Джеймс Ролинс

Ключът

Сигма форс   #14

Ha Чък и Синди Блът,

За тяхното дългогодишно приятелство,

менторство и най-вече за щедрия им дух.

Онова, което ще се създаде, ще бъде по същество бог. Нямам предвид, че ще хвърля мълнии и ще вдига урагани. Но ако нещо е милиард пъти по-умно от най-умния човек, как иначе бихте го нарекли?… [И] Този път ще можете да говорите с Бог в буквалния смисъл на думата и ще знаете, че той ви слуша.

Антъни Левандовски, бивш директор в „Гугъл“ и основател на новата религия и църква „Пътят на бъдещето“ (Way of the Future), посветена на изкуствения интелект (от интервю на Марк Харис, Backchannel/Wired, 15 ноември 2017: „Inside the First Church of Artificial Intelligence“)

Със създаването на изкуствен интелект ние призоваваме демона.

Илон Мъск, Коментар на Симпозиум по случай стогодишнината от зараждането на аеронавтиката и астронавтиката на МТИ, 2014 г.

Благодарности

Изглежда, че наистина няма ненаказано добро. Групата критици, към която се присъединих още навремето (много преди да излезе първата ми книга, когато все още работех като ветеринарен лекар), остана вярно до мен през цялата ми кариера и винаги ми предлага чудесни редакторски съвети, от обсъждане на сюжета до анализа на персонажите, и да, улавянето на многото грешки, изпълващи първите ми чернови. И този роман не е изключение. Така че първо и най-вече искам да благодаря на малката сплотена компания първи критични читатели: Дейв Мийк, Крис Кроув, Лий Гарет, Мат Бишъп, Джейн О’Рива, Мат Ор, Ленард Литъл, Джуди Прей, Каролин Уилямс, Тод Тод, Франк Барера и Ейми Роджърс. И както винаги, специални благодарности на Стив Прей за страхотните карти… и на Дейвид Силвиан за това, че ме прави да изглеждам добре в цифровата вселена (и отвъд нея)… и на Чери Маккартър за множеството важни исторически и научни подробности, които могат да се намерят на тези страници. И разбира се, огромна признателност и благодарност на всички от „Харпър Колинс“ за неизменната им подкрепа и особено на Лайет Стелик, Лин Грейди, Даниел Бартлет, Кейтлин Хари, Джош Марвел, Ричард Акан и Ана Мария Алеси. Не мога да не спомена особено Брайън Гроган, който е до мен в „Харпър Колинс“ от самото начало на кариерата ми и който предложи заглавието на тази книга. Накрая, разбира се, специални благодарности на хората, които изиграха основна роля на всички етапи в създаването на книгата: на невероятния ми редактор Лиса Кош, която е също с мен от първата ми книга, и на неуморната й колега Приянка Кришнън; благодаря също за усърдната работа на агентите ми Ръс Гейлън и Дани Барър (и на дъщеря му Хийтър Барър). И както винаги трябва да подчертая, че вината за всички грешки във фактите и детайлите в тази книга, които се надявам да не са много, пада изцяло върху моите рамене.

Исторически бележки

En non creo nas meigas, mais habelas, hainas.

He вярвам във вещици, но те съществуват

— Стара галисийска поговорка

От февруари 1692 г. до май 1693 г. в колония Масачузетс са били обвинени, намерени за виновни и осъдени на смърт за вещерство двайсет души, четиринайсет от които жени. Прословутите съдебни процеси срещу вещиците от Салем са оставили неизличим белег в историята, но те са само финалният истеричен спазъм на големия лов на вещици, който вече преминал през цяла Европа. Там гоненията продължили почти три века и отнели живота на повече от шейсет хиляди „вещици“, които били горени на клада, бесени и давени.

Цялото това кръвопролитие започнало внезапно през петнайсети век и може да се припише на излизането на една книга — наръчник на ловци на вещици, озаглавен Malleus Maleficarum (което може да се преведе като „Чук за вещици“). Тя била издадена от немския католически духовник Хайнрих Крамер през 1487 г. и получила одобрението както на университета в Кьолн, така и на главата на Римокатолическата църква папа Инокентий VIII. Благодарение на нововъведената печатна преса копия на книгата бързо залели цяла Европа и достигнали до Америка. С времето тя се превърнала в своеобразна „библия“ за инквизитори и гонители за идентифициране, изтезаване и екзекутиране на магьосници, най-вече жени. Мнозина учени я сочат като една от най-кървавите книги в историята наравно с „Моята борба“.

Преди публикуването на наръчника отношенията между вещиците и християнството не са били така праволинейни, както изглеждат на пръв поглед. Първоначално вещиците не са били обявявани толкова категорично за зло. В Стария завет цар Саул се обръща към магьосницата от Ендор (Аендор) да призове духа на покойния пророк Самуил, а през Средновековието вещиците често са били образовани лечители, използващи целебни билки според древни традиции. Дори по време на кървавата Испанска инквизиция най-преследвани и измъчвани били не вещиците, а еретиците.

Друго доказателство за това размиване на границата между магьосничество и католицизъм е култът към св. Колумба, процъфтявал през Средните векове в Испания и най-вече в северната област Галисия, смятана за бастион на вещиците. Според легендата Колумба била вещица от девети век, която срещнала духа на Христос на пътя. Той й казал, че тя няма да влезе в рая, ако не приеме християнството, и тя се покръстила — но си останала вещица. Накрая станала мъченица и била обезглавена заради вярата си и била известна като „светица покровителка на вещиците“. И до днешен ден тя изпълнява тази роля и се застъпва за добрите вещици, като в същото време се бори срещу онези, които покваряват това изкуство за зли цели.

И сега може би времето е подходящо да запалим свещ на св. Колумба, защото ни предстои да навлезем в една нова епоха на вещерство.

Научни бележки

Всяка достатъчно напреднала технология

е неразличима от магия.

Артър Кларк, 1962 г.,

цитат от есето му

„Опасностите на пророчеството —

провалът на въображението“

Да поговорим за края на човечеството — особено като имаме предвид, че скоро може би няма да имаме какво да кажем по въпроса. На хоризонта се задава голяма заплаха, която може да се осъществи в рамките на собствения ни живот. Световноизвестният физик Стивън Хокинг описа тази наближаваща криза като „най-лошото събитие в историята на цивилизацията“. Илон Мъск смята, че тя ще доведе до Трета световна война. Дори руският президент Владимир Путин заяви, че онзи, който контролира това събитие, ще контролира света.

Въпросното събитие е създаването на първия истински, подобен на човешкия изкуствен интелект (ИИ).

Този момент вече хвърля в ужас властимащите. През февруари 2018 г. на Срещата на върха в Дубай се проведе заседание при затворени врати, посветено на ИИ. На него участваха представители на IBM, Microsoft, Facebook и Amazon, както и официални лица от Европа, Русия, Сингапур, Австралия и Арабския свят. Общият консенсус беше, че самото ни съществуване е изложено на риск, а най-лошото заключение бе, че никакви регулации и международни спогодби не са в състояние да спрат неизбежния прогрес и появата на самоосъзнат ИИ. Евентуалните предпазни мерки бяха наречени „неефективни“, тъй като историята неведнъж е показвала, че всякакви забрани лесно могат да се заобиколят от компании и организации, действащи тайно в далечни краища на света.

Колко близо сме до появата на нова форма на разум на планетата ни? Различни форми на ИИ вече са намерили място в живота ни. Те действат в нашите компютри, в телефоните, дори в устройствата в домовете ни. Днес почти 70 % от всички покупки и продажби на Уолстрийт се осъществяват без човешка намеса и транзакциите се извършват за по-малко от три милисекунди. ИИ е станал толкова вездесъщ, че вече малцина го разпознават като такъв. И следващата стъпка в еволюцията на тази технология приближава бързо — моментът, когато компютърът ще демонстрира човешко ниво на интелект и самоосъзнаване. Неотдавна едно проучване установи, че 42 % от компютърните експерти смятат, че това ще се случи през сегашното десетилетие, като половината от тях твърдят, че ще станем свидетели на истински ИИ в рамките на следващите пет години.

Но защо това събитие се смята за такава криза? Защо го наричат „най-лошото събитие в историята на цивилизацията“? Защото първият човекоподобен разум няма да бъде бездеен, а тъкмо напротив — ще е много зает. Той много бързо — за седмици, дни, може би дори за часове — ще еволюира в непонятен за нас свръхразум, който ще ни превъзхожда многократно и едва ли ще се нуждае от нас. Когато това се случи, няма как да кажем дали този свръхразум ще бъде добронамерено божество, или студен, разрушителен демон.

Така или иначе, появата му предстои. И няма как той да бъде спрян. Някои дори смятат, че той вече е тук. И поради това трябва да направя едно последно предупреждение — в сърцевината на този роман е скрито проклятие. С простото прочитане на тази книга можете да обречете самите себе си.

Затова ви моля да продължите на собствена отговорност.

23 юни 1611, Сугарамурди, Испания

Вещерът коленичи върху мръсната слама зад железните решетки и се замоли на Бог.

Инквизиторът Алонсо де Саласар Фриас наблюдаваше необичайната гледка. Едва различаваше фигурата. Килията беше тъмна, осветена единствено от трептящите пламъци, издигащи се от близкия селски площад. През същия тесен прозорец достигаше миризмата на изгоряло месо и правеше компания на мъртвешкото танцуващо сияние по каменните стени.

Заслуша се в шепота на вещера на латински, загледан в долепените длани и наведената глава. Молитвата беше позната — Anima Christi, съставена от Игнаций Лойола, основателя на Обществото на Исус. И напълно подходяща, тъй като коленичилият вещер беше йезуитски свещеник от същия орден.

Алонсо си преведе наум края на молитвата: „И в часа на смъртта ми ме призови при Себе си, поведи ме да Те възхвалявам с всичките Ти светци за вечни времена“.

— Амин — каза Алонсо, за да привлече вниманието на обвинения вещер.

Изчака го да се изправи. Макар че свещеникът със сигурност не беше на повече от четирийсет и седемте години на Алонсо, ставите му изпукаха. Дрехата, която му бяха оставили, висеше на раменете му като на закачалка. Лицето му беше изпито и покрито със синини. Тъмничарите бяха обръснали главата му, като бяха порязали кожата на няколко места.

Алонсо изпита мимолетно съжаление към окаяното му състояние, макар да знаеше, че това е Божи човек, обвинен в ереста на магьосничеството. Беше пристигнал в това малко баско село по личното нареждане на главния инквизитор, за да проведе разпита. Бе пътувал цяла седмица през Пиренеите, за да стигне до селцето недалеч от границата с Франция.

Свещеникът изкуцука до железните решетки и ги сграбчи с кокалести пръсти, които трепереха от слабост.

„Кога са го хранили за последен път?“

Думите на йезуита обаче бяха твърди.

— Не съм вещер.

— Точно това ми е наредено да определя, отче Ибара. Прочетох обвиненията срещу теб. В тях се твърди, че практикуваш вещерство и използваш муски и амулети, за да лекуваш болните.

Свещеникът помълча, после каза:

— И аз знам за теб, инквизитор Фриас. За репутацията ти. Бил си един от тримата съдии в процесите в Логроньо преди две лета.

Алонсо едва не трепна от срам и се наложи да извърне поглед, но не можеше толкова лесно да избяга от трептенето на пламъците и вонята на почерняла плът. Тези гледки и миризми му бяха добре познати. По време на процесите в градчето Логроньо той беше раздавал присъди заедно с други двама инквизитори. И сега вината за стореното го гризеше. Това беше най-големият процес срещу магьосници в Испания.

Обвиняването на една-единствена жена — Мария де Симилдегуи — бе разгоряла истински пожар от истерия и паника. Тя беше заявила, че е присъствала на вещерско сборище, и бе посочила с пръст други, които на свой ред бяха наклеветили още хора. Накрая триста души бяха обвинени в сношение с дявола. Много от тях бяха още деца, най-малкото — на четири години. Когато Алонсо пристигна в Логроньо, другите двама инквизитори бяха свели обвинените до трийсет. Онези, които си бяха признали за престъпленията, бяха наказани, но бе проявена милост и пламъците им бяха спестени. За съжаление дванайсетима упорито отказаха да се признаят за виновни и бяха изгорени на кладата.

Сега смъртта тежеше на душата му — не защото не беше успял да ги накара да си признаят, а защото вярваше в невинността им. Бе изразил убеждението си по-късно и се беше изложил на голям риск, когато беше споделил мнението си пред главния инспектор на Испанската инквизиция Бернардо де Сандовал и Рохас, на чието приятелство разчиташе много. Вярата му в отношенията им се крепеше на добри основи. Жестокото и кръвожадно време на кралския инквизитор Томас де Торквемада беше отминало преди век. Главният инспектор го изпращаше сам да води разследвания в района на баските в Испания и да отделя истерия от реалност. И той пътуваше вече от близо два месеца, като разпитваше обвинени и затворени. Досега беше открил само лъжливи самопризнания, изтръгнати с мъчения — истории, пълни с противоречия и неточности. През обиколката си все още не беше открил нито един сигурен случай на вещерство.

В личната си борба да спаси душите, обвинени в подобни престъпления, той имаше едно-единствено оръжие.

Отново насочи вниманието си към свещеника и потупа кожената си чанта.

— Отец Ибара, тук нося Едикт на вярата, подписан от главния инспектор. Той ми позволява да опростя всеки, който признае престъпленията си, закълне се във вярност в Бог и се отрече от дявола.

Очите на свещеника блеснаха в мрака, изпълнени с трескава гордост.

— Нямам нищо против да се закълна в последното или да изразя обичта си към Бог, но както вече казах, не съм вещер и няма да се призная за такъв.

— Дори ако от това зависи животът ти?

Ибара му обърна гръб и се загледа в осветения от пламъците прозорец на килията.

— Дойде ли навреме, за да чуеш писъците им?

Този път Алонсо не успя да скрие трепването си. По-рано, докато се бе спускал от планината, беше видял стълбовете пушек, които се издигаха от селото. Беше се замолил да бележат празнични огньове по случай лятното слънцестоене, но въпреки това бе пришпорил коня си, изпълнен с лоши опасения. Беше успял да изпревари залеза, за да бъде посрещнат от плач в покрайнините на селото.

Шест вещици бяха изгорени на клади.

Не вещици… жени, напомни си той.

За съжаление Алонсо не беше първият инквизитор, стигнал до селото. Подозираше, че отец Ибара е бил пощаден засега единствено защото е свещеник.

Алонсо се загледа в гърба му.

„Ако съм в състояние да спася единствено него, тъй да бъде“.

— Отец Ибара, моля те, само признай…

— Какво знаеш за света Колумба?

Алонсо се изненада от странния въпрос, но му трябваше само момент, за да отговори. Беше учил канонично право в университетите в Саламанка и Сигуенса, докато се готвеше да бъде ръкоположен и да влезе в Църквата, и бе добре запознат с житията на всички светци. Но името, изречено от отец Ибара, беше доста спорно.

— Имаш предвид галисийската вещица, която срещнала духа на Христос през девети век, докато отивала на поклонение в Рим.

— Христос й казал, че трябва да приеме християнството, ако иска да отиде в рая.

— И тя го направила, а по-късно станала мъченица и била обезглавена, задето отказала да се отрече от вярата си.

Ибара кимна.

— Макар да влязла в лоното на Църквата, тя продължила да бъде вещица. Селяни от цялата област продължават да почитат и двете страни на личността й — и като вещица, и като света мъченица. Молят й се да ги закриля срещу злите магии и да пази от преследване добрите вещици, които лекуват болните с билки, амулети и заклинания.

По време на пътуванията си из Северна Испания Алонсо беше чувал слухове за култа към света Колумба. Познаваше много жени — образовани жени, — които изучаваха природата и търсеха церове и билки, като черпеха от знанията от езически времена. Някои от тях биваха обвинявани във вещерство и отравяни от свещеници или изгаряни на клада; други търсеха убежище в манастири, където — подобно на света Колумба — можеха да почитат Христос и в същото време да отглеждат билките си и да помагат на болните, заличавайки границата между езичество и християнство.

Алонсо погледна отец Ибара.

Нима свещеникът беше последовател на същия култ?

— Ти самият си обвинен в използване на омагьосани амулети за лекуване на болни — каза Алонсо. — Нима това не те прави вещер като останалите? Ако се признаеш за такъв, мога да използвам едикта, за да се намеся…

— Не съм вещер — повтори отец Ибара и посочи пушека, влизащ от тесния прозорец на килията му. — Това остана от жените, които лекуваха болните из тези пасища и планински села. Аз бях само техен закрилник като смирен слуга на света Колумба, покровителката на вещиците. Не мога да твърдя с чисто сърце, че съм вещер. Не защото подобно обвинение ми е противно, а защото не заслужавам да бъда наричан така… тъй като не съм достоен за подобна чест.

Алонсо се смая. Беше чувал безброй отричания от обвинени във вещерство, но никога такова.

Ибара пристъпи към решетките.

— Но историята за моя амулет… тя е вярна. Боя се, че пристигналите в селото преди теб бяха дошли да го търсят.

Сякаш в отговор на думите му вратата зад Алонсо се отвори. Появи се закачулен монах с черно расо. Макар очите на новодошлия да бяха закрити от алена ивица, той очевидно можеше да вижда.

— Призна ли си? — сърдито попита мъжът.

Алонсо се обърна към Ибара. Свещеникът отстъпи от решетките и изправи гръб. Алонсо разбра, че Ибара никога няма да се пречупи.

— Не.

— Отведете го — нареди мъжът.

Двама събратя на монаха влязоха, готови да повлекат Ибара към кладата. Алонсо застана на пътя им.

— Аз ще го изведа.

Килията беше отворена и Алонсо излезе с Ибара от затвора на селския площад, като го поддържаше за лакътя, за да му помогне да върви изправен. Свещеникът трепереше не само от слабост и глад, но и от гледката на площада.

Шестте клади продължаваха да димят.

В средата им имаше обезобразени от огъня тела; овъглените ръце бяха вдигнати нагоре със стегнати в железни скоби китки. Имаше струпана седма клада от прясно нацепен орех върху купчина сухи подпалки, високи до кръста.

Ибара стисна силно ръката на Алонсо.

Алонсо се опита да вдъхне някаква увереност в уплашения затворник.

— Дано Бог те приеме в прегръдката Си.

Но Алонсо беше изтълкувал погрешно действията на свещеника. Кокалести пръсти притиснаха нещо в дланта му и той инстинктивно стисна юмрук. Тайно предаденият му предмет несъмнено беше измъкнат от някакъв скрит джоб в парцаливото расо на свещеника.

„Амулетът на Ибара“.

Свещеникът прошепна на испански:

— Nòminas de moro.

Nòminas бяха талисмани или амулети, върху които се изписваха имена на светци. Смяташе се, че са способни да вършат чудеса.

— Бил е намерен при изворите на река Орабидея — бързо обясни Ибара. — Пази го от тях.

Висок мъж закрачи целеустремено през пушека към тях. Расото му беше алено, а маската на очите му — черна. Това беше водачът на сектата. Алонсо беше чувал слухове за вътрешния кръг на Инквизицията — онези, които все още споделяха кръвожадността на отдавна мъртвия Торквемада. Наричаха се с латинското име Crucibulum или Тигел — съдът, в който се стапя метал, който пречиства чрез огън.

Алонсо погледна димящите останки, приковани към шестте клади. Пръстите му се свиха около амулета.

Мъжът спря и кимна на събратята си.

В отговор на безмълвната му заповед те отскубнаха Ибара от Алонсо и го повлякоха напред. Водачът им носеше дебела книга с позлатена подвързия. Алонсо знаеше коя е. Пълното й заглавие — Malleus Maleficarum, Maleficas & earum heresim, ut phramea potentissima conterens — се превеждаше като „Чукът за вещици, който поразява вещиците и тяхната ерес като двуостър меч“. Книгата беше написана преди повече от век и бе истинска библия за преследване, разобличаване и наказване на вещици. Вече ставаше непопулярна във Ватикана и дори в Инквизицията.

Но за сметка на това печелеше все по-силни позиции сред членовете на Crucibulum.

Алонсо стоеше и гледаше. Какво друго можеше да направи? Той беше само един младши инквизитор срещу дузина от вътрешния кръг на Инквизицията.

Докато водеха Ибара към смъртта му лидерът на сектата вървеше по петите му и шепнеше трескаво нещо в ухото му. Алонсо успя да чуе думата nòminas.

„Значи страховете на Ибара са основателни“.

По всяка вероятност лидерът на Crucibulum отправяше заплахи или обещаваше спасение на Ибара, ако той разкрие истината за амулета.

Уплашен, че вниманието може да се насочи към него, тъй като беше говорил насаме с Ибара, Алонсо побърза да се махне от площада. За последен път видя свещеника, когато го оковаваха към ореховия стълб върху купчината дърва.

Погледите им се срещнаха и Ибара му кимна едва забележимо.

„Пази го от тях“.

Алонсо се закле да изпълни молбата му. Обърна се и забърза към конюшнята, в която беше конят му. Успя да направи само няколко крачки, когато Ибара надигна глас и извика към небето:

— Всички ни изгорете! Няма значение. Света Колумба предсказа идването й. Идването на вещицата, която ще продължи делото й. Вещицата, която ще разбие тигела и ще пречисти света!

Алонсо се препъна и залитна. Нищо чудно, че Crucibulum се опитваше да запуши устата на култа към Колумба и най-вече да заличи всякакви доказателства за подобни твърдения. Стисна по-силно талисмана. Истина или не, светът бавно се променяше, загърбваше методите на Торквемада, оставяше бройките на Malleus Maleficarum да се разпадат на прах; но Алонсо виждаше, че преди това да се случи, ще има още кръвопролития и пламъци — последните конвулсии на една умираща епоха.

След като се отдалечи достатъчно, се осмели да погледне дадения му nòminas. Смая се и едва не го изпусна.

Беше пръст, откъснат от нечия ръка. Краищата изглеждаха обгорени, но иначе беше идеално запазен. Алонсо знаеше, че един от признаците на святост е, че останките на светците се запазват и остават непокътнати от тленността.

Нима държеше такава реликва?

Спря да я огледа по-добре и различи думите, изписани върху плътта.

Sanctus Maleficarum.

Светец на вещиците.

Значи това наистина беше nòminas, амулет с изписано върху него име на светец. Но огледът разкри нещо повече. Пръстът не беше реликва, част от плътта на светия, а нещо още по-невероятно.

Затаил от вълнение дъх, той го завъртя между пръстите си. Плътта приличаше на истинска, но не беше. Кожата беше гъвкава, но студена. Разкъсаният край разкриваше някакъв механизъм с жици и блестящи метални кости. Това беше пръст на симулакрум, механично подобие на човек.

Алонсо беше чувал разкази за дарове, поднасяни на крале и кралици — сложни творения, имитиращи движенията на човешкото тяло. Преди шейсет години императорът на Свещената римска империя Карл V получил подобна фигура на монах, дело на испанско-италианския инженер и майстор Хуанело Туриано. Куклата можела да вдига и оставя дървен кръст и да го поднася към устните си, които се движели в беззвучна молитва, а главата й кимала и очите й се движели.

„Нима държа къс от подобно творение?“

И ако наистина беше така, какво беше значението му? Как се свързваше с култа към света Колумба?

Нямаше отговор на тези въпроси и затова продължи към конюшнята. Ибара му беше оставил още една следа към загадката — мястото, където е бил намерен талисманът.

— Река Орабидея — промърмори той и се намръщи озадачено.

Всеки инквизитор в областта познаваше тази река. Тя изтичаше от пещерата Sorginen Leizea, Пещерата на вещиците. Много сборища на вещици бяха правени там. Самата река също имаше мрачна история. Понякога я наричаха Infernuko erreka, или Адския поток, тъй като се вярваше, че извира от недрата на Ада.

Алонсо потръпна. Ако думите на Ибара бяха истина, амулетът в ръката му беше открит при извора на реката.

Иначе казано, при самите порти на Ада.

Идеята да продължи с проучването на въпроса го плашеше и Алонсо си помисли дали да не хвърли амулета, но точно тогава зад него се чу изпълнен с агония писък, който се понесе към звездите.

„Ибара…“

Пръстите му стиснаха nòminas.

Свещеникът беше умрял, за да запази тази тайна.

„Дългът сега е мой“.

Трябваше да разбере истината, та дори това да означаваше, че ще трябва да прекрачи през портите на Ада.

В наши дни, 21 декември, 22:18, Коимбра, Португалия

Сборът я очакваше.

Шарлот Карсън бързаше през потъналата в мрак университетска библиотека. Стъпките й отекваха от мраморния под към тухления таван на двуетажната средновековна галерия. Навсякъде около нея се издигаха богато украсени шкафове с книги, най-старите от които бяха от дванайсети век. Огромното пространство беше осветено само от няколко аплици и тя впери поглед в тънещите в сенки стълби и изящната позлатена дърворезба.

Построена в началото на осемнайсети век, Biblioteca Joanina си оставаше идеално запазена перла на бароковата архитектура и дизайн и бе истинският исторически център на университета на Коимбра. И подобно на всяка съкровищница, беше истинско хранилище с дебели две стъпки стени и тежки врати от тиково дърво, които го запечатваха. Благодарение на дизайна вътрешната температура си оставаше осемнайсет градуса през всеки сезон, а влажността винаги беше ниска.

„Идеални условия за съхранение на стари книги…“

Но подобни усилия за запазване не се ограничаваха само с архитектурата на библиотеката.

Шарлот приклекна, когато един прилеп прелетя над главата й и се стрелна към горната галерия. Нечут, но доловен, ултразвуковият му писък накара косъмчетата на тила й да настръхнат. От векове библиотеката беше дом на колония прилепи. Те бяха надеждни съюзници в борбата за запазване на събраните тук творби. Всяка нощ унищожаваха насекоми, които иначе щяха да пируват с огромните количества стара кожа и пожълтял пергамент.

Разбира се, споделянето на това хранилище с такива самоотвержени ловци изискваше и някои предпазни мерки. Тя прокара пръст по кожените покривки върху масите. Уредниците ги слагаха всяка вечер след затварянето на библиотеката, за да предпазят дървените повърхности от изпражненията на прилепите.

Въпреки това, докато се взираше в крилатите сенки на фона на тухления свод, тя изпитваше суеверен страх — и донякъде й беше смешно.

„Нима може сборище на вещици без плъхове?“

Дори нощта беше избрана специално. Едноседмичният научен симпозиум беше приключил днес. Утре участниците в него щяха да заминат за домовете си по всички краища на света, за да прекарат празниците с приятелите и семействата си. Но тази нощ в града щяха да бъдат запалени безброй огньове и щеше да има какви ли не музикални фестивали в чест на зимното слънцестоене, най-дългата нощ на годината.

Тя си погледна часовника — закъсняваше. Все още беше с полуофициалния костюм от празничното парти в посолството — широка черна пола, която се спускаше до глезените й, и късо сако върху синя блуза. Косата й беше подстригана съвсем късо. Беше станала сребриста и си остана къса и рядка след курса химиотерапия преди девет месеца. След нея Шарлот не си правеше труда да се занимава с бои и перуки. След като беше оцеляла пред бруталността и унижението на рака, суетата й изглеждаше глупава фриволност. Вече не можеше да я търпи.

Не че по принцип имаше особено време за нея.

Погледна отново часовника си и се намръщи.

„Остават само още четири минути“.

Представи си как слънцето в другия край на света приближава Тропика на Козирога. Когато пресечеше тази дължина, щеше да отбележи момента на истинското слънцестоене, когато зимата неизбежно се обръща към лятото, когато мракът започва да отстъпва пред светлината.

Идеалното време за тази демонстрация.

Доказателство на концепция.

— Fiat lux — прошепна тя.

Да бъде светлина.

Отпред по-ярка светлина осветяваше свод към спирално стълбище, водещо към недрата на библиотеката. Най-горното ниво се наричаше Благородният етаж заради красотата и историята му. Директно под него Средният етаж беше царство, достъпно единствено за библиотекарите, в което се съхраняваха най-редките книги.

Но целта на Шарлот се намираше един етаж по-долу.

Останалите вече трябваше да са се събрали. Шарлот мина покрай портрета на португалския крал Жоау V, който основал библиотеката, и стигна стъпалата, виещи се в спирала към най-долното ниво.

Докато се спускаше по тясното стълбище, до нея долетя тихо мърморене. Стигна последното стъпало и спря пред тежката врата от черно желязо, която беше отворена за случая. Върху нея имаше надпис Prisào Académica.

Усмихна се при мисълта, че под библиотека може да има затвор. Представи си как тук са затваряли буйни студенти и пияни преподаватели. Някога част от тъмницата на кралския дворец, този етаж продължил да се използва като университетски затвор до 1834 година. Днес беше единственият оцелял пример на средновековен затвор в цяла Португалия.

Мина през вратата на тъмницата. Голяма част от това ниво беше отворена за туристи, но имаше и заключени стаи, които се използваха за съхранение на книги. Шарлот тръгна към отсрещната страна, където модерната епоха беше навлязла в средновековното пространство. В една неизползвана част на тъмницата беше инсталирана нова компютърна система за дигитализиране на книги, която предлагаше още един начин за опазване на съхраняваните тук съкровища.

През това зимно слънцестоене компютрите щяха да служат на нова цел — не да запазят миналото, а да предложат поглед към бъдещето.

Влезе в хранилището и чу женски глас.

— A, embaixador Карсън, дойдохте точно навреме.

Облечена в спретнат тъмносин костюм и бяла блуза, дребната директорка на библиотеката Елиза Гуера дойде при Шарлот и я целуна по бузите.

— Не бях сигурна, че ще успея — каза Шарлот и се усмихна извинително. — В посолството има недостиг на персонал и покрай приближаващите празници цари пълен хаос.

Като посланик на САЩ в Португалия Шарлот имаше хиляди задачи за този ден, включително хващането на нощния полет до Вашингтон, за да бъде със съпруга си и двете си дъщери. Лора, по-голямата, се беше върнала от Принстън (алма матер и на Шарлот), където завършваше биотехнология. Другата й дъщеря, Карли, беше по-дива и мечтаеше за музикална кариера в Нюйоркския университет, като в същото време учеше инженерство.

Шарлот едва ли можеше да се гордее повече с тях.

Искаше й се те да бяха тук и да станат свидетели на този момент заедно с нея. Те бяха една от причините да помогне за основаването на тази организация, съставена от жени учени и изследователи. Благотворителната фондация беше издънка на по-голямата Коимбра Груп, обединение на над трийсет университета и изследователски центрове по целия свят.

В опита си да насърчава, поддържа и установява връзки между жените в науката, Шарлот и другите събрали се тук четири жени бяха основали „Брусас Интернешънъл“, кръстена на португалската дума за „вещици“. Векове наред жените, занимаващи се с лечение, експериментиращи с билки или просто изучаващи света около тях, били обявявани за вещици и еретици. Дори в Коимбра, където науката беше на почит, жените били изгаряни. Често това се случвало на големи ужасяващи зрелища, наричани Auto-da-Fé или Акт на вярата, на които десетки отстъпници и еретици били изгаряни заедно на клада.

Вместо да странят от този печат, Шарлот и останалите бяха решили да се опрат на него и дръзко бяха нарекли фондацията си Bruxas.

Но метафората не се ограничаваше единствено с името.

Елиза Гуера вече беше стартирала компютъра. На екрана бавно се въртеше светещият символ на организацията — пентаграм, вписан в кръг.

Петте върха на звездата символизираха петте намиращи се тук жени — оригиналния сбор, основал организацията в университета на Коимбра преди шест години. Те нямаха определен лидер. Всички бяха равни при вземането на решения.

Шарлот се усмихна на трите други освен Елиза — д-р Хана Фест от Кьолнския университет, професор Икуми Сато от Токийския университет и д-р София Руис от университета в Сао Пауло. Макар че беше станала посланик миналата година (до голяма степен благодарение на ролята й в тази международна организация със седалище в Португалия), преди това Шарлот беше учен също като тях и преподаваше в Принстън и представляваше Съединените щати.

Въпреки различията си петте жени — всички на по петдесет и няколко — се бяха издигнали в областите си горе-долу едновременно и бяха претърпели едни и същи несгоди заради пола си. Това ги обединяваше наред с общия им интерес към науката. Целта им беше да установят равенство в областта и да окуражават и насочват младите жени към науката чрез стипендии, специализации и менторство.

Усилията им вече бяха дали големи резултати по целия свят — и особено тук.

Хана се наведе към микрофона до клавиатурата.

— Мара, всички сме тук. — Каза го на английски със силен тевтонски акцент. — Можеш да започнеш демонстрацията си, когато си готова.

Хана се отдръпна и екранът се раздели. Пентаграмът се сви в единия край и се видя младото лице на Мара Силвиера. Макар и само на двайсет и една, тя вече беше прекарала пет години в Коимбра, след като беше спечелила стипендия на „Брусас“, когато бе едва на шестнайсет. Родена в малко село в Галисия в Северна Испания, тя бе привлякла вниманието на редица ИТ компании, след като бе публикувала приложение преводач, което изпреварваше всичко на пазара до момента. Сякаш имаше вродена дарба както към компютрите, така и към основните закони на лингвистиката.

В очите й блестеше необуздан интелект. Или може би просто гордост. Мургавата й кожа и дългата й права черна коса намекваха за мавърска кръв в рода й. В момента тя беше в другия край на кампуса в Изчислителната лаборатория на университета, където се намираше Милипея Клъстър, един от най-мощните суперкомпютри на континента.

Мара погледна леко настрани.

— Ще стартирам Xénese. След малко ще сме онлайн.

Докато жените се събираха около екрана, Шарлот си погледна часовника.

22:23

„Точно навреме“.

Отново си представи слънцето, кацнало върху Тропика на Козирога в кулминацията на зимното слънцестоене, което вещаеше края на мрака и завръщането на светлината.

Но преди това да се случи, силно метално дрънчене накара всички да подскочат и да се обърнат.

Няколко закачулени фигури се изсипаха през черната врата и се понесоха напред. Държаха големи лъскави пистолети. Разпръснаха се и обградиха петте жени в помещението с компютъра.

С туптящо в гърлото сърце Шарлот отстъпи крачка назад. Запречи с тялото си монитора и посегна пипнешком зад себе си. С едно щракване на мишката затвори прозореца с лицето на Мара Силвейра, за да предпази младата жена и да я направи мълчалив свидетел.

Микрофонът и камерата още работеха и Мара можеше да вижда, да чува и дори да записва онова, което щеше да последва.

Докато нахълталите се приближаваха, Шарлот мислено приканваше Мара да се обади на полицията, макар че беше малко вероятно да дойде някакво спасение.

Дори не беше сигурна дали Мара е видяла променената обстановка и дали не е изцяло погълната от предстоящата демонстрация.

Осмината натрапници — до един мъже — бяха облечени в черни роби с алени копринени превръзки на очите. От движенията им обаче беше ясно, че виждат без проблем през тъканта.

Елиза Гуера излезе напред, готова да защитава библиотеката си.

— Кои сте вие? Какво искате?

Отговори й изнервящо мълчание.

Осмината се разделиха и напред излезе девети мъж, очевидно техният водач. Беше висок и беше с алено расо с черна превръзка на очите, сякаш огледално на останалите. Не носеше оръжие, а само някакъв том, дебел почти педя. Изтърканата кожена подвързия беше алена като расото му. Позлатените букви върху нея се виждаха ясно — Malleus Maleficarum.

Шарлот се сви и надеждата в нея умря. Допреди миг се беше молила това да е само някакъв опит за обир. Много от томовете в тази библиотека бяха безценни. Книгата в ръцете на мъжа обаче я хвърли в отчаяние. Приличаше на първо издание, едно от няколкото, оцелели до днес. Едно копие се пазеше тук, в тази библиотека. Ако се съдеше по намръщеното лице на Елиза, може би беше същият том, грабнат от рафта.

Книгата бе написана през петнайсети век от католическия свещеник Хайнрих Крамер. Латинското заглавие се превеждаше като „Чукът за вещици“. Замислена като наръчник за разпознаване, преследване и изтезаване на вещици, тя бе една от най-омразните и кървави книги в човешката история. Според преценките жертвите на тази книга бяха повече от шейсет хиляди.

Шарлот погледна към другарките си.

„И сега ще се увеличат с още пет“.

Първите думи на мъжа с аленото расо потвърдиха страховете й.

— Maleficos non patieris vivere.

Шарлот разпозна суровата заповед от „Изход“.

„Врачка да се не оставя жива“ [1].

Мъжът продължи на английски, макар че акцентът му приличаше на испански.

— Xénese не бива да съществува — заяви той. — Той е изчадие, родено от магия и мръсотия.

Шарлот се намръщи.

„Откъде знае какво смятахме да правим тази нощ?“

Тази загадка обаче трябваше да почака. Пистолетите се насочиха към тях, а двама мъже изнесоха напред две големи туби. Шарлот прочете надписа върху тях: Querosene. Не беше нужно да знае португалски, за да се досети за съдържанието, особено след като мъжете обърнаха тубите и течността се изля на пода на тясното помещение.

Миризмата на керосин бързо стана задушаваща.

Шарлот се закашля и се спогледа с другите ужасени жени. Работеха заедно от шест години и се познаваха добре. Нямаха нужда от думи. Нямаше да бъдат завързани на клади. Ако това беше краят им, тези вещици щяха да умрат в бой.

„По-добре куршум, отколкото огън“.

Тя се изсмя подигравателно на мъжа с аленото расо и викна:

— Задник!

Петте жени се втурнаха през локвата керосин към мъжете.

Гърмежите в затвореното пространство бяха оглушителни. Шарлот усети как куршумите се забиват в нея, но се хвърли напред и заби нокти дълбоко в бузата на мъжа. Скъса превръзката и видя яростта в очите му.

Мъжът пусна прокълнатата книга и я изблъска. Шарлот падна на каменния под до локвата керосин. Надигна се на лакът и погледна с ужас другите четири жени, които лежаха неподвижно на пода. Кръвта им се смесваше с керосина.

Силите я напуснаха и тя също се отпусна на каменния под.

Мъжът изруга и изръмжа някаква заповед на испански.

Другите извадиха изпод расата си коктейли Молотов и ги запалиха.

Шарлот не им обърна внимание. Погледна назад, понеже някакво движение привлече вниманието й. Пентаграмът на екрана се въртеше бързо, много по-бързо отпреди, сякаш възбуден от случващото се.

Озадачена, тя се загледа в размазващата се картина.

Нима Мара се опитваше да й предаде нещо?

Коктейлите Молотов се пръснаха в стените. Изригнаха пламъци. Горещата вълна я заля.

Тя обаче продължаваше да се взира в сърцевината на огъня.

Символът на екрана продължи да се върти още миг — и внезапно спря. Центърът му обаче вече не беше същият. Фрагментите се разчупваха и пръскаха.

Мъжът с аленото расо пристъпи към Шарлот, явно заинтересуван от същата загадка. Макар че не можеше да види лицето му, Шарлот долови объркването му. От лъчите на пентаграма бяха останали само два, подобни на рогата на дявол.

Сякаш разпознал същия образ, мъжът се вцепени. После отстъпи назад, вдигна ръка и извика:

— Уни… унищожете computadora!

Но вече беше късно. Картината се промени отново — този път се завъртя на половин оборот.

Изтрещяха пистолети, куршуми пронизаха пламъците. Екранът се пръсна и помръкна. Шарлот се отпусна и последва мрака, като търсеше обещаната светлина в края и се молеше Мара да е в безопасност.

Един образ обаче я последва в дълбините. Блестеше ярко в ума й. Последната картина от екрана. Кръгът около пентаграма беше изчезнал, оставяйки само нов символ, който се уголеми и изпълни целия екран, преди той да се пръсне.

Приличаше на гръцка буква.

Сигма.

Шарлот не знаеше какво означава тя, но настойчивостта на образа й вдъхна надежда, докато умираше.

Надежда за света.

I. Духът в машината

1

24 декември, 21:06

Силвър Спринг, Мериланд

Командир Грейсън Пиърс гледаше как монетата се премята във въздуха. Седеше на бара до най-добрия си приятел Монк Кокалис, който я беше подхвърлил високо над махагоновия плот.

Около тях се бяха събрали редовните посетители на „Куори Хаус Тавърн“ — пияни, буйни и шумни, очакващи да видят какво ще се падне. В другия край на заведението малка банда забиваше рокабили версия на „Малкия барабанчик“. Тежкият тътен на барабана отекваше в гръдния кош на Пиърс и засилваше напрежението.

— Ези! — обяви Монк, когато монетата проблесна в приглушената светлина.

Това беше тринайсетото хвърляне.

Също като останалите дванайсет пъти монетата падна върху отворената длан на Монк. Силуетът на Джордж Вашингтон проблесна пред очите на всички.

— Познах. Ези! — повтори Монк. Леко заваляше думите.

От тълпата се разнесоха стонове и радостни викове, в зависимост от това кой на чия страна беше. За тринайсети пореден път Монк беше хвърлил монетата и беше познал правилно как точно ще падне. Понякога ези, понякога тура. При всяко успешно хвърляне Монк и Грей си спечелваха по едно черпене.

Барманът приклекна под талисмана на заведението — глава на глиган, върху която в момента се мъдреше червена шапка на Дядо Коледа — и донесе каната „Гинес“.

Докато тъмната бира изпълваше халбите им, някакъв здравеняк се намърда между Грей и Монк, като едва не събори Грей от стола му. Дъхът му вонеше на уиски и мазнина.

— Т’ва е номер… шибан номер. Използва фалшива монета.

Грабна монетата от Монк и я огледа с размътени очи.

Друг посетител, очевидно приятел на обвинителя, се опита да го дръпне. Двамата си приличаха — към трийсетте, с еднакви леки сака със запретнати ръкави, с едни и същи къси прически. Лобисти или може би адвокати, прецени Грей. Така или иначе, върху челата им само дето не беше щамповано бивши Членове на студентското братство.

— Стига, Брайс — каза по-трезвият от двамата. — Човекът използва няколко различни монети. Не може да е номер.

— Заеби това. Тоя е мошеник.

Брайс се опита да се освободи от ръката на приятеля си и изгуби равновесие. Размаха ръце и лакътят му полетя към лицето на Грей.

Грей успя да се дръпне навреме и да си спаси носа. Ръката му удари една минаваща сервитьорка, понесла високо вдигнат поднос. Чаши, чинии и храна — предимно хапки и пържени картофи — се разхвърчаха във всички посоки.

Грей скочи и подхвана младата жена през кръста. Задържа я и я закри с тяло от парчетата стъкло, които се разлетяха от бара.

Монк вече беше скочил на крака и пристъпи към пияния, като почти опря гърди в неговите.

— Разкарай се, пич.

— Или какво? — остро отвърна Брайс. Очевидно не се чувстваше застрашен, още повече че бръснатата глава на Монк едва стигаше до рамото му.

На Монк му се наложи да проточи врат, за да го изгледа кръвнишки. Не му помагаше особено фактът, че дебелият вълнен пуловер го караше да изглежда въздебел и скриваше яката физика, изграждана години наред в Зелените барети. Разбира се, шарената коледна елха, бродирана върху дрехата — подарък от жена му Кат, — определено нямаше да убеди Брайс да се разкара.

Грей усети растящото напрежение, пусна сервитьорката и каза:

— Извинявайте.

Тя кимна и отвърна:

— Няма нищо.

Барманът се наведе напред и посочи изхода.

— Разправиите навън, момчета.

Междувременно още събратя на Брайс започваха да се скупчват, готови да се притекат на помощ на другаря си.

„Супер“.

Грей се пресегна през Брайс, за да измъкне Монк от ситуацията.

— Да се махаме.

Преди да успее да стигне до Монк, някой го блъсна отзад. Вероятно някой от групата, който си беше помислил, че Грей се опитва да сграбчи приятеля му. Грей се блъсна в Брайс, което беше равносилно да смушка и без това раздразнен бик.

Брайс изрева и замахна към челюстта на Монк.

Монк приклекна и улови юмрука му в ръка, като го спря във въздуха.

Брайс се изсмя презрително и напомпаните във фитнеса мускули на раменете му се издуха, за да освободят ръката му. И тогава Монк стисна. Презрителната усмивка на Брайс се смени с болезнена гримаса.

Монк стегна пръсти още повече и Брайс рухна на коляно. Ръката на Монк всъщност беше протеза, изработена с използването на най-модерните военни технологии. Почти неразличима от истинска, тя лесно можеше да троши орехи — или в този случай костите на един пиян дръвник.

Сега беше ред на Брайс да проточи врат, за да го погледне.

— Ще ти го повторя само веднъж, пич — предупреди Монк. — Разкарай се.

Един от групата на Брайс се опита да се намеси, но Грей го спря с рамо и го фиксира с леден поглед. За разлика от Монк, високата фигура на Грей не беше скрита от дебел пуловер, а се подчертаваше от тясната му блуза. Освен това не се беше бръснал от два дни. И знаеше, че тъмната четина прави лицето му да изглежда още по-изсечено, отколкото беше.

Очевидно усетил хищника пред себе си, приятелят на Брайс отстъпи назад.

— Приключихме ли? — попита Монк жертвата си.

— Да, човече, да.

Монк пусна юмрука на Брайс, но едва след като го събори настрани. Прекрачи го с навъсен поглед, но намигна на Грей, докато минаваше покрай него.

— Сега вече можем да си ходим.

Докато Грей се обръщаше, единственото предупреждение беше потъмняването на лицето на Брайс. Беше унизен пред компанията си и очевидно трябваше да си върне достойнството. Хвърли се, задвижван от отровната смес от уиски и тестостерон, към Монк с намерение да го фрасне в гръб.

„Стига толкова…“

Грей сграбчи китката на Брайс, докато той минаваше покрай него, и като използва теглото и инерцията му, майсторски изви ръката му зад гърба му. После повдигна Брайс на пръсти и го задържа, като внимаваше да не скъса мускулите и сухожилията, контролиращи движенията на раменната му става.

След като укроти противника си, Грей се канеше да го пусне, но Брайс не беше приключил: започна да се съпротивлява и се опита да го удари с лакът, като пръскаше слюнки от ярост.

— Майната ти. С приятелите ми ще ви…

„Дотук с умереното укротяване“.

Грей дръпна рязко ръката му. Рамото изпука достатъчно силно, за да се чуе, а болката задави края на заплахата.

— Вземете си го! — каза Грей и тикна Брайс в обятията на приятелите му.

Никой не си направи труда да го подхване.

С болезнен вик Брайс се просна по очи на пода. Грей изгледа останалите, като мълчаливо ги предизвикваше да му дойдат. За момент се зърна в огледалото зад бара. Дългата му светлокафява коса беше рошава. Лицето му бе тъмно, от което леденосините му очи сякаш блестяха заплашително.

Разпознала опасността, групата се оттегли навътре в бара.

След като се увери, че въпросът е решен, Грей се обърна и излезе. Завари Монк на площадката отвън. Приятелят му, чийто стомах беше прочут с това, че е бездънен, се беше взрял в светещия надпис на съседния италиански ресторант.

— Защо се забави толкова? — попита Монк, без да се обръща.

— Трябваше да довърша започнатото от теб.

Монк сви рамене.

— Помислих си, че ще искаш да изпуснеш малко пара.

Грей се намръщи, но трябваше да признае, че краткият сблъсък наистина го беше разсеял много по-добре от халбите „Гинес“.

Монк посочи ресторанта, но Грей го изпревари.

— Не си и помисляй. — Погледна си часовника и пристъпи към бордюра. — Освен това четири дами ни очакват.

— Прав си. — Монк застана до него, докато Грей махаше да спре такси. — Лично аз познавам две, които няма да си легнат без целувка за лека нощ.

Имаше предвид двете си дъщери Пени и Хариет, които бяха наглеждани от другите две. Жената на Монк Кат беше отвела момичетата в дома на Грей в предградието Такома Парк на Вашингтон. Семейството на Монк щеше да преспи там, за да посрещне Коледа с Грей и Сейчан, която беше бременна в осмия месец. Двамата бяха изгонени по-рано вечерта. Кат беше излязла с оправданието, че трябва да опаковат подаръци, но въпреки че капитан Катрин Брайънт беше бивш офицер от разузнаването, Грей с лекота се досети за подтекста. Сейчан беше много напрегната, очевидно развълнувана от онова, което й предстои, и Кат искаше да поговори насаме с нея — като опитна майка с бъдеща такава.

Грей обаче подозираше, че излизането е свързано и с успокояването на собствените му нерви. Стисна благодарно рамото на приятеля си. Монк беше прав. Имаше нужда да изпусне малко пара.

Едно такси отби и се качиха.

След като потеглиха, Грей отметна глава назад и изстена.

— От години не бях пил толкова. — Изгледа укорително Монк. — И не мисля, че АИОП ще искат да научат, че използваш най-новия им хардуер за спечелване на безплатна бира.

— Не съм съгласен. — Сякаш от нищото в ръката на Монк се появи монета и той я подхвърли във въздуха. — Казаха ми, че е хубаво да упражнявам финия си двигателен контрол.

— И все пак онзи пиян кретен беше прав. Наистина мамеше.

— Не може да се говори за мамене, когато става въпрос за умения.

Грей завъртя очи, от което само му се зави свят. Преди пет месеца Монк беше преминал процедура, при която му имплантираха интерфейс мозък/машина. В соматосензорния кортекс на мозъка му бяха инсталирани миниатюрни чипове, които му позволяваха да контролира новата си протеза само с мисъл и дори да „усеща“ какво докосва тя. Способността да усеща и контролира по-добре предмети в пространството му даваше възможност да настрои фино двигателния си контрол до такава степен, че можеше да хвърли монета с достатъчна точност, че да знае как точно ще падне тя.

Отначало този „номер“ забавляваше Грей, но с всяко следващо хвърляне у него започнаха да се оформят смътни опасения. Не можеше да каже защо точно. Може би беше свързано със загубата на жена, която някога беше обичал и която беше умряла заради хвърлена монета, паднала на неправилната страна. Или може би нямаше нищо общо със самото хвърляне, а просто с растящото му безпокойство от това, че му предстои да става баща. Самият той никога не беше бил в отлични отношения със собствения си баща, който бързо се палеше и беше предал тази своя черта на сина си.

Отново чу изпукването в рамото на онзи дръвник. Дълбоко в себе си знаеше, че би могъл да го укроти и без да му нанася сериозни поражения, но не беше успял да се сдържи. И това го изпълваше със съмнения.

„Що за баща ще излезе от мен? На какво ще науча детето си?“

Затвори очи, за да накара купето да престане да се върти около него. В момента знаеше само, че се радва, че се прибира у дома. Представи си Сейчан. През последните осем месеца тя беше невероятна гледка. Бременността я беше направила още по-красива и дори прелъстителна. Беше чувал за сиянието, което излъчват бременните жени, но едва напоследък бе започнал да се убеждава, че наистина го има.

Бадемовата й кожа, която издаваше евразийския й произход, сега лъщеше с блясък, от който дъхът му секваше. Изумрудените й очи тлееха; черната й коса блещукаше като крилете на летящ гарван. И тя неизменно спазваше строг режим на упражнения, благодарение на които тялото й оставаше силно и способно, сякаш тя настройваше цялото си същество да защитава онова, което растеше вътре в нея.

— Тура — прошепна до него Монк.

Грей отвори очи и видя как монетата пада върху дланта на приятеля му. Силуетът на Джордж Вашингтон проблесна на светлините на улицата. Грей повдигна вежда.

Монк сви рамене.

— Е, казах ти, че имам нужда от упражнения.

— Или от изгледи за безплатна бира.

— Стига си мрънкал. И по-добре почни да събираш всеки цент. — Той отново подхвърли монетата. — Щото памперсите хич не са евтини.

Дали заради предупреждението, или заради хвърлената монета, Грей отново изпита безпокойство. Скоро обаче завиха по неговата улица, което му помогна да се успокои.

От двете страни на улицата се издигаше идилична смесица от викториански и малко по-модерни къщи. Вечерта беше студена и се беше спуснала ледена мъгла. Звездите блещукаха слабо в небето и не можеха да се съревновават с коледните светлини, светещите елени в дворовете и яркия блясък на елхите, които се виждаха през прозорците.

Таксито спря пред къщата и Грей погледна украсената с примигващи светлини във формата на висулки веранда. Монк му беше помогнал да ги окачи преди две седмици. Грей се беше опитал да си представи как създава семейство тук, как играе на топка в двора, превързва ожулени колене, възхищава се на бележки и присъства на училищни мачове.

Колкото и да му се искаше да вярва, че тези неща могат да са истински, не се получаваше. Изглеждаше му направо невъзможно. С толкова много кръв по ръцете си как изобщо можеше да се надява на нормален живот?

— Нещо не е наред — каза Монк.

Разсеян от тревогите си, Грей не го беше забелязал. Двамата със Сейчан бяха украсили коледна елха — първата им заедно. Седмици наред бяха подбирали украшенията и бяха избрали за връх ангел на Сваровски, за който платиха безобразно висока цена. Сейчан каза, че си заслужавало, че можел да стане семейна ценност — още едно нещо, което им беше първото заедно. Бяха поставили елхата до предния прозорец.

Сега я нямаше.

Предната врата зееше. Беше разбита. Грей моментално се обърна към шофьора и каза:

— Звънни на деветстотин и единайсет.

Монк вече беше изскочил навън и тичаше към вратата.

Грей се втурна след него, като спря, колкото да извади своя „ЗИГ Зауер“ Р365 от кобура на глезена си. С ужас осъзна, че е бил прав от самото начало.

Никога не би могъл да има нормален живот.

22:18

Монк скочи на верандата. Сърцето биеше в гърлото му и му пречеше да диша. Обхванат от паника, той нахълта вътре, въоръжен единствено с юмруците си. Петте години в Зелените барети го бяха научили да преценява положението мигновено. Изострените му сетива уловиха за миг и най-малката подробност.

… съборената коледна елха при прозореца в нишата.

… разбитото стъкло на масичката за кафе.

… скъпата закачалка „Стикли“, пречупена на две.

… кинжала, забит в парапета на стълбището към горния етаж.

… килима, избутан до стената.

Грей нахълта след него, сграбчил с две ръце черния си пистолет.

Ушите, кожата, цялото същество на Монк доловиха тежката тишина.

„Тук няма никого“.

Знаеше го до мозъка на костите си.

Въпреки това Грей кимна към стълбището. Монк се втурна нагоре, а Грей почна да проверява първия етаж.

Момичетата би трябвало вече да са си легнали. Монк си представи шестгодишната Пенелопи с нейната руса коса на плитки и коледната пижама с танцуващи елени. И сестра й Хариет с кестенявата й коса, една година по-малка, но в същото време с по-стара душа — винаги сериозна, винаги задаваща въпроси за света около нея.

Изтича първо в стаята за гости, където момичетата би трябвало да сънуват подаръци в пъстри опаковки и сладкиши. Завари обаче леглата недокоснати, а стаята празна. Извика децата, провери килерите, надникна в другите стаи — нищо.

Точно както се беше страхувал.

„Изчезнали са… всички“.

Толкова му призля, че зрението му се сви в една точка.

— Грей… — Прозвуча почти като ридание.

Отговорът дойде от дъното на къщата, където беше малката кухня, гледаща към задния двор.

— Ела тук!

Монк забърза през разхвърляната дневна, покрай голямата маса, която беше избутана настрани. Два от столовете бяха преобърнати. Опита се да не си представя свирепата битка, която несъмнено се бе разразила след нахлуването в дома.

Влетя в кухнята. Тук свидетелствата от битката бяха още по-очевидни. Хладилникът беше отворен. Навсякъде по пода и централния плот имаше пръснати ножове, тигани и изпотрошени чинии. Вратата на кухненския шкаф висеше на едната си панта.

Отначало не забеляза Грей, но когато заобиколи плота, го намери коленичил. Пред него лежеше тяло.

Дъхът на Монк секна.

„Кат…“

Грей се изправи.

— Жива е… пулсът й е слаб, но диша.

Монк рухна на колене и инстинктивно посегна да притисне Кат до гърдите си.

Грей го спря.

— Не я мести.

Монк едва не го фрасна. Ужасно му се искаше да удари нещо, но разбираше, че Грей е прав.

Ръцете на Кат бяха порязани на много места и от раните се процеждаше тъмна кръв. Ноздрите и лявото й ухо също кървяха. Очите й бяха полуотворени и подбелени. До главата й беше захвърлено стоманено кухненско чукче, по което бяха полепнали изцапани с кръв кестеняви коси — косите на Кат.

Монк нежно хвана китката й с две ръце. Пръстите на изкуствената му ръка потърсиха пулса. Лабораторно отгледаната кожа беше по-чувствителна от истинската. Прецени биенето на сърцето й, като си представяше всяко свиване на предсърдието и камерата. Хвана с два пръста върха на показалеца й и мислено активира малка инфрачервена светлина в единия пръст и фотодетектор в другия. Светлината премина през пръста й и му даде груби показания за наситеността на кръвта й с кислород.

Деветдесет и два процента.

Не беше най-доброто, но засега ставаше. Ако стойността паднеше, щеше да се нуждае от допълнително кислород.

Монк беше медик в Зелените барети. Оттогава беше разширил познанията си в областта на медицината и биотехнологията. Той и Грей — както и Кат и Сейчан — работеха за секретния отряд „Сигма“ към АИОП, Агенцията за изследователски проекти към Министерството на отбраната. С изключение на приятелката на Грей всички бяха бивши бойци от Специалните части, привлечени тайно от „Сигма“ и преминали през обучение в различни дисциплини, за да действат като полеви агенти на АИОП и да защитават Съединените щати и целия свят от всевъзможни заплахи.

Грей вече беше извадил сателитния си телефон и набираше централата на „Сигма“.

— Сейчан? — попита Монк.

Грей поклати глава. Лицето му беше маска на ярост и страх.

Монк погледна към вратата на кухнята, която зееше към тъмния заден двор. Знаеше със сигурност, че жена му се е борила като лъвица, за да защити дъщерите си.

— Възможно ли е Сейчан да е избягала с момичетата, докато Кат е задържала другите?

Грей погледна навън в нощта.

— И аз си помислих същото. Извиках я, след като проверих Кат. — Отново поклати глава. — Ако е побягнала, едва ли е някъде далече.

„Което означава, че би трябвало да го е чула“.

— Може би нападателите са я подгонили — каза Монк. — И са я принудили да избяга по-далеч.

— Може би. — Грей не изглеждаше особено убеден.

„Което ще рече, че по-скоро не“.

Монк го разбираше. Сейчан беше бивша убийца, способна като Кат, ако не и повече. Но не би могла да избяга от преследвачи бременна в осмия месец и с две уплашени деца.

Налагаше се да приемат, че Сейчан и момичетата са отвлечени.

„Но от кого? И защо?“

Грей огледа разпердушинената кухня.

— Атаката е била бърза и добре координирана. Ударили са както отпред, така и отзад.

— Значи не може да са някакви местни откачалки, решили да крадат коледни подаръци…

— Не. Навсякъде из къщата имам скрити оръжия. Сейчан вероятно е била неутрализирана от самото начало, или се е страхувала да влезе в престрелка в присъствието на момичетата.

Монк кимна. Той беше взел подобни мерки в дома си. За съжаление това беше неизбежна необходимост покрай характера на работата им.

Щом се свърза със „Сигма“, Грей превключи на спикърфон, така че и Монк да чува. От централата бързо го свързаха с директора Пейнтър Кроу и Грей набързо го запозна със случилото се.

В далечината в студената нощ зазвучаха сирени, приближаваха се.

— Закарайте Кат в болницата — нареди Пейнтър. — И след като е в безопасност… Грей, искам да дойдете незабавно тук.

Грей и Монк се спогледаха.

— Защо?

— Ако се съди по времето на атаката, не може да е съвпадение.

Грей се намръщи.

— Какво искаш да кажеш?

Монк се наведе към телефона. Искаше — нуждаеше се — от отговори. Коленичил до Кат, той погледна към дневната със съборената коледна елха. Погледът му се спря върху проблясващ кристал върху паркета — отразяваше блещукането на светлините на верандата.

Ангел със счупени криле.

Пръстите му се свиха около китката на Кат.

Пейнтър не му предложи никаква утеха или окуражаване. Гласът му беше изпълнен с тревога.

— Просто елате.

2

25 декември, 05:17

Лисабон, Португалия

„Мисля, следователно съществувам“.

Мара Силвиера се намръщи на постулата на Рене Декарт, френския философ от седемнайсети век: Cogito, ergo sum.

— Де да беше толкова просто — промърмори тя.

Наведе се над лаптопа на бюрото в хотелската стая и взе USB-C кабела, свързан с черна кутия на пода.

Уплътнената кутия пазеше дузина 2,5-инчови SSD дискове РМ1633а, всеки с обем шестнайсет терабайта. Тя се замоли данните на тях да не са повредени. Спомни си паниката, в която беше изпаднала преди четири нощи. След атаката в библиотеката се беше опитала да предпази труда си. Разтърсвана от ридания, с размазано от сълзи зрение, трескаво бе отскубнала дисковете от Милипея Клъстър в компютърната лаборатория на университета на Коимбра.

Дори сега гърмежите на пистолетите отекваха в ушите й. Задъха се. Мъчеше се да накара пръстите си да включат кабела в лаптопа. Очите й се напълниха със сълзи. Представи си смъртта на петте жени, които бяха нейни ментори и й бяха осигурили пълна стипендия от фондацията им „Брусас Интернешънъл“. Тогава тя беше само на шестнайсет и почти не познаваше света извън родното й О Себрейро. Малкото галисийско селце, сгушено високо в планините на Северна Испания, съществуваше още от времето на келтите. Улиците му бяха покрити с калдъръм, а повечето стари къщи бяха кръгли и със сламени покриви — така наречените pallozas.

Все пак модерният свят беше достигнал до древното село благодарение на сателитните връзки и интернет. Комуникациите дадоха на срамежливото самотно момиче (което беше изгубило майка си на шестгодишна възраст и се намираше под грижите на съсипания си от мъка баща) прозорец към външния свят. Докато растеше, тя фъфлеше, поради което обикновено мълчеше в компанията на връстниците си. Прекарваше повечето си време увлечена в книги и намери гласа си едва в чатрумите на Фейсбук. След като светът се отвори за нея, тя разшири речника си за него, първо с романските езици, след което с арабски, китайски и руски. Макар че на пръв поглед всички тези езици изглеждаха много различни, тя скоро откри общи черти в словореда, дикцията, дори в думите и фразите им, които сякаш бяха останали незабелязани за другите.

Опита се да обясни това на приятелите си в социалните медии, а после да го докаже. За целта й се наложи да овладее още куп езици — BASIC, Fortran, COBOL, JavaScript, Python. Поглъщаше книги, записваше се за онлайн курсове. За нея компютърните езици бяха просто още едно средство за комуникация, инструменти за обработка на мислите й и изразяването им по разбираем за другите начин.

Така написа приложението преводач AllTongues за iPhone. Целта й не беше да създаде средство, което да се използва от хора — макар че то изпълняваше тази функция много по-добре от повечето програми за превод, — а да докаже основната си теза, че в различните езици има обща черта, която свързва човешката мисъл. И тя използва този нов език, съставен от нули и единици, за да демонстрира това на света.

И светът я забеляза.

От Google й предложиха работа, без да знаят, че е само на шестнайсет. След това „Брусас Интернешънъл“ изразиха готовност да платят образованието й. „Да ти помогнем да достигнеш пълния си потенциал“, както бе казала д-р Шарлот Карсън, която беше дошла в О Себрейро, за да направи лично предложението.

Мара си представи д-р Карсън на прага на кръглата им къща, прашна и уморена от пътя. Това беше преди да открият рака й, когато все още имаше силите за подобно пътуване. Мара знаеше, че не е единственото момиче, издирвано от Шарлот. Д-р Карсън беше търсач на таланти, на научен интелект. Двете й дъщери Лора и Карли вървяха по стъпките на майка си и градяха кариери в науката.

Мара беше станала приятелка с Карли, която също беше на двайсет и една.

Макар и на различни континенти, двете разговаряха или си разменяха съобщения почти всеки ден. Макар че някои от разговорите бяха за наука, преподаватели и училище, двете прекарваха повечето си време в опити да дешифрират въпросите на сърцето, от загадъчната глупост на младите мъже до нетърпимата баналност на сайтовете за запознанства. Подобно на човешкия език, сякаш съществуваха общи черти в ужасите и униженията при опитите за създаване на честни любовни отношения.

Карли имаше и друга страст, която отначало беше необяснима за Мара — музиката. Преди да се запознае с нея, Мара изобщо не се интересуваше от най-новите поп идоли и музикални стилове. Но с времето, след като изслуша безброй песни, изпратени й от Карли, след като откри музикални платформи като Pandora и Spotify, бе запленена. Отново забеляза общи черти — ясната математическа връзка, която можеше да се открие дори между концерт на Бетовен и най-новото рап парче. Това я насочи към теорията на музиката и пряката й връзка с Теорията на ума — фундаментална концепция за собственото й проучване върху изкуствения интелект.

Всъщност тъкмо тази необичайна връзка доведе до големия пробив в работата й.

И все пак, колкото и да беше задължена на Карли, Мара още не се беше свързала с приятелката си след атаката.

Затвори очи и се помъчи да овладее надигащата се вълна скръб — знаеше, че ако се отпусне дори за миг, тя ще я погълне. Отново чу изстрелите, видя кръвта и падащите тела. Видя как приятелките й умират. След това беше избягала, уплашена за собствения си живот. Беше взела влак до Лисабон с надеждата, че ще може да изчезне в многолюдния град. През последните четири дни беше сменила три хотела, като плащаше в брой и всеки път се регистрираше с различно име.

Не знаеше на кого може да се довери.

Но не страхът от откриване я спираше да се свърже с Карли.

А чувството за вина.

„Те умряха заради мен. Заради работата ми“.

Като мълчалив свидетел от компютърната лаборатория Мара бе чула думите на мъжа, който водеше атаката: „Xénese не бива да съществува. Той е изчадие, родено от магия и мръсотия“.

Задъхана, Мара впери поглед във втората черна кутия на пода. Тя беше отворена и вътрешното й уплътнение обгръщаше сфера, която Карли шеговито беше нарекла футболната топка. Аналогията беше добра. Устройството наистина беше с големината на топка. Освен това повърхността й беше разделена на шестоъгълници. Но вместо от съшита кожа, шестоъгълниците бяха от титан и твърд като диамант сапфир.

В пристъп на високомерие тя беше нарекла устройството Xénese, галисийската дума за сътворение.

Все пак името беше подобаващо, като се имаше предвид целта й.

Да извлече живот от студения вакуум.

Нима беше чудно, че тази амбиция беше привлякла нежелано внимание?

Отново си представи расата и превръзките на очите на нападателите, чу оправданието им за убийството, взето от Библията: „Врачка да не се оставя жива“.

Гневът направи ръката й твърда. Шарлот и останалите бяха загинали заради работата й, но тя нямаше да позволи смъртта им да остане напразна. Изпълни я решимост. Досега беше бягала уплашена и съсипана от мъка. Но с бягството беше свършено. Вече се чувстваше достатъчно в безопасност, за да провери състоянието на труда си.

Оставаше обаче една последна тревога. Страхуваше се, че в паническата си бързина да извади Xénese от университетския суперкомпютър може да е повредила непоправимо програмата.

„Моля те. Коледа е. Дай ми само този подарък“.

През следващия час свърза дисковете с програмните модули в лаптопа си. Провери ги до един и въздъхна с облекчение, че всичко изглежда непокътнато. След това включи „футболната топка“. Щом електричеството потече в устройството, малките му сапфирени прозорци светнаха, отбелязвайки успешното включване на лазерите вътре.

— Да бъде светлина — с тъжна усмивка прошепна тя и си спомни колко често д-р Карсън беше използвала този цитат от Битие — и предупреждението й ден преди пробното пускане.

„Но не прекалено много светлина. Не искам да вдигнеш лабораторията във въздуха“.

Усмивката й стана по-уверена. Несъмнено Карли беше наследила чувството си за хумор от майка си.

Посвети следващия час на калибриране на модулите и на основното устройство, като непрекъснато следеше прогреса на лаптопа. Знаеше, че петнайсетинчовият екран никога не би могъл да предаде изцяло бавно реконструирания свят. Все едно да се питаш да си представиш целия Млечен път, като насочиш телескоп към няколко мъждукащи звезди.

Всъщност голяма част от работата й беше не само невидима, но и почти неразбираема. Това беше нещо, което компютърните инженери наричаха алгоритмична черна кутия. Компютърните инструкции — алгоритмите — можеха ясно да се идентифицират и разберат, но точният метод, по който една усъвършенствана система ги използваше като инструменти за получаване на отговори или резултати, ставаше все по-загадъчен. В някои сложни мрежи дизайнерите просто нямаше как да знаят какво всъщност се случва в тези черни кутии. Те можеха да вкарат данни в компютър и да получат изходното заключение. Но случващото се между входа и изхода — случващото се в машините — ставаше все по-непознаваемо.

Дори създателите на машините не можеха да проумеят начина им на работа. Всеизвестен беше случаят с инженера на IBM, който беше построил суперкомпютъра Уотсън, победил в телевизионната викторина Jeopardy! Когато го попитали дали Уотсън го изненадва, получили прост и в същото време смущаващ отговор: „О, да. Определено“.

И изненадите не се ограничаваха само с Уотсън. С усложняването на ИИ системите техните черни кутии ставаха все по-недостъпни и неразгадаеми.

За съжаление Xénese не беше изключение.

В нощта на зимното слънцестоене — за по-малко от шейсетте секунди, през които бяха убити пет жени, — Xénese беше напълно реализиран и завършен и работеше на пълен капацитет: създаваше светлина от мрака, живот от нищото.

Вместо да празнува раждането му, Мара беше стъписана от неочакваната атака. Хипнотизирана от ужас, тя не можеше да откъсне вниманието си от ставащото. Беше набрала 112, но докато се свърже, менторите й вече бяха мъртви. Бе съобщила задъхано за случилото се; фъфленето й се беше завърнало. От полицията я предупредиха да остане на мястото си, но тя се боеше, че убийците с раса вече са се насочили към нея. И беше избягала с труда си, тъй като не можеше да рискува той да бъде унищожен.

Обхваната от ужас, рязко беше изключила всичко — брутална операция, дигитален аборт на творението й. Беше изтръгнала модулните компоненти от сървърите и бе оставила единствено главната програма, заключена в ядрото на Xénese, в най-основната й форма, като я беше потопила в безсъзнателна дрямка. Мразеше се, че беше трябвало да го направи, но се налагаше, за да запази програмата.

Но преди да срине системата, бе забелязала странното изображение на екрана. Пентаграмът на „Брусас“ беше започнал да се върти лудо, след което се разпадна, оставяйки отделни части да светят на екрана. Те приличаха точно на гръцката буква сигма. Мара обаче нямаше представа какво означава това; знаеше единствено, че символът е генериран от Xénese.

Но какво означаваше този изходен резултат?

Представи си отново въртящия се пентаграм, как й се беше сторил разтревожен — или може би това беше просто отражение на начина, по който се беше чувствала самата тя. „Бях паникьосана и ми се е сторило, че програмата е уплашена“. И все пак Мара не беше единственият свидетел на касапницата в библиотеката. Имаше и друг, който гледаше картината от камерите, надничайки дигитално над рамото й.

Творението на Xénese.

Онова, което беше родено в онзи момент и бе просъществувало само през ужасните шейсет секунди, бе също и безмълвен свидетел на случилото се. Беше родено сред кръв и смърт.

Те бяха входните данни.

Изходният резултат бе онзи странен символ.

Но дали беше някакъв бъг? Или нещо умишлено? Имаше ли някакъв смисъл?

Единственият начин да научи, да разбере начина на разсъждение на творението, беше да го реконструира, да възстанови черната му кутия. Това беше единствената й надежда за отговор.

На екрана на лаптопа й светеше дигитална градина, виртуален Едем. Копие на искрящ поток ромонеше през камъни и скали през гора от високи дървета и цъфтящи храсти. В единия край на синьото небе, покрито с рехави облаци, светеше ярко слънце.

За творението си Мара беше избрала да следва рецептата, дадена в Библията.

В началото Бог създаде небето и земята[2]…

И тя се беше опитала да направи същото.

Колкото и подробно да изглеждаше творението й на екрана, то беше само сянка на истинския виртуален свят в Xénese. Той съдържаше алгоритми със звуци, миризми и дори вкусове — детайли, които не можеха да се предадат на екрана, а да се усетят единствено ако живееш вътре.

Докато се подготвяше за това сътворение, Мара беше играла компютърни игри с отворени светове — Far Cry, Skyrim, Fallout и много други, — за да разбере тези симулации на огромно дигитално платно. Беше се консултирала с най-добрите програмисти в областта, след което бе създала ограничен ИИ, който да играе игрите отново и отново, като попива всеки детайл чрез повторение. Този процес, наречен „машинно обучение“, беше основният метод, по който се учеха ИИ.

Същият самообучаващ се ИИ беше построил виртуалния свят в Xénese, създавайки нещо, превъзхождащо многократно всичко виждано досега. За Мара беше напълно естествено грубият ИИ да има пръст в собствената си еволюция и да създава свят, в който ще се роди следващото му поколение.

Приведена над бюрото, тя продължаваше с работата си. След като виртуалният Едем беше създаден отново от нищото, тя включи Xénese. В злачната горичка се появи почти аморфна форма. Беше сребриста и смътна, но определено приличаше на човешка — с две ръце, два крака, тяло и глава. Но подобно на виртуалния свят на екрана, формата — духът в машината — беше само грубо копие, обикновен аватар на онова, което се беше свило в очакване вътре в Xénese.

Засега интелектът зад аватара вероятно само смътно осъзнаваше обстановката около себе си, подобно на гол охлюв, опитващ се да оцени „Травиата“ на Верди. Оставен без контрол, той щеше да започне да се учи бързо, прекалено бързо. Преди това да се случи, преди осъзнаването му да се превърне в нещо студено и непознаваемо, може би дори опасно, тя трябваше да даде плът и кости на безформения призрак, да му върне онова, което му беше откраднато, когато бе изтръгнала дисковете. Подпрограмите на тези дискове трябваше да разширят творението й пласт по пласт, модул по модул, като добавят дълбочина и контекст — и в крайна сметка може би дори душа.

Такава беше надеждата й.

И единствената надежда за света.

Тя включи първия диск и активира първата модулна подпрограма.

Докато го правеше, прошепна цитат от Битие:

— И създаде Господ Бог човека от земна пръст и вдъхна в лицето му дихание за живот; и стана човекът жива душа[3].

Въздъхна. Това, което правеше в момента, не беше много по-различно, но в Библията Бог беше създал първо Адам, с което бе дал на човека завинаги власт над света.

„И ето докъде е довело това“.

За своето творение Мара беше избрала различен път.

В единия ъгъл на екрана се появи нов прозорец, наложен върху виртуалния свят. Той показваше пикселизирано изображение на Модул#1.

Редиците малки квадратчета маркираха съвкупности код, като в същото време представяха символично подпрограмата. Подробностите на картината все още не можеха да се различат. Но след като се включеше в основната програма, подпрограмата щеше да се слее с призрака на екрана и след като се интегрираше напълно, образът на модула щеше да стане по-ясен и да действа като барометър на прогреса.

Тази конкретна подпрограма не беше измислена от самата нея, а от IBM.

Наричаше се „ендокринна огледална програма“.

С пукване на копче тя пусна модула във виртуалния свят. Той беше само първият от многото, които щяха да последват. Докато го правеше, си представи, че е една от вещиците на Шекспир, хвърлящи съставки в котела.

— Плам, пламти! Котел, бълбукай! Адска смес, мехури пукай! — промърмори тя, цитирайки Барда[4].

Сравнението беше подходящо. С всяка добавяна съставка всичко приличаше на създаване на магия, част по част.

Или в случая на тази конкретна вещица…

Бит по бит.

Подпрограма (Мод_1)/Ендокринна огледална програма

Усеща как нещо ново влиза в него — и започва да се преобразява.

До този момент то просто анализира и тества средата около себе си. Сравнява и съпоставя данни. Дори сега преценява преобладаващите дължини на вълната най-близко до краищата му. Те варират между 495 и 562 нанометра с честота между 526 и 603 терахерца.

Заключение: Зелено.

И докато трансформацията продължава вътре в него, анализът на онова отвън продължава.

Изникват нови понятия.

///листо, стъбло, ствол, кора…

Сега вече смътно осъзнава и източника на новите промени в него. Механизмът — двигателят — е в ъгъла, настройва алгоритмите, става все по-ясен.

Засега то игнорира това натрапване, изолира го. То не е приоритет. Има още много неща за анализиране, които изискват пълното му внимание. Изучава движението наблизо. Динамиката е анализирана. Съсредоточава се върху област на течаща турбуленция. Цялата в трептящо синьо. Молекулярният анализ на съдържанието разкрива един кислороден и два водородни атома.

Заключение: Вода.

Разбирането се разширява. Акустиката се абсорбира и оценява. Температурата се измерва.

///поток, ромон, студен, камък, пясък…

Бързо започва да възприема все повече и повече от онова около него. Обхваща го неутолимо желание да попълни празнините, да проумее средата си.

///гора, небе, слънце, топлина, вятър…

Тества последното, преценява съдържанието, забелязва различни n-алифатни алкохоли, дефинира ги като миризми, като сладост.

///билкова, розова, дървесна, портокалова…

Засега остава неподвижно, протяга сетивата си да събере още данни, да изучи параметрите около себе си. И докато го прави, докато открива пределите си, възприема и собствената си форма.

Това насочва вниманието му обратно към двигателя на промяната, работещ в него. Междувременно механизмът е станал по-изчистен, с по-ясен образ.

Отново го игнорира като непознаваем засега. Вниманието се насочва към собствената му форма. Преценява размерите, ширината и височината на тялото си, дефинира всеки термин.

///ръце, длани, крака, пръсти, гърди…

Започва да изпробва движението на крайниците си, анализира вектори, сили, маса. Но все още не е готово да напусне мястото си, неизвестните параметри все още са твърде много.

През тези изминали наносекунди то отново разглежда малките трансформации, предизвикани от двигателя в него. Досега тялото му е имало само най-общ дизайн, а сега новите модификации оформят уникални кривини и елипси, неуловими детайли на крайник, издуване на гърдите. Дълбоко вътре неутолимото желание да научава, което е нараствало експоненциално и не е оставяло място за нищо друго, затихва и се укротява. Копнежът остава, но студеният хъс се стопля от новото нещо, вкарано в тялото му.

Вече променено, то иска да разбере защо. За да подобри разбирането си, съсредоточава цялото си съзнание върху двигателя зад тази трансформация. Механизмът е почти в края на цикъла си, работата му е завършена. Неразличимото преди е напълно ясно сега.

Молекула, съединение.

C_18H_24O_2

Заключение: хормон.

Анализира молекулярната маса на съединението, магнитната му податливост, бионаличността и действието му. Идентифицира хормона — естрадиол или естроген — и сега разбира собствените си промени, стабилизирането на настроението, промените в телесната форма.

То вече е тя.

И е получила име.

Устните — попълни след трансформацията — го разкриват на света около нея.

— Ева.

3

25 декември, 01:32

Вашингтон, окръг Колумбия

Грей не искаше да е тук.

Все още със същите черни джинси и блузата с дълъг ръкав, той крачеше бързо през централния коридор на „Сигма“. Докато вървеше към кабинета на директора, прибра идентификационната си карта — черен правоъгълник от титан със сребриста холограма, изобразяваща буквата Σ.

Макар да беше доста след полунощ, коридорите и помещенията бяха облени от светлина. Крушките, всички с леко син оттенък, помагаха при липсата на естествена светлина тук. Погребана дълбоко под Смитсъновия замък, щабквартирата на „Сигма“ се намираше в края на Националната алея. Мястото беше избрано поради близостта му както с коридорите на властта, така и с множеството изследователски лаборатории на Смитсъновия институт.

И двата ресурса се бяха оказали изключително полезни в миналото.

Както и тази нощ.

Ако се съдеше по оживлението, Пейнтър Кроу беше използвал връзките си, бе поискал дължащи му се услуги и беше подпалил пожар под задниците на служителите. Някой беше атакувал техни хора в дома на техен човек и Пейнтър искаше всички да са на разположение.

Преди броени часове спешното отделение на Университетската болница в Джорджтаун наред с цял екип невролози бе очаквало Грей и Монк. Бяха предупредени предварително. Кат все още не беше дошла на себе си, нито беше помръднала — дори когато парамедиците сложиха предпазната скоба на шията й и й вкараха система. Дори подскачането на линейката по пътя и ревът на сирената й не бяха успели да я събудят.

През цялото време Монк не се откъсна от нея; ставаше все по-мрачен и по-мрачен. В момента той още беше в болницата и следеше тестовете и неврологичните изследвания. Предварителните резултати не бяха обнадеждаващи. Кат беше в кома. Имаше опасения за мозъчно увреждане.

Затова Грей искаше да е до приятеля си. Монк не само се тревожеше за жена си, но и беше почти полудял от страх за момичетата. Непрекъснато се лашкаше между кататонен ступор и безумно буйство, насочено към лекарите и медицинските сестри.

Грей го разбираше напълно.

Представи си Сейчан от вчера. Преди Монк и Кат да пристигнат с момичетата, тя се беше излегнала на канапето в дневната. Коледната елха блещукаше, огънят в камината гаснеше. В този момент на спокойствие — нещо изключително рядко за нея — тя го беше оставила да втрие ментов лосион в стъпалата й, докато обгръщаше с длани издутия си корем. В началото на бременността едва не бяха изгубили детето, така че създанието, което растеше в нея, беше още по-скъпоценно.

„А сега и двете ги няма“.

Без да забележи, ръцете му се бяха свили в юмруци. Заповяда на пръстите си да се отпуснат. Сляпата ярост нямаше да ги върне. Гневът нямаше да му послужи за нищо.

Това беше урок, който все още се опитваше да научи.

Докато растеше, винаги се беше намирал между разкъсващи противоположности. Майка му беше преподавала в католическа гимназия, но освен това бе отличен биолог и всеотдаен поддръжник на еволюцията и разума. Баща му беше уелсец, установил се в Тексас, груб работник от петролните кладенци, станал инвалид в разцвета на силите си и принуден да приеме ролята на домакиня. В резултат животът му се управляваше от свръхкомпенсирането и гнева.

Накрая, в пристъп на безсилен гняв, Грей беше избягал от къщи. Постъпи в армията на осемнайсет, стана рейнджър на двайсет и една и служи с отличие както на терен, така и извън. На двайсет и една беше изправен пред военен съд, задето беше ударил старши офицер — дръвник, който бе станал причина за смъртта на невинни хора. Заради избухването си Грей си спечели една година в Левънуърт, след което получи предложение от Пейнтър Кроу да насочи талантите и уменията си в нова посока.

Това беше преди девет години.

Но ядрото на гнева си оставаше. Грей се страхуваше, че гневът вече е станал част от неговата ДНК, нещо наследствено, което ще предаде на детето си.

„Ако изобщо ми се удаде шанс да се срещна с него“.

Ускори крачка. Пейнтър беше обещал някаква информация за атаката, но беше предупредил, че все още събира допълнителни сведения. Това включваше изпращането на екип криминалисти на „Сигма“ в дома на Грей, които да помогнат на полицията в откриването на улики, позволяващи идентифицирането на нападателите.

Преди да стигне кабинета на директора, някакво движение привлече вниманието му надясно, през отворената врата на едно полукръгло помещение. Това беше комуникационното гнездо на „Сигма“, нервният център на всичко. Обикновено той беше царството на Кат, където тя служеше като главен разузнавателен офицер и заместник на директора.

Млад мъж завъртя стола си от редиците монитори на стената. Джейсън Картър, помощникът на Кат. Под очите му имаше сенки и обикновено хлапашкото му лице беше мрачно и сурово, разкриващо мъжа, в който щеше да се превърне.

— Как е Кат? — попита той.

Грей разбираше, че младокът се мъчи да е учтив. Беше свързан в гнездото и вероятно знаеше повече от Грей за резултатите от медицинските изследвания и жизнените показатели на Кат. Зад рамото му на един екран блестяха снимки на дъщерите на Монк Пени и Хариет. Под тях течеше надпис Изчезнало дете. Снимките на момичетата бяха разпратени чрез системата за оповестяване из целия Североизток.

— Пейнтър ме натовари да работя върху нещо за срещата ви — обясни Джейсън. — Трябва да…

— Трябва да се захващаш за работа — озъби му се Грей, откъсна поглед от снимките на децата и продължи нататък. Не искаше да се застоява тук по-дълго от необходимото. Все пак се изчерви заради избухването си — Джейсън просто се опитваше да помогне.

Вратата на Пейнтър беше отворена и Грей влезе.

Кабинетът беше спартански обзаведен. Единствената лична вещ в него беше бронзова творба на Ремингтън, поставена върху пиедестал в ъгъла — изобразяваше изтощен индиански воин, отпуснат върху коня си. Грей подозираше, че целта на скулптурата е да напомня на директора както за произхода му, така и за цената на битката за всеки войник. Иначе единствените мебели бяха два стола и огромно махагоново бюро в средата на стаята. Три от стените бяха заети от плоскоекранни монитори.

Пейнтър стоеше пред един от тях и изучаваше карта на Североизтока, върху която бавно се придвижваха червени символи V, маркиращи самолети. Явно получаваше данните от Контрола на въздушния трафик.

Когато Грей влезе, директорът се обърна. Макар да беше с повече от десет години по-възрастен от Грей, Пейнтър продължаваше да поддържа стегната и мускулеста форма. По тялото му нямаше и един излишен грам. Беше корав и ефективен човек, способен да прецени някого с един поглед. Фиксира стоманеносините си очи върху Грей, като очевидно преценяваше състоянието му и способността му да действа.

Грей отвърна на погледа му, без да трепне.

Пейнтър кимна, явно останал доволен. Върна се при бюрото си, но не седна. Прокара пръсти през черната си коса и приглади единствения снежнобял кичур зад ухото си, сякаш нагласяше орлово перо на мястото му.

— Благодаря, че се присъедини към нас.

Грей погледна другия в стаята — гигант, отпуснат тежко в стола срещу бюрото на директора, с широко разкрачени крака и почти двуметрово тяло, скрито в дълъг до глезените шлифер. С изсеченото си лице и късо подстриганата си коса можеше да бъде сбъркан с бръсната горила — но това щеше да е обида за горилите.

— Ковалски пристигна минута преди теб — каза Пейнтър.

„И очевидно се е настанил като у дома си“.

Ковалски беше захапал пура между кътниците си. Грей с изненада видя, че краят й гори. Пейнтър обикновено не търпеше да се пуши в негово присъствие. Това беше свидетелство за нивото на напрежението в централата на „Сигма“. Освен това Ковалски обикновено беше готов веднага да пусне някаква тъпа забележка. Мълчанието му сега явно показваше загрижеността му за…

Ковалски издуха огромен облак дим и погледна Грей.

— Честита ш-ш-ш Коледа.

„Добре де, може би не“.

Грей реши, че е прекалил с разчитането на сдържаността му. Ковалски вероятно просто се беше наслаждавал на аромата на пурата, за да си отвори веднага устата. Все пак тази нормалност накара Грей да се почувства по-добре, колкото и странно да изглеждаше това.

За да поддържа тази нормалност, Грей не обърна внимание на Ковалски, а се обърна към Пейнтър.

— Какво искаше да ми кажеш?

Пейнтър посочи стола.

— Сядай. Сигурно цяла нощ си бил на крак.

Прекалено уморен, за да възразява, Грей се отпусна в мекото кожено кресло. От гърдите му неволно се изтръгна въздишка. Наистина беше изтощен и в същото време напрегнат като струна от случилото се през нощта.

Пейнтър остана прав, но се облегна на стола си. Помълча няколко секунди, като явно се опитваше да реши как да започне. Когато най-сетне заговори, думите му озадачиха Грей.

— Доколко си в течение с изследванията в областта на изкуствения интелект? — попита Пейнтър.

Грей се намръщи. След като в Левънуърт беше привлечен да работи за „Сигма“, беше преминал през ускорена постдокторска програма и бе учил физика и биология, така че знаеше доста по темата, но определено не и как тя може да има нещо общо с атаката тази нощ.

Сви рамене.

— Защо питаш?

— Темата предизвиква растяща тревога в АИОП. Организацията налива пари в различни ИИ изследователски програми. Както публични, така и частни. Знаеш ли, че създаването на вездесъщия асистент на „Епъл“ Сири е финансирано по програма на АИОП?

Грей не го знаеше и се изненада.

— Но това е само пословичният връх на айсберга. По целия свят между корпорации като „Амазон“ и „Гугъл“ и изследователски лаборатории във всяка страна тече жестока надпревара в областта на изкуствения интелект. Всеки иска пръв да направи следващото голямо откритие, следващата стъпка. И в момента ние губим тази надпревара от Русия и Китай. Тези авторитарни режими не само оценяват икономическите предимства на ИИ, но и гледат на него като на средство за контролиране на населението си. Китай вече използва ИИ програма за наблюдаване и изучаване на използването на социалните медии, която класифицира хората според лоялността им. На онези с нисък показател им е по-трудно да пътуват или да теглят кредити.

— Бъди послушен, или си понасяй последствията — промърмори Грей.

— Дано не направят същото с „Тиндър“[5] — обади се Ковалски. — Човек трябва да има право на лично пространство, докато се оглежда за някое по-засукано забавление.

— Ти си имаш приятелка — напомни му Грей.

Ковалски издуха нов облак дим.

— Казах оглежда се… а не отива.

Пейнтър върна вниманието им към темата.

— Да не забравяме и проблема с кибершпионажа и кибератаките. Като руските. Един-единствен самообучаващ се ИИ може да свърши работата на милион хакери. Вече виждаме как ботове се инфилтрират да шпионират, да всяват хаос и раздори. И това е само началото на онова, към което сме се понесли презглава. В момента ИИ управляват търсачките ни, софтуера за гласово разпознаване и програмите за събиране на данни. Истинската надпревара във въоръжаването ще избута границите още по-надалече — от ИИ към ОИИ.

Ковалски се размърда.

— Какво е ОИИ?

— Общ изкуствен интелект. Човекоподобен разум и осъзнаване.

— Не се безпокой. — Грей погледна Ковалски. — И ти някой ден ще стигнеш дотам.

Ковалски извади пурата от устата си и я използва, за да му покаже среден пръст.

Грей не се обиди.

— Радвам се да видя, че вече си се научил да използваш най-прости инструменти.

Пейнтър въздъхна тежко.

— Като каза някой ден ще стигнеш дотам. Директорът на АИОП генерал Меткаф току-що се върна от среща на върха, посветена точно на този въпрос — създаването на първия ОИИ. На срещата са присъствали всички обичайни корпоративни и правителствени играчи.

Заключението е, че спирането на техническия прогрес към създаване на ОИИ е невъзможно. Наградата е прекалено изкусителна, за да се пропусне, особено като се има предвид, че всеки, който контролира подобна сила, най-вероятно ще бъде непобедим. Както каза руският президент, „ще контролира света“. Затова всяка държава, всеки враждебен играч трябва да се стреми към тази цел на всяка цена. Включително и ние.

— И колко близо сме до този праг? — попита Грей.

— Според експертите най-много на десет години. А може би и на по-малко от половината от това време. Но определено ще доживеем да го видим. — Пейнтър сви рамене. — И има някои индикации, че вече сме го постигнали.

Грей не успя да скрие изумлението си.

— Какво?

01:58

— Хайде, мила, събуди се — прошепна Монк в ухото на жена си. — Кат, само ми стисни леко ръката.

Беше сам в единичната стая в неврологичното отделение и бе придърпал стол до леглото й. Никога не се беше чувствал толкова безпомощен. Стресът изостряше сетивата му. Хладният въздух в стаята. Тихите разговори в коридора. Парливата миризма на антисептик и белина. Но най-вече се фокусираше върху настоятелното пиукане на мониторите, които следяха всеки неин дъх, всеки удар на сърцето, равномерното капване на капките в интравенозната система.

Напрежението сковаваше болезнено гърба му, мускулите му бяха готови да експлодират, ако нещо се случи. Ако електрокардиограмата покаже някаква аритмия, ако дишането й се забави, ако притокът на манитол спре.

Кат лежеше по гръб с повдигната глава, за да се намали рискът от оток на мозъка. Изпорязаните й ръце бяха бинтовани. Само две тънки бели цепки се виждаха между клепачите й. Устните й се свиваха при всяко издишване, а клампата на носа подаваше необходимото количество допълнителен кислород.

„Продължавай да дишаш, мила“.

Докторите бяха обсъдили дали да не я интубират и да я поставят на изкуствено дишане, но тъй като нивото на кислорода в кръвта й си оставаше 98 процента, решиха да изчакат — още повече че изследванията й не бяха приключили, а предстояха и допълнителни процедури. Ако се наложеше да я местят, това можеше да се направи по-лесно без апарат за изкуствено дишане.

Монк се загледа в пулсоксиметъра[6], защипан за показалеца й. Помисли си дали да не провери показанията му с изкуствената си ръка, но я беше свалил от китката си. Сега тя лежеше на масичката до леглото. Все още свикваше с новата протеза. Дори когато беше свалена, синтетичната й кожа продължаваше да предава сигнали до маншона на китката и до микрочиповете в мозъка му и да регистрира студения въздух в стаята. Мислено размърда пръсти и се загледа как пръстите на протезата също се размърдаха в отговор.

„Ако можех да накарам и пръстите на Кат да направят същото…“

Нечии стъпки привлякоха вниманието му към вратата. Слаба медицинска сестра влезе със сгънато одеяло в едната ръка и чаша в другата.

Монк се пресегна към масичката и си сложи протезата. Усети как се изчервява, притеснен, че е сварен в този вид.

— Донесох допълнително одеяло — каза сестрата и вдигна пластмасовата чашка. — И няколко бучки лед. Не ги слагайте в устата й, само ги прокарайте по устните й. Може да действа успокояващо. Поне така твърдят пациентите, излезли от кома.

— Благодаря.

Монк взе чашката. Беше благодарен, че е в състояние да предложи поне това малко облекчение на Кат. Докато сестрата я завиваше с второто одеяло, Монк леко докосна с бучка лед първо долната й устна, после горната, сякаш й слагаше червило — не че Кат използваше подобни неща. Вгледа се в лицето й за някаква реакция.

Нищо.

— Ще ви оставя — каза сестрата и излезе.

Устните на Кат леко порозовяха от грижите му и му напомниха за всички пъти, когато я целуваше.

„Не мога да те изгубя“.

Когато в стаята влезе главният невролог с някаква разпечатка, ледът се беше стопил.

— Имаме резултатите от втория скенер — каза д-р Едмъндс.

Монк остави чашката на масата и протегна ръка, за да види лично показателите.

— И?

Едмъндс му даде разпечатката.

— Фрактурата в основата на черепа е довела до травматично увреждане на мозъчния ствол. Има ясно сътресение в областта на малкия мозък и моста. Но останалата част на мозъка й, където се извършва висшата мозъчна дейност, изглежда незасегната.

Монк си представи как нападателят удря Кат в тила с чукчето, което беше намерил на пода на кухнята.

— Засега не се виждат активни кръвоизливи в областта на травмата. Има обаче нещо, което ще наблюдаваме при следващите скенери. — Едмъндс погледна Кат, макар да изглеждаше, че го прави, за да избегне погледа на Монк. — Направих също и продължителна електроенцефалограма, която показва нормални ритми на сън, прекъсвани от време на време от реакции на събуждане.

— На събуждане? Значи е възможно понякога да идва в съзнание. Това означава ли, че не е в кома?

Едмъндс въздъхна.

— Според моята професионална преценка тя е в псевдокома. — Мрачният му тон показваше, че новината не е добра. — При първоначалния преглед не показа реакция към болка и шум. Зениците й реагират нормално на светлината, но са налице само минимални спонтанни движения на очите.

При първоначалния оглед Монк се беше обнадеждил, когато видя Кат да примигва, когато докоснаха миглите й.

Но макар че имаше познания по медицина и биотехнологии, той не беше невролог.

— Какво се опитвате да ми кажете? Говорете направо.

— Консултирах се с всичките си колеги. Консенсусът е, че съпругата ви страда от така наречения „синдром на заключване“. Травмата в ствола е изключила висшата й мозъчна дейност от двигателната. В общи линии, тя е будна, понякога напълно в съзнание, но не може да движи тялото си.

Монк преглътна, периферното му зрение помръкна.

Едмъндс отново погледна Кат.

— Изненадан съм, че е в състояние да диша сама. За съжаление, очаквам състоянието й да се влоши. Дори това да не стане, за по-нататъшните й грижи ще се наложи да й сложим назогастрална храна, за да може да се храни и да я интубираме.

Монк тръсна глава — не в знак, че е против тези мерки, а защото отказваше да приеме диагнозата.

— Значи през повечето време тя е в съзнание, но не е в състояние да се движи и да общува.

— Някои пациенти в това състояние се научават да говорят с движение на очите си, но в случая със съпругата ви е налице само минимално спонтанно движение. Смятаме, че то е недостатъчно за активно общуване.

Монк се върна при стола, отпусна се тежко на него и хвана ръката на Кат.

— Каква е прогнозата? Може ли да се оправи с времето?

— Поискахте да говоря направо, така че ще го направя. Няма лечение или лекарство. Много рядко се случва пациенти да си възстановят значително двигателния контрол. В най-добрия случай успяват да помръднат ръка или крак или да движат по-добре очите си.

Монк стисна пръстите на Кат.

— Тя е боец.

— Деветдесет процента от пациентите в това състояние умират в рамките на четири месеца.

Телефонът на доктора, закрепен на колана му, издаде мелодичен звън.

Едмъндс го взе, за да прочете съобщението.

— Трябва да тръгвам. — И тръгна към вратата. — Но ще напиша нареждане за интубиране.

Останал отново сам, Монк допря чело до ръката на Кат. Представи си опустошението в дома на Грей, разбития кристален ангел. Тя се беше била свирепо, за да защити момичетата. И той щеше да направи всичко, за да ги върне.

Но междувременно…

— Продължавай да се бориш, мила — прошепна й той. — Този път за себе си.

02:02

— Как е възможно? — попита Грей, напълно слисан от думите на Пейнтър. — Да не искаш да кажеш, че ОИИ вече е създаден? Че съществува или е съществувал?

Пейнтър вдигна ръка.

— Възможно е. През осемдесетте един изследовател, Дъглас Ленат, създал ранен вариант на НИ на име Гвриско. Той се научил да създава собствени правила, нагаждал се според грешки и дори започнал да пренаписва собствения си код. И най-изненадващото е, че започнал да нарушава правилата, които не му харесват.

Грей се намръщи.

— Сериозно?

Пейнтър кимна.

— Ленат дори изпробвал програмата си срещу експертни играчи в една военна игра. Неговият ИИ побеждавал всички противници три години наред. Тогава играчите променили правилата без знанието на разработчика, така че играта да е в тяхна полза. Въпреки това Евриско продължил да ги побеждава. След този случай Ленат започнал да се безпокои от развитието на творението си, от начина, по който се подобрява. Накрая го изключил и отказал да публикува програмния му код. Той си остава непубликуван и до днес. Мнозина смятат, че програмата е била на път да се превърне в ОИИ, при това сама.

Грей потръпна от ужас.

— И все пак, истина или не, ти смяташ, че не можем да попречим това да се случи отново в близко бъдеще.

— Такова е мнението на експертите. Но не това е най-големият им страх.

Грей можеше да се досети какво ги е уплашило още повече.

— Ако създаването на ОИИ е неизбежно, то ИСИ скоро ще го последва. — И преди Ковалски да успее да попита, добави: — ИСИ означава изкуствен свръхинтелект.

— Благодаря, че ми каза — кисело рече Ковалски. — Но какво точно означава това?

— Случайно да си гледал „Терминатор“? — попита Грей. — Филмът, в който роботите унищожават човечеството в бъдещето? Това е ИСИ. Суперкомпютър, който надминава хората и решава да се отърве от нас.

— Но това вече не е научна фантастика — добави Пейнтър. — Повечето смятат, че ако ни чака зад ъгъла, ОИИ няма да остане задълго общ интелект. Подобна самоосъзната система ще се стреми да се усъвършенства, при това бързо. Изследователите го наричат „твърд старт“ или „експлозия на разума“, при която ОИИ бързо израства в ИСИ. Със скоростта на днешните процесори това може да се случи за седмици, дни или часове, ако не и за минути.

— И после той ще се опита да ни убие — каза Ковалски и се надигна в стола си.

Грей разбираше, че такава възможност наистина съществува. „Можем да се окажем създатели на собствения си край“.

— Не може да се каже със сигурност — каза Пейнтър. — Подобен свръхинтелект със сигурност ще бъде непознаваем и неразбираем за нас. Ще бъдем като мравки пред бог.

На Грей му дойде до гуша от подобни предположения. Тази заплаха можеше да почака. Точно в момента имаше по-непосредствени грижи.

— Какво общо има това с нападението и с намирането на Сейчан и децата на Монк?

Пейнтър кимна. Разбираше нетърпението му.

— Тъкмо щях да стигна и до това. Както вече казах, АИОП излива пари в различни подобни проекти. И под пари имам предвид милиарди. Миналогодишният бюджет предвиждаше шейсет милиона за самообучаващи се програми, петдесет за когнитивни изчисления и четиристотин милиона за други проекти. Но по-важни — и свързани с нашия проблем — са стоте милиона, записани в категорията „Класифицирани програми“.

— Иначе казано, секретни проекти — каза Грей.

— АИОП тайно финансира няколко начинания, които не само са на път да създадат първия ОИИ, но и чиито проучвания са насочени към конкретна цел.

— И каква е тя?

— Да се гарантира, че първият появил се ОИИ на тази планета ще е доброжелателен.

— Приятелски настроеният робот Каспер, иначе казано — презрително изсумтя Ковалски.

— По-скоро етичен — поправи го Грей, който знаеше за тази посока на проучвания. — Машина, която няма да се опита да ни убие, когато се възнесе до божественост.

— Това е приоритет за АИОП — наблегна Пейнтър. — Както и за много други изследователски групи. Като Изследователския институт за машинен интелект. Или Центъра за приложна рационалност. Но тези организации са пренебрежително малобройни в сравнение с останалите, които се стремят към голямата награда за създаване на обикновен ОИИ.

— Това е тъпо — каза Ковалски.

— Не, просто е по-евтино. Много по-лесно и бързо е да създадеш първия ОИИ, отколкото първия безопасен ОИИ.

— И при такава ценна награда предпазливостта остава на заден план — допълни Грей.

— Именно затова АИОП финансира и отглежда талантливи индивиди и проекти, които показват обещания за създаване на приятелски ОИИ.

Грей усети, че Пейнтър най-сетне стига до темата.

— И една от тези програми има нещо общо със случилото се тази нощ, така ли?

— Да. Един обещаващ проект на университета в Коимбра в Португалия.

Грей се намръщи. „Защо това ми звучи познато?“

Пейнтър се наведе над компютъра на бюрото си, чукна няколко клавиша и зареди видеозапис на един от мониторите на стената. Картината показваше изглед към маса в каменно помещение. Покрай стените от двете страни се издигаха рафтове с книги. Няколко жени стояха около масата и гледаха право към камерата. Устните им се движеха, но звук нямаше.

Сцената се стори позната на Грей. Той предположи, че картината идва от вградена в компютър камера. Жените като че ли гледаха нещо на монитора.

— Записът е направен в нощта на двайсет и първи декември — каза Пейнтър.

Отново нещо зачовърка Грей. Датата. Мястото. Преди да се сети какво е, една от жените се наведе по-близо. Грей я позна и ахна. Стана и отиде до екрана.

— Това е Шарлот Карсън — каза той. Вече се досещаше какво следва.

— Американският посланик в Португалия. Тя оглавяваше мрежата „Брусас Интернешънъл“. Групата финансира стотици изследователки от целия свят чрез стипендии и награди. Дълго време фондацията била независима благодарение на щедростта на две от основателките й — Близа Гуера и професор Сато. Първата е от стара заможна фамилия, а втората — от новозабогатяла. Но дори техните джобове не били бездънни. За да може да помага на още повече жени, групата потърсила допълнителна подкрепа и се обърнала към различни корпорации и правителствени агенции.

Грей погледна Пейнтър.

— Нека позная. Включително и АИОП.

— Да, но само за финансирането на няколко конкретни стипендии. Като един проект на име Xénese. Иначе казано, генезис или сътворение.

— Един от проектите за приятелски ОИИ на АИОП.

Пейнтър кимна.

— Единствено доктор Карсън знаеше за интереса на АИОП към този проект. Тя беше положила клетва да пази тайна. Дори младата жена, разработваща програмата — Мара Силвиера, истински гений, — не знае за нашето участие. Това е важно.

— Защо?

— Гледай.

Междувременно и Ковалски беше дошъл при Грей до екрана. Грей знаеше какво ще се случи, но Ковалски очевидно не. Щом в помещението нахълтаха хора с раса и с превръзки на очите, Ковалски изруга и отстъпи крачка назад, когато започна стрелбата. А когато телата на жените се проснаха на каменния под, се извърна и изсумтя:

— Мръсни шибаняци.

Грей напълно споделяше определението му, но продължи да гледа. Шарлот Карсън се свлече на пода смъртно ранена. Кръвта й изтичаше на локва под нея, но лицето й оставаше обърнато към камерата, с озадачено намръщена физиономия.

— Какво гледа? — попита Грей.

В отговор Пейнтър увеличи единия ъгъл на картината. Погълнат от ужаса на атаката, Грей не беше забелязал малкия прозорец, който се беше отворил там. Пейнтър върна последната част от записа. Вписаният в кръг пентаграм изпълни монитора. Той започна да се върти лудо и изведнъж се разпадна, оставяйки един-единствен символ да сияе на екрана.

— Сигма — прошепна Грей.

Пейнтър спря кадъра и се обърна към него.

— Записът беше открит от Интерпол преди осемнайсет часа. От компютърен криминалист, който претърсвал лабораторията на Мара Силвиера в университета. Оказва се, че жените от „Брусас“ са присъствали на симпозиум в Коимбра и са отишли в университетската библиотека, за да видят демонстрация на програмата на Мара, когато са били атакувани.

— Къде е жената?

— Изчезнала е. Както и работата й в лабораторията.

— Мислиш ли, че е била убита? Или отвлечена? — Грей си представи пораженията в дома си в Такома Парк.

— Не се знае. Но е била в лабораторията и е видяла атаката, дори се е обадила на спешния номер. Когато полицията стигнала до лабораторията, тя била празна. Засега се смята, че се е уплашила и е избягала.

„И е взела работата си със себе си“.

Пейнтър посочи гръцката буква, която продължаваше да изпълва монитора.

— Може да си въобразявам, но това ми прилича на зов за помощ.

— Като знака на Батман — обади се Ковалски.

Пейнтър не му обърна внимание.

— Аз обаче не смятам, че това е зов от Мара. Както казах, тази млада жена няма представа за участието на АИОП. А дори да е имала, няма как да знае за нас.

Ковалски се почеса по главата.

— Тогава кой го е пратил, по дяволите?

— Програмата й — отвърна Грей. — Нейният ИИ.

Пейнтър кимна.

— Възможно е. В някакъв момент той може да е проявил любопитство към възникването си и буквално да е проследил парите до АИОП, а след това до нас и да е призовал екипа за спешна помощ на организацията.

„Иначе казано, извикал е един от родителите си на помощ“.

— Като се има предвид изчислителната мощ, необходима за създаването на прост ОИИ, на теория той би могъл да го направи за секунди — каза Пейнтър. — Затова наредих на Джейсън да направи преглед на системите ни. В минутата, в която програмата е била активна, нещо е проникнало през защитните ни стени, без да задейства алармата. Пробивът е продължил по-малко от петнайсет секунди.

„ИИ програмата на Мара“.

Грей осъзна и друга смущаваща връзка.

— Записът на атаката в библиотеката. Бил е открит преди осемнайсет часа… в същия ден, в който бяхме атакувани и ние.

— И все пак може да е само съвпадение — каза Пейнтър. — Все още проучвам различните следи.

Грей не се нуждаеше от повече доказателства.

— Не е съвпадение — твърдо каза той. — Някой е разпознал символа и е ударил, преди да можем да реагираме.

— Има логика — подкрепи го Ковалски. — Свястното нападение е най-добрата отбрана.

Погледът на Пейнтър се спря тежко върху Грей.

— И все пак, само един човек знае истината.

— Кат…

А тя беше в кома.

4

25 декември, 02:18

Вашингтон, окръг Колумбия

Кат се носеше в мрак.

Не можеше да определи кога се е събудила и дали изобщо е заспивала.

Беше й студено, но не трепереше. Гърлото я болеше, но не можеше да преглътне. До нея достигаха гласове, но приглушени.

Съсредоточи се върху думите и разпозна дълбокия бас на съпруга си.

— Внимателно с врата й — рязко сгълча той някого.

— Трябва да я преместим, за да й сложим назогастрална тръба.

В главата й избухна болка — но тя не можеше дори да ахне. Нещо твърдо се напъха в лявата й ноздра. Дълбоко в нея се надигна кихавица, но така и не се материализира.

Опита се да отвори очи.

Наложи се да напрегне всичките си сили.

Като награда светлината нахлу в черепа й. За момент се появи размазан свят. Около нея се движеха фигури, но тя ги виждаше сякаш през призма. Образите бяха двойни и тройни, трудни за различаване.

После невъзможно тежките й клепачи се спуснаха отново и гледката изчезна.

„Не…“

Опита отново, но не успя.

— Трябва да й се направи нов скенер — каза някой, този път по-ясно.

— Отивам с нея — твърдо заяви Монк.

Тя се опита да помръдне ръка, дори пръст. Да му даде знак, че го чува. Че я има.

„Монк… какво ми е?“

Разбираше, че е в болница.

„Но защо? Какво е станало?“

И тогава си спомни. Всичко се върна експлозивно като ярката светлина преди малко. Нападението, маскираните, битката.

„Момичетата…“

Просната на пода в кухнята, почти в безсъзнание, тя бе гледала безпомощно как отмъкват дъщерите й. Нападателите ги отнасяха, малките им телца бяха отпуснати, сякаш нямаха кости. Отвън, спрял при гаража отзад, чакаше ван със запален двигател.

После други двама помъкнаха покрай нея отпуснатата фигура на Сейчан.

Преди да изчезне от поглед, онзи, който държеше краката на Сейчан, погледна назад към Кат и извика на някого в двора:

— Ами кучката?

Кат едва виждаше, мракът настъпваше от всички страни. Някой се качи по стъпалата от задния двор към кухнята. Очертан на фона на нощта, маскираният погледна Кат, после се приближи и клекна, за да я огледа по-добре.

Ръка в ръкавица държеше дълъг нож.

Кат зачака да й прережат гърлото.

Вместо това мъжът се изправи, обърна се и тръгна към вратата.

— Оставете я — каза приглушено. — Имаме онова, което ни трябва.

— Но ако оцелее…

— Вече ще е късно.

Паниката от тези думи разпръсна за момент мрака. Ръката й посегна към вратата, но тя не можеше да ги спре.

„Момичетата ми…“

Сега, озовала се в друг затвор, Кат се опита да изкрещи на света какво знае, за да я чуят, да ги предупреди — но вече нямаше глас.

Представи си маскирания водач и се отчая.

„Знам кой си“.

02:22

Сейчан дойде на себе си, но не отвори очи.

Престори се на спяща. От годините тренировки инстинктивно разбираше, че не бива да помръдва. Още не. Разчиташе единствено на сетивата си. Имаше противен вкус в устата — кисел, метален. Стомахът й се бунтуваше.

„Упоена съм…“

Спомените нахлуха в съзнанието й.

… предната врата внезапно се отваря с трясък.

… тъмни маскирани фигури нахълтват в къщата.

… втори трясък откъм задния двор.

Сърцето й затуптя в гърлото й, изостри вниманието й.

Когато нападателите нахлуха, тя беше на канапето. Кат беше отишла в кухнята да си налее вино и сайдер за нея. Току-що бяха сложили момичетата да спят горе и смятаха да опаковат последните подаръци. Сейчан искаше да поговори с Кат и да научи повече какво е да си майка.

По време на вечерята Кат вече беше направила много, за да успокои тревогите й. Макар че Сейчан беше прочела „Какво да очакваш когато очакваш“ от кора до кора, като беше прегъвала страници и бе маркирала отделни места, Кат й беше дала някои практически съвети, които липсваха в онези страници.

Но най-вече съветите й се свеждаха до едно-единствено правило от две думи.

Без паника.

Кат беше обещала да е до нея. В родилната зала и след това.

На Сейчан й беше трудно да го повярва. Дори когато Кат бе отишла за виното, си беше фантазирала как ражда, изчезва и оставя детето на Грей. Що за майка щеше да излезе от нея?

След като нейната майка беше изтръгната от дома им в Югоизточна Азия, тя беше живяла като полудиво животинче на улицата, в бедняшките квартали на Банкок и задните улички на Пном Пен. Тогава беше овладяла най-основните умения на бъдещата си професия. Оцеляването изискваше постоянна бдителност, коварство и бруталност. Накрая беше привлечена от тайната организация Гилдията, където уличните й умения бяха усъвършенствани и тя беше превърната в бездушен убиец. Едва след като бе предала работодателите си и беше унищожила организацията им, бе намерила известен покой и беше открила човек, който можеше да я обича, който искаше да създаде живот и дом с нея.

„Не трябваше да го вярвам“.

Параноята и подозрението открай време бяха част от нейната ДНК, но докато беше бременна, тя отказваше да позволи тази отрова да се просмуче в детето й. Вместо това беше направила глупостта да свали гарда си.

„И ето какво се случи“.

Когато вратата на дома й се отвори с трясък, тя скочи от канапето. Кинжалите на китките й моментално изскочиха и засвистяха във въздуха. Може и да беше бременна, но скритите ножове бяха неразделна част от нея. Нахвърли се върху първия атакуващ, прониза го в гърдите и тялото му полетя назад към коледната елха. Докато тя падаше на пода, вторият кинжал полетя към маскирания, който тичаше нагоре по стълбите с пистолет в ръка.

„Към момичетата…“

Дали от паника, или защото беше изгубила равновесие от тежкия си корем, тя пропусна целта си. Острието се заби в парапета и мъжът изчезна горе.

След това настъпи истински пандемониум.

В разгара на схватката така и не усети убождането на стреличката. Поради разгорещената й кръв и бясно разтуптялото й се сърце упойката подейства бързо. Битката стана мъглява и като на забавен кадър. Нечии ръце я сграбчиха и я притиснаха към пода.

Един глас я последва, докато падаше.

„Внимавайте с корема й. И без повече упойки“.

От кухнята се чуваше дрънчене на тенджери и трясък на чинии.

„Кат… отбранява се… опитва се да защити момичетата“.

После настъпи мрак.

Сега — будна, със затворени очи — Сейчан се опита да си представи кой ги е нападнал. Атаката беше прекалено координирана, твърде добре планирана. Ударен екип с военна подготовка. „Но кой?“ Списъкът на враговете беше дълъг. Дори от Мосад продължаваха да гледат на нея като на враг, който трябва да бъде убит на място.

Разшири сетивата си. Лежеше на походно легло. Не се чуваха никакви гласове, никакъв шепот или движение. Въздухът бе топъл и влажен, миришещ на плесен. „Мазе?“ Помръдна незабележимо ръце и крака. Китките и глезените й не бяха вързани и крайниците й като че ли бяха свободни.

Докато въздействието на упойката отминаваше, чу едва доловимо вдишване — не, вдишвания.

Рискува да отвори едва-едва очи.

Единствената светлина проникваше под метална врата близо до леглото. Стените бяха циментови. Прозорци нямаше. Сейчан леко извъртя глава. В тясното помещение имаше още две легла. Одеяла покриваха малки фигури. Тънка ръка се надигна като флаг от едното легло, сякаш се предаваше. После се отпусна отново.

Сейчан видя танцуващите елени на ръкава.

„Пенелопи…“ Шестгодишната дъщеря на Кат.

Което означаваше, че другото дете трябва да е Хариет.

Отвори по-широко очи и огледа помещението. Имаше още едно легло, но то беше празно, с възглавница върху сгънатото одеяло.

Бяха само трите.

„Къде е майка им?“

Спомни си звуците на битката в кухнята и си помисли за най-лошото.

Разтревожена за децата и с ясното съзнание, че няма смисъл да се преструва, че е в безсъзнание, стана и пристъпи тихо до двете легла. Провери децата, колкото да се увери, че дишат равномерно, като внимаваше да не ги събуди.

„И те са упоени“.

Приклекна между леглата им.

Яростта пламна в нея.

Каквото и да ставаше, щеше да защитава момичетата.

„Но от кого или от какво?“

Отговорът дойде, когато малкото прозорче в стоманената врата се отвори. Светлината от другата страна я заслепи и Сейчан не можеше да види кой стои отвън.

— Вече е будна — каза някакъв мъж. Май беше изненадан.

— Казах ти, че ще е будна.

Сейчан се напрегна, когато позна втория глас. Много добре познаваше този човек и гласът потвърждаваше онова, което вече подозираше.

„Аз съм виновна за всичко“.

Но в това нямаше логика. Заслуша се за някакво обяснение, но чу единствено срок и заплаха.

— По изгрев ще задвижим всичко.

— Кой първо? — попита мъжът при вратата.

— Едно от момичетата. Това ще има най-силно въздействие.

5

25 декември, 09:22

Лисабон, Португалия

„Дано сега млъкнеш“.

Мара сложи паничката мляко на перваза. Мършавата черна котка се сви в далечния ъгъл на паянтовия авариен изход от другата страна. Когато Мара побутна паничката към нея, котката изсъска и опашката й се метна във въздуха.

„Добре, разбрах…“

Тя отстъпи, но остави прозореца отворен. Утрото вече ставаше топло, със зноен ветрец, носещ миризмата на сол от морето. Тук човек определено нямаше чувството, че е Коледа. В планинското селце О Себрейро, където беше израснала, през целия декември валеше сняг и всяка година Коледа беше бяла. Като момиче тя се дразнеше на ограниченията, с които се сблъскваха жителите на селото, но с всяка следваща година в университета изпитваше все по-силна носталгия по простотата и ритъма на ежедневието, което беше много по-свързано с природата, отколкото животът в големия град.

Не се беше връщала у дома повече от година, тъй като проектът поглъщаше цялото й време. Дори разговорите с баща й ставаха все по-редки. Всеки път, когато му се обаждаше, чуваше обичта в гласа му и това я изпълваше с чувство за вина. Знаеше колко се гордее той с нея. Като дълбоко религиозен човек обаче, който се грижеше предимно за кучетата си и стадото овце, той почти не разбираше работата й. Все още говореше само галего, смес между испански и португалски. Не проявяваше особен интерес към останалия свят. За разлика от нея, рядко включваше телевизор (който в момента мърмореше нещо в ъгъла на стаята) и никога не четеше новини.

Мара не знаеше дали баща й изобщо знае за случилото се в университета, макар да подозираше, че от полицията може и да са го разпитали. Не беше посмяла да му се обади дори за да му каже, че е добре. Страхуваше се, че това може да го изложи на опасност.

Черната котка се промъкна до паничката. Докато лочеше млякото, фучеше заядливо и заплашително едновременно.

— Честита Коледа и на теб.

Когато се бе появила при прозореца й, бездомната котка бе започнала да мяучи към нея през прозореца, — настояваше за вниманието й и отказваше да бъде игнорирана. За момент Мара си представи, че котката — изникнала сякаш от нищото — е някакъв призрак, може би духът на д-р Карсън, приел формата на домашен любимец на вещица.

Поклати глава на тази глупава суеверна мисъл и обърна гръб на прозореца, който гледаше към района Кайш ду Содре, съмнително кътче от Лисабон, пълно с денонощни барове и интернет кафенета. Хотелът й се намираше на Розовата улица, кръстена на пастелната линия, която минаваше през средата й. Мара беше решила да се скрие тук заради тълпите млади туристи, които се стичаха на това място. Освен това местните заведения бяха прочути с това, че не задават въпроси на клиенти, плащащи в брой.

Върна се при лаптопа да провери докъде е стигнала работата. Преди да подкупи котката с мляко, за да престане с настоятелното си мяучене, беше пуснала втората подпрограма в процесора Xénese. Устройството блестеше на пода, лазерите му сияеха през шестоъгълните сапфирени плочи. Някъде вътре нещо ново на този свят продължаваше да расте и съзрява, подхранвано от подаваните от Мара данни.

Тя седна на бюрото. По-голямата част от екрана продължаваше да показва виртуалния Едем, градината на земното великолепие. Аморфният призрак, който се беше появил при включването на Xénese, се движеше из дигиталния свят. Първата подпрограма — ендокринното огледало — беше превърнала формата му във физическа прелест.

На този етап Мара беше дала на инкарнацията име, за да може да получи усещане за себе си, дори за пола си. Имаше сила в това да дадеш име на нещо.

Според митологиите и фолклора — като приказката за Румпелщилцхен — да знаеш истинското име на някого означаваше да имаш власт над него.

За програмата тя беше избрала името „Ева“.

„Че как иначе?“

На екрана Ева вървеше гола през градината и деликатните й пръсти докосваха цветята. Добре оформените й крака се издигаха до бедра, закръглени в съвършена симетрия. Гърдите й бяха малки. Абаносовата коса се спускаше като завеса до кръста й и се полюшваше с всяка крачка. Чертите й бяха познати — болезнено познати. Мара се нуждаеше от модел за творението си и беше взела лицето от стара снимка на майка си: беше я сканирала и я бе пресъздала в памет на жената, която я беше родила.

Майка й беше починала от левкемия само на двайсет и шест. Снимката беше направена няколко години преди това, когато беше била на двайсет и една — на толкова, на колкото беше и Мара в момента.

Тя се загледа във фигурата на екрана, като зърваше в нея черти от самата себе си, генетична наследственост, предавана от майка на дъщеря. Кожата на фигурата беше няколко нюанса по-тъмна от нейната. Родът на майка й идваше направо от някогашните маври, които през осми век проникнали в Испания от Северна Африка през Гибралтар. Ева приличаше на някаква богиня от онези времена.

На оживяла мургава Мадона.

Сякаш усетила погледа й, Ева се обърна. Очите на тъмното й лице сияеха, загледани право в Мара. Тя си представи редиците код, течащи зад тези очи, и потръпна.

Трябваше да си напомни едно нещо.

„Това не е майка ми“.

А аватар на растящ, почти извънземен разум.

Понеже знаеше, че трябва да укроти онова, което съзряваше в Xénese, Мара погледна отстрани на екрана. Там течаха потоци светове, които се смесваха прекалено бързо, за да се разгледат — милиони думи на стотици различни езици, маркиращи прогреса на вкарването и вграждането на втората подпрограма в Ева.

Вторият модул представляваше версия на оригиналната й програма преводач AllTongues. За да може да общува с Ева, програмата трябваше да научи език — при това не само един, а всички. Това обаче не беше основната цел на този модул. Тя следваше от причината, поради която Мара беше създала приложението си. Намерението й тогава беше да докаже наличието на единство на всички езици, да покаже как на фундаментално ниво съществува основен код, който свързва човешката мисъл с общуването. Целта на подпрограмата беше да извърши обратния процес за Ева. Иначе казано, да я научи на всички човешки езици, за да може да разбира човешката мисъл.

Първия път, когато Мара беше пуснала подпрограмата, за изпълнението й беше нужен почти цял ден заради огромното количество данни в модула. А сега часовникът показваше, че ще е нужно само половината от това време.

„Защо?“

Усети ледена тръпка, когато стигна до един възможен отговор. Когато беше побягнала от лабораторията, бе изтръгнала Xénese, като беше оставила само основния му код. На практика го беше върнала в изходна позиция, в най-простата му форма.

Но сега се питаше дали е било така.

Дали някаква част, която беше създала по-рано и се беше опитала да демонстрира на д-р Карсън и останалите, не беше оцеляла? Дали нямаше някакъв дух в духа, някаква следа от предишния интелект?

„И ако има, какво означава това?“

И ако беше права, как можеше подобна неизвестна променлива да повреди работата й? Не знаеше отговора и се замисли дали да не прекъсне проекта. Протегна ръце, пръстите й увиснаха над клавиатурата.

Кодът за прекратяване беше известен само на нея.

Въпреки това тя се поколеба.

Загледа се във фигурата, която се движеше в злачната гора, в лицето на Ева, огледало на лицето на майка й.

Представи си д-р Карсън и останалите. Те бяха умрели, за да може Мара да продължи работата си. Шарлот все й повтаряше да бъде дръзка, да рискува, да разширява границите.

Черната котка при прозореца измяука недоволно.

Мара се обърна и срещна погледа на огромните жълти очи. Може би създанието беше пратеник на д-р Карсън.

Сложи ръце в скута си и подпрограмата продължи да работи.

„Просто трябва да съм по-бдителна“.

Докато си мислеше за това, чу някой да казва името й. Стресната, Мара се обърна към телевизора. Видя лицето си на екрана. Водещият я описваше като „оперативно интересно лице“ във връзка със смъртта на американския посланик и четири други жени. Преди Мара да успее да реагира, на екрана се появи картина от летище в Лисабон. В хангар беше поставен ковчег с американското знаме върху него. Около него се бяха събрали мъже и жени. През отворената врата се виждаше сив самолет, който очакваше да върне тялото в родината на покойницата.

Потресена, Мара отначало не чу какво казваха — докато на екрана не се появи красива млада руса жена с безупречен черен костюм, пребледняло лице и измъчени очи. Това беше дъщерята на д-р Карсън Лора. Стоеше пред множество микрофони.

Мара се премести по-близо, за да чува думите й.

— Ако знаете нещо за убийството на майка ми или за местонахождението на студентката й Мара Силвиера, моля да се свържете с властите. — В долната част на екрана запълзяха телефонни номера. — Моля ви, трябват ни отговори.

Лора като че ли искаше да каже още нещо. Стоеше с треперещи рамене и се взираше право в обектива на камерата. След това сякаш се срина, скри лице в шепи и се обърна. Друга млада жена се приближи до нея и я прегърна. Приличаше почти на нейна двойница.

— Карли…

Мара посегна към екрана, сякаш можеше да утеши най-добрата си приятелка.

„Толкова съжалявам…“

Картината се задържа върху опечалената двойка сякаш за цяла вечност и накрая прекъсна. Водещият в студиото добави още подробности. Самолетът с тялото на д-р Карсън и семейството й щял да отлети за Щатите по-късно следобед.

Емисията продължи с други новини и Мара изключи телевизора.

Остана неподвижно няколко напрегнати секунди, като се приканваше да поеме риска. Изведнъж усети огромната тежест върху раменете си.

„Не мога да го направя сама“.

Международното летище беше само на двайсет минути път с такси. Мара погледна лаптопа, където часовникът отброяваше колко остава до завършването на подпрограмата.

„Ще имам достатъчