни тя, започвайки да разрязва пашкула. — Ще боли още повече, когато плътта и мускулите започнат да възобновяват работата си. Но това ще мине. Не можем цял живот да се крием зад маска, нали?

Сега говореше лекарят, не жената. Вдигнах поглед към лицето й, а тя режеше и размотаваше, режеше и размотаваше, докато най-сетне превръзката падна и аз се почувствах гол като новородено със странна хладина по бузите. Опитах да се видя отразен в очите й, ала те бяха спокойни и безизразни, безлични и професионално безпристрастни. Усетих как пръстите й натискат страните ми, плътта под брадичката, как заглаждат косата на слепоочията ми.

— Затвори очи.

Затворих ги. Усетих как пръстите й леко докоснаха клепачите.

— Отвори ги.

Отворих ги. Лицето й беше все така спокойно и непроницаемо.

— Усмихни се — нареди тя. — Така. — Тя направи широка, невесела усмивка, пародия на топлия начин, по който обикновено се усмихваше.

Аз се ухилих. Хилех се, докато незначителните боцкания, които усещах по бузите, започнаха адски да парят. Но продължих да се усмихвам.

— Добре — каза тя и изведнъж се усмихна. Истински. — Можеш да престанеш.

Престанах и я загледах.

— Как е, докторе? — направих усилие да се покажа спокоен. — Сигурно ужасно?

— Не е чак толкова лошо — отвърна уклончиво тя. — Както знаеш, никога не си бил безумно красив. Ето, виж сам.

Не погледнах в огледалото. Не ми се искаше още да се видя.

— Може ли най-напред да запаля една цигара, докторе?

Тя мълчаливо постави огледалото обратно на количката и измъкна от джоба на престилката пакет цигари. Седна на ръба на леглото, сложи една в устата си, запали я и ми я подаде. Усетих приятната сладост на червилото й, когато всмукнах дима.

— Беше здраво накълцан, след като Уинтроп те е избутал през отвора. Но за щастие…

— Ти знаеш това? — прекъснах я с въпроса си аз. — Искам да кажа, за Еймос. Как разбра?

— От теб. Докато беше под упойка. Разказваше случилото се на части, заедно с частиците стъкло, които вадехме от лицето ти. За щастие никой от важните лицеви мускули не е засегнат сериозно. Става въпрос предимно за повърхностни увреждания. Успяхме да направим необходимите присаждания бързо. И бих добавила успешно.

Протегнах ръка.

— Дайте огледалото, докторе.

Тя взе цигарата и ми подаде огледалото. Вдигнах го и когато погледнах в него, ме побиха тръпки.

— Докторе — казах дрезгаво аз, — съвсем приличам на баща си!

Тя взе огледалото от ръката ми и аз погледнах към нея. Усмихваше се.

— Нима, Джонас? Но ти винаги си приличал на него.

По-късно сутринта Робер ми донесе вестниците. Бяха пълни с новини за капитулацията на Япония. Погледнах ги незаинтересовано и ги захвърлих настрана.

— Мога ли да ви донеса някакво друго четиво, мистър Джонас?

— Не — отвърнах аз. — Не, благодаря. Нямам настроение за четене.

— Добре, мистър Джонас. Може би искате да поспите. — Той се запъти към вратата.

— Робер.

— Да, мистър Джонас?

— Все… — поколебах се и пръстите ми автоматично опипаха бузите. — Все така ли съм изглеждал?

Белите му зъби се оголиха в усмивка.

— Да, мистър Джонас.

— Като баща ми?

— Съвсем като него.

Замълчах. Странно как човек цял живот се мъчи да не прилича на някого, само за да установи, че е бил жигосан незаличимо от кръвта, течаща във вените му.

— Нещо друго, мистър Джонас?

Погледнах Робер и поклатих глава.

— Сега ще се опитам да поспя.

Излегнах се на възглавницата и затворих очи. Чух вратата да се затваря и постепенно уличният шум потъна в периферията на съзнанието ми. Заспах. Струваше ми се, че напоследък доста съм спал. Като че ли се опитвах да наваксам всичкия сън, от който се бях лишавал през последните няколкостотин години. Но едва ли бях спал дълго, когато усетих нечие присъствие в стаята.

Отворих очи. До леглото ми бе застанала Джени, загледана в мен. Когато видя, че отварям очи, тя се усмихна.

— Здравей, Джонас.

— Бях заспал — изрекох аз като дете, току-що събудено от сън. — Сънувах нещо глупаво. Сънувах, че съм на сто години.

— Бил е приятен сън тогава. Радвам се. Приятните сънища винаги помагат за възстановяването.

Повдигнах се на лакът й макарата изскърца, когато присегнах за цигарите на масичката до леглото. Тя сръчно отупа възглавниците и ги избута назад да подпре гърба ми. Дръпнах от цигарата. Димът прогони съня от главата ми.

— След няколко седмици ще свалят гипса от крака и ще можеш да се прибереш у дома.

— Надявам се, Джени — казах аз.

Внезапно съзнах, че не беше с обикновените си, бели болнични дрехи.

— За пръв път те виждам в черно, Джени. Нарочно ли?

— Не, Джонас. Това са обикновените ми дрехи, освен когато не съм дежурна в болницата.

— Значи днес имаш свободен ден?

— Няма свободни дни, когато служиш на Спасителя — отвърна простичко тя. — Не, Джонас, дойдох да се сбогуваме.

— Да се сбогуваме? Не разбирам. Ти каза, че след няколко седмици аз…

— Заминавам, Джонас.

Загледах я глуповато.

— Заминаваш ли?

— Да, Джонас — промълви тихо тя. — Бях тук, в болницата „Милосърдие“, само докато дочакам транспорт за Филипините. Там изграждаме нова болница на мястото на разрушената през войната. Сега ме пускат да замина със самолет.

— Но, Джени — възразих аз. — Ти не можеш да оставиш хората, които познаваш, езика, който говориш. Там ще бъдеш чужденка, ще бъдеш сама.

Пръстите й докоснаха разпятието, което висеше на черната кожена връвчица. Тихият смирен поглед на сивите й очи стана по-топъл.

— Аз никога не съм сама — отвърна простичко тя. — Той винаги е с мен.

— Не бива, Джени — обадих се отново аз. Взех брошурата, която бях открил на масичката до леглото и я отворих. — Това е само временна професия. Можеш да се оттеглиш винаги, когато пожелаеш. Не е свършил тригодишният период на послушничеството, преди да дадеш обет. Не ти е мястото тук, Джени. Просто искаш да потушиш болката и скръбта си. Прекалено си млада и красива, за да скриеш живота си завинаги под черното наметало.

Не ми отговори.

— Не разбираш ли какво ти казвам, Джени? Искам да се върнеш там, където ти е мястото.

Тя бавно затвори очи, а когато ги отвори, те бяха насълзени. Но щом заговори, гласът й беше изпълнен с мъдрост и вяра.

— Ти си този, който не разбира, Джонас — изрече тя. — Няма място, където бих желала да се върна, защото то е тук, в Неговия дом, към който аз принадлежа.

Наканих се да заговоря, но тя леко вдигна ръка.

— Ти мислиш, че съм дошла при него поради болка и скръб? Грешиш — продължи тихо тя. — Човек не бяга от живота към Бога, човек отива при Бог заради живота. Търсила съм Го през целия си живот, без да съзнавам точно какво търся. Любовта, която намерих, бе само бледна пародия на това, което знаех, че е любов; милосърдието, което раздавах беше най-ситното късче от милосърдието, което можех да дам. Тук, в Неговия дом, и в труд за Него аз намерих много повече любов от тази, която някога съм познавала. Чрез Неговата любов намерих спокойствие, удовлетвореност и щастие, тъй както повелява волята Му.

Тя замълча за миг, поглеждайки разпятието между пръстите си. Когато пак вдигна поглед, очите й бяха бистри и спокойни.

— Има ли нещо на този свят, Джонас, което би ми дало повече от Бога?

Не й отговорих.

Тя бавно вдигна лявата си ръка към мен. Погледнах надолу и видях тежкия сребърен пръстен на безименния й пръст.

— Той ме покани в своя дом — каза бавно тя — и аз приех пръстена Му, да го нося така, че да живея винаги с Неговата слава.

Улових ръката й и притиснах устни към пръстена. Усетих как пръстите й нежно оправят косата ми, после тя се отдалечи от леглото, като спря да ме погледне.

— Често ще мисля за тебе, приятелю мой — каза тя. — И ще се моля за теб.

Мълчаливо си изгасих цигарата. В погледа на Джени имаше такава красота, каквато никога преди не бях откривал.

— Благодаря, сестро — отвърнах тихо аз.

Без дума повече, тя се обърна и излезе през вратата. Загледах се към пода, където бе стояла, но даже и призракът й бе изчезнал от стаята.

Зарових лице във възглавницата и заплаках.

7.

Излязох от болницата в началото на септември. Седях в инвалидната количка и наблюдавах как Робер опакова и прибира последния багаж в куфара, когато вратата се отвори.

— Здравей, Младши!

— Невада! Какво правиш насам?

— Дойдох да те прибера.

Разсмях се. Чудно нещо, как години наред не се сещаш за някого, а после изведнъж ти става толкова мило, когато го видиш.

— Нямаше нужда — казах аз. — Робер щеше да се оправи.

— Аз го повиках да дойде, мистър Джонас. Помислих, че ще бъде като в доброто старо време. Човек се чувства много самотен на ранчото, ако няма какво да прави.

— А аз пък реших да си поотпочина — добави Невада. — Войната свърши и дадох ваканция на шоуто за зимния сезон. А на Марта нищо не й харесва повече от това да се грижи за някой инвалид. Тя е вече там и се готви да ни посрещне.

Изгледах ги и двамата и се ухилих.

— Явно сте се наговорили, а?

— Съвсем правилно — каза Невада и мина зад количката. — Готов ли си?

Робер затвори куфара и щракна ключалката.

— Всичко е готово, мистър Невада.

— Да тръгваме тогава — каза Невада и подкара количката към вратата.

— Трябва да спрем в Бърманк — казах аз и погледнах назад към него. — Мак е приготвил цяла купчина книжа, които трябва да подпиша.

Можеше да съм прикован на легло, но работата си продължаваше.

Бъз Долтън бе приготвил един чартърен „ICA“, който ни очакваше на летището в Сан Диего. В Бърбенк пристигнахме към два следобед. Макалистър стана, заобиколи бюрото и ме посрещна, когато изтикаха количката в кабинета му.

— Знаеш ли, за пръв път те виждам седнал.

Засмях се.

— Възползвай се от случая. Лекарите казват, че след две седмици ще се разхождам като новопроходил.

— Така, още сега бих желал да се възползвам. Избутайте го до бюрото, момчета. Приготвил съм писалката.

Беше почти четири, когато подписах и последния от купчината документи. Вдигнах уморен поглед.

— И тъй, какво ново има?

Мак ме изгледа. Отиде до една масичка до стената.

— Това — каза той, вдигайки калъфката на нещо, което приличаше на радио с прозорец на предната страна.

— Какво е то?

— Първият продукт на „Корд Електроникс Къмпани“ — заяви гордо той. — Направихме го в преобразувания Отдел за радари. Телевизор е.

— Телевизор ли? — запитах аз.

— Картини, предавани по въздуха като по радиото — обясни той. — Изобразяват се на екрана като при домашните филми.

— О, работата, която чоплеше Дюпон преди войната. Нищо не излезе.

— Сега излезе — каза Мак. — Това е следващият голям удар. Всички радио- и електронни компании се захващат с него — „RCA“, „Колумбия“, „Емерсън“, „Дженерал Електроникс“, „Филко“. Всички. Искаш ли да видиш как работи?

— Аха.

Той отиде и вдигна телефона.

— Свържете ме с лабораторията. — Покри слушалката с ръка. — Ще им кажа да пуснат нещо.

Миг по-късно отиде до апарата и завъртя някакво копче. Зад екрана пробяга светлина, после се задвижиха кръгове и линии. Постепенно се появи надпис.

КОРД ЕЛЕКТРОНИКС ПРЕДСТАВЯ…

Изведнъж надписът бе заменен от картина, сцена от уестърн, в който мъж на кон яздеше към камерата. Камерата се измести в близък план и аз познах Невада. Припомних си и сцената. Беше преследването от „Ренегатът“. Пет минути наблюдавахме смълчани.

— Не мога да повярвам на очите си — каза Невада, когато свърши.

Погледнах Робер. Израз на унесено възхищение се бе запечатал на лицето му. Той изви глава към мен.

— Ей това наричам чудо, мистър Джонас — промълви тихо той. — Сега мога да си гледам кино у дома, без да клеча из долнопробните заведения за негри.

— Затова значи искат да изкупят всичките ми стари филми — обади се отново Невада.

Погледнах го.

— Какво искаш да кажеш?

— Нали си спомняш деветдесетината филма, които направих и сега са моя собственост?

Кимнах.

— Търчат като луди подире ми да ги продам. И ми предлагат хубави пари. По пет хиляди долара за всеки.

Опулих се насреща му.

— Едно нещо разбрах от филмовата индустрия — казах аз. — Никога не продавай изцяло нещо, което можеш да заемеш срещу процентно заплащане.

— Искаш да кажеш да ги давам под наем, както правят с киносалоните?

— Именно — казах аз. — Зная ги тези предавателни компании. Купят ли нещо за пет, значи възнамеряват да изкарат петдесет от него.

— Не ме бива много по големите сделки — каза Невада. — Ще го уредиш ли вместо мен, Мак?

— Не знам, Невада. Аз не съм посредник.

— Свърши му работа, Мак — обадих се аз. — Нали ми каза, че искаш да вършиш работа там, където си струва.

Той се усмихна.

— Дадено, Невада.

Изведнъж се почувствах уморен. Отпуснах се на стола. Робер веднага застана отстрани.

— Добре ли сте, мистър Джонас?

— Уморен съм — отвърнах аз.

— Може би е по-добре да останете в апартамента тази нощ. Утре може да заминем за ранчото.

Погледнах Робер. Мисълта да си легна бе много съблазнителна. Задникът ме болеше от тази количка.

— Ще поръчам кола — каза Мак и вдигна телефона. — Можеш да ме оставиш в студиото на път за града. Имам да свърша малко работа там.

Умът ми работеше през цялото време, докато пътувахме към студиото. Когато колата спря пред портала, изведнъж всичко ми стана ясно.

— Ще трябва да направим нещо за замяната на Бонър — каза Мак, като излизаше. — Не е много редно един юрист да води студиото. Аз нищо не знам за филмите и производството им.

Изгледах го замислен. Прав беше, разбира се. Но кой знаеше? Само Дейвид, а той си беше отишъл. Не ме интересуваше вече. Не мислех вече за филми, не исках никого да заснема, за да го види целият свят. А там, в кабинета, който току-що бях напуснал, имаше една малка кутия с екран, каквато скоро щеше да има във всеки дом. Беден или богат. Малката кутия щеше да глътне филмите така, както кината никога не биха могли. И въпреки това, не ме интересуваше.

Дори когато бях дете, престанех ли да се занимавам с някоя играчка, преставах завинаги. И никога не се връщах към нея.

— Продай киносалоните — прошепнах на Мак.

— Какво? — ахна той, сякаш не можеше да повярва на ушите си. — Те са единственото в този клон, което все още носи пари.

— Продавай киносалоните — повторих аз. — След десет години никой няма да ходи в тях. Или поне не толкова, колкото се посещават сега. Ще гледат филмите по домовете си.

Мак ме изгледа.

— А какво искаш да направя със студиото? — запита той с нотка на сарказъм в гласа. — И него ли да продам?

— Да — казах спокойно аз. — Само че не сега. След десетина години. Когато хората, които правят филми за тази малка кутия, изпитат глад за пространство. Тогава ще им го продадем.

— А какво ще правим междувременно? Ще го оставим да гние и ще плащаме данъци ли?

— Не — отвърнах аз. — Давай го под наем, както направи със старото студио „Метро Голдуин“. Дори да не печелим или да си докараме малко загуба, няма да се оплаквам.

— Наистина ли смяташ така? — загледа ме той.

— Наистина — казах аз и преместих поглед от него към покрива на студиото. Сякаш го виждах за пръв път. Беше грозен и черен от катрана. — Мак, виждаш ли покрива?

Той се обърна да го погледне и примижа срещу слънцето.

— Преди да сториш каквото и да било — наредих меко аз, — кажи да го боядисат в бяло.

Вмъкнах си главата в колата. Невада ме изгледа особено. Гласът му бе едва ли не печален:

— Изглежда нищо не се е променило, а, Младши?

— Не — отвърнах уморено аз. — Нищо не се е променило.

8.

Седях на верандата и примигвах срещу следобедното слънце. Невада излезе от къщата зад мен и се отпусна в един стол. Измъкна пачка тютюн от джоба и като отхапа едно парче, прибра останалото. После извади от другия си джоб нож и парче дърво, което започна да дялка.

Загледах го. Беше обул чифт избелели джинси. Напоена с пот риза от еленова кожа, видяла и по-добри дни, покриваше едрия гръден кош и широките рамене, а около врата си бе вързал кърпа в червено и бяло, за да поеме потта. С изключение на побелялата си коса изглеждаше все такъв, какъвто го помнех от дете, с бързи загорели и силни ръце.

Светлите му очи се насочиха към мен.

— Две отмиращи изкуства — каза той.

— Кои?

— Дъвченето на тютюн и дялкането — обясни той.

Нищо не отговорих.

Загледа се в парчето дърво в ръцете си.

— Много вечери прекарах с баща ти на тази веранда, дъвчех си тютюна и си дялках.

— Да?

Той се изви и изплю част от тютюневия сок през перилата на верандата към прахта долу. После пак се обърна към мен.

— Спомням си една нощ — продължи той. — Баща ти и аз седяхме тук, точно както сега. Бяхме изкарали един истински кучешки ден. Зной, от който ти се струваше, че яйцата ти са се стопили от собствената си пот. Изведнъж той вдигна очи към мен и ми каза: „Невада, каквото и да се случи с мен, ти ще се грижиш за момчето ми, нали? Джонас е добро момче. Понякога задникът му пораства повече от гащите, но иначе е добър и има всички заложби в себе си да стане един ден нещо повече от баща си. Обичам го хлапето, Невада. Той ми е всичко, което имам“.

— Никога не ми е казвал това — обадих се аз, загледан в Невада. — Никога. Нито веднъж!

Невада ме стрелна с очи.

— Мъже като баща ти не говорят много за такива неща.

Засмях се.

— Той не само не го е говорил — казах. — Никога дори не го е показвал. Винаги ме кастреше за щяло и нещяло.

Очите на Невада се бяха приковали в моите.

— Той винаги беше зад гърба ти, когато ти имаше неприятности. Може би викаше, но никога не ти обърна гръб.

— Измъкна ми под носа момичето и се ожени за нея — изрекох горчиво аз.

— Може би го стори за твое добро. Може би е знаел, че тя всъщност не бе за тебе.

Не реагирах.

— Защо ми го казваш сега? — запитах аз.

Нищо не можех да прочета в тези негови индиански очи.

— Защото някога баща ти ме помоли да бдя над теб. Направих вече една грешка. Видях те колко си сръчен в бизнеса и сметнах, че си вече порасъл. А ти не беше. А не ми се иска два пъти да разочаровам човек като баща ти.

Останахме смълчани няколко минути, после Марта дойде с чая ми. Каза на Невада да изплюе тютюна и да спре да мърси верандата. Той ме погледна сконфузено и отиде долу да се отърве от тютюна зад храстите.

Когато се връщаше към верандата, чухме някаква кола да идва по нашия път.

— Кой ли ще е? — запита Марта.

— Сигурно е лекарят — казах аз. Старият Док Хенли трябваше да ме навестява всяка седмица.

Междувременно колата беше вече пред входа и аз видях кой идва. Изправих се, облегнах се на бастуна, а Моника и Джо-Ан пристъпиха към нас.

— Здравейте — поздравих ги аз.

Бяха се върнали в Калифорния, както ми обясни Моника, за да освободят апартамента и тъй като искала да поговори с мен за Еймос, на път за Ню Йорк се отбили в Рено за малко. Влакът им заминавал в седем часа.

Видях многозначителния поглед, който Марта отправи към Невада, щом чу това. Невада се изправи и погледна Джо-Ан.

— Долу имам едно доресто конче, което си умира да бъде пояздено от такава млада дама като вас.

Джо-Ан го погледна с обожание. Погледът й явно издаваше, че го е гледала на кино. За нея той бе истински герой.

— Не знам — каза колебливо тя. — Никога досега не съм яздила кон.

— Ще ви науча. Лесно е, по-лесно отколкото да скачаш на въже.

— Не е облечена за езда — възрази Моника.

Наистина не беше. Не можеше да язди с пъстрата рокля, в която толкова приличаше на майка си. Марта заговори бързо:

— Имам чифт дънки, които са се свили от прането и са ми малки. На нея ще й бъдат таман.

Не зная чии бяха дънките, но бях сигурен в едно: никога не са принадлежали на Марта. Това ясно личеше от начина, по който прилепваха на четиринадесетгодишните бедра на Джо-Ан, плоски и тънки, едва загатващи за бъдещите женствени извивки. Черната коса на Джо-Ан бе изпъната назад от челото на конска опашка и в нея имаше нещо, което ми бе странно познато. Не можех да определя точно какво.

Загледах я как тича през вратата подир Невада и се обърнах към Моника. Тя ми се усмихваше. Отвърнах на усмивката.

— Израства — отбелязах аз. — Ще стане хубаво девойче.

— Днес са деца, а утре изведнъж вече млади госпожици. Бързо растат.

Кимнах. Сега бяхме сами и между двамата се установи неловко мълчание. Взех си цигара и я погледнах.

— Искам да ти разкажа за Еймос.

Наближаваше шест часа, когато свърших с разказа си за станалото. В очите й нямаше сълзи, макар че лицето й бе натъжено и замислено.

— Не мога да плача за него, Джонас — каза тя, като ме погледна. — Защото много пъти съм плакала заради него. Разбираш ли?

Кимнах.

— Той направи толкова лоши неща през живота си. Радвам се, че накрая е сторил едно добро.

— Нещо много храбро от негова страна. Винаги, съм си мислел, че ме мрази.

— Мразеше те — пресече ме бързо тя. — В теб виждаше всичко онова, което той не беше. Бърз, преуспяващ, богат. Мразеше те с цялата си душа. Изглежда най-после е разбрал безсмислието на тази омраза, колко неприятности ти е донесъл и се е опитал да ги оправи.

Погледнах я.

— Какви толкова неприятности ми е сторил? Между нас не е имало нищо повече извън деловите отношения.

Тя ме изгледа странно.

— Наистина ли не разбираш?

— Не.

— Значи никога няма да разбереш — каза тя и слезе от верандата.

Чухме звучния смях на Джо-Ан, която обикаляше на гърба на големия дорест кон. Стойката й беше доста добра за начинаеща. Погледнах Моника.

— Язди, сякаш е родена на седло.

— А защо не? — отвърна Моника. — Казват, че такива неща са наследствени.

— Не знаех, че си ездачка.

Тя ме изгледа с наранени и ядосани очи.

— Не съм единственият й родител — отсече хладно тя.

Изгледах я. За пръв път ми споменаваше за бащата на Джо-Ан. Стори ми се, че е късно да се спираме на това.

Чух пуфтенето на старата таратайка на Док Хенли, която завиваше към нашия път. Спря край заграденото пространство и като слезе от колата, се запъти към оградата. Никога не отминаваше кон с безразличие.

— Идва Док Хенли. Наканил се е да ме прегледа.

— В такъв случай, няма да те задържам — каза хладно Моника. — Време е да се сбогуваме.

Слезе по стълбите и се запъти към конете. Загледах я изумен. Никога не я разбирах, когато изпадаше в особените си настроения.

— Ще наредя на Робер да ви откара до гарата — извиках след нея.

— Благодаря ти! — подхвърли тя през рамо, без да се обръща. Видях я как се спря и заговори с лекаря, после се обърнах и влязох в къщата. Отидох в стаята, която баща ми бе използвал за кабинет, и се отпуснах на кушетката. Моника винаги се беше отличавала с горещия си темперамент. Човек можеше да предполага, че вече се е научила да го обуздава. Усмихнах се при мисълта как бе изправила гръб и колко наперена изглеждаше, когато се отдалечи от мен, вирнала нос във въздуха. Все още имаше много стройна фигура за жена на нейната възраст. Аз бях на четиридесет и една години, което означаваше, че тя е на тридесет и четири. И изглеждаше много добре.

Бедата с доктор Хенли бе в това, че е голям бъбривец. Можеше да ти говори до припадък, обаче нямах друг избор. От войната насам въпросът бе или той, или никой. Всичките млади лекари бяха в армията.

Беше шест и половина, когато привърши с прегледа и започна да затваря чантата си.

— Всичко е наред — каза той. — Само дето не мога да свикна с тези модерни схващания да изправят човека на крака веднага, щом може да се движи. Ако зависеше от мен, бих те държал в болницата още месец.

Невада се облегна на стената и се усмихна, докато си нахлузвах панталоните. Погледнах го и свих рамене. Обърнах се към лекаря.

— Колко време всъщност, докато проходя истински?

Док Хенли ме изгледа над очилата си.

— Можеш да проходиш още сега.

— Но мислех, че не сте съгласен с тези градски лекари — недоумявах аз. — Мислех, че искате да си почина още малко.

— Наистина не съм съгласен с тях — отвърна той. — Но тъй и тъй си навън, така че ще е най-добре да почнеш да ходиш. Няма смисъл да се излежаваш.

Затвори чантата, изправи се и тръгна към вратата. В последния момент се обърна към мен:

— Чудесно наперено девойче е дъщеря ти.

Опулих се насреща му:

— Дъщеря ми?

— Именно — каза той. — Сресала косата си така назад, честна дума, никога не съм виждал девойче толкова да прилича на баща си. Съвсем като теб, когато беше момче.

Не можех да проговоря, само се пулех. Да не беше откачил този идиот? Всички знаеха, че Джо-Ан не е моя дъщеря.

Изведнъж Док Хенли се засмя и плесна с ръка по бедрото си.

— Никога няма да забравя как майка й дойде в кабинета ми — каза той. — Беше вече твоя жена, разбира се. Не бях виждал такъв голям корем. Нищо чудно, казах си аз, че се оженихте тъй набързо. Оплодил си я преждевременно.

Той ме погледна и се усмихна.

— Това беше, преди да я прегледам, разбираш — бързо продължи той. — Можеше с перце да ме повалиш, когато прегледът показа, че е едва на шест седмици. Просто един от редките случаи. Беше така нервна и разстроена точно тогава, че се беше надула с газове като балон. Дори направих справка в документите да проверя датата на женитбата ви, за да се убедя. И дяволът нека ме вземе, ако не беше факт, че си я насадил точно две седмици след женитбата ви. Но мога да ти кажа едно нещо, момко. — Той се обърна към вратата. — Когато си й го наблъскал, наблъскал си го здраво! — продължавайки да се киска похотливо, той излезе.

Почувствах как една огромна буца ми пречи да дишам. Приседнах на кушетката. Толкова години. Толкова години съм бил на погрешен път. Изведнъж разбрах какво е искал да ми каже Еймос след завръщане от полета. Той бе видял колко разгневен бях през онази нощ и бе обърнал омразата ми срещу самия мен. С цената на малката Моника.

Каква комбинация бяхме Еймос и аз. Но той поне сам бе видял светлината. Не бе станало нужда някой да му я набива в главата. И се бе опитал посвоему да оправи нещата. Докато аз… аз дори не извих глава да потърся истината. Достатъчно ми беше да трупам обвинения срещу целия свят за собствените си глупости. Аз бях този, който бе воювал срещу баща си, защото мислех, че не ме обича. Това пък беше най-големият гаф от всички.

Истината просветна пред очите ми. Всъщност никога не бях се съмнявал в неговата обич, а в моята. Защото дълбоко в себе си винаги бях съзнавал, че никога не мога да го обичам толкова, колкото ме обичаше той. Вдигнах поглед към Невада. Той стоеше все така облегнат на стената, но сега не се усмихваше.

— И ти ли знаеше?

— Разбира се — кимна той. Всички го знаеха — освен теб.

Затворих очи. Сега виждах ясно. Беше като онази сутрин в болницата, когато се погледнах в огледалото и видях бащиното си лице. Това именно бях видял в Джо-Ан, когато днес следобед изведнъж ми се беше сторила толкова позната. Лицето на баща й. Моето лице.

— Какво да правя, Невада? — изстенах аз.

— Какво искаш да правиш, синко?

— Искам да ги върна.

— Наистина ли го искаш?

Кимнах.

— Върни ги тогава — каза той. — Погледна си часовника. — Все още остават петнадесет минути до потеглянето на влака.

— Но как? Никога не бихме стигнали навреме!

Той посочи към бюрото.

— Имаш телефон.

Погледнах го объркан, после закуцуках към телефона. Обадих се на началник-гарата в Рено и го замолих да я издирят. Докато чаках да се обади, погледнах към Невада. Изведнъж се почувствах изплашен, а в такива моменти винаги се обръщах към Невада.

— Ами ако не пожелае да се върне?

— Ще се върне — каза уверено той. Усмихна се. — Все още те обича. И това е нещо, което всички други, освен теб, виждаха.

После тя се яви на телефона с разтревожен и неспокоен глас.

— Джонас, какво има? Да не ти е станало зле?

За миг не можах да проговоря, после си намерих гласа.

— Моника — казах аз. — Не заминавай!

— Но аз трябва да замина, Джонас. Трябва да започна работа до края на седмицата.

— Зарежи работата, аз имам нужда от теб!

Линията замлъкна и за миг си помислих, че е прекъснала.

— Моника, там ли си?

Чух дъха й в слушалката.

— Още съм тук, Джонас.

— Грешил съм през цялото време. Не знаех за Джо-Ан. Повярвай ми.

Пак настъпи тишина.

— Моля те, Моника!

Сега тя плачеше. Едва долових тихия й шепот в ухото си.

— О, Джонас, никога не съм преставала да те обичам.

Погледнах Невада. Той се усмихна и излезе, като затвори вратата след себе си.

Чух подсмърчане, после гласът й изведнъж се изчисти и се изпълни с топлите звуци на обич.

— Когато Джо-Ан беше малка, все искаше да си има братче.

— Прибирай се бързо — казах аз. — Ще видя какво мога да направя.

Тя се засмя, после чух щракване и линията замлъкна. Не оставих слушалката, защото ми се струваше, че докато я държа, Моника е край мен. Хвърлих поглед към снимката на баща си върху бюрото.

— Е, старче — казах аз и за пръв път в живота си поисках одобрението му. — Правилно ли постъпих?

1

Alcalde — кмет.

2

Jefe — шеф.

3

Чарлз Линдберг — американски пилот, осъществил първия директен полет от Ню Йорк до Париж през 1927 г.

4

Уилям Рандолф Хърст — американски издател (1863–1951).

Content

Харолд Робинс
Торбарите
Торбарите #1

Книга първа Джонас — 1925

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

Книга втора Историята на Невада Смит

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

Книга трета Джонас — 1930

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

Книга четвърта Историята на Рина Марлоу

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Книга пета Джонас — 1935

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Книга шеста Историята на Дейвид Улф

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

Книга седма Джонас — 1940

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Книга осма Историята на Джени Дентън

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

Книга девета Джонас — 1945

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

1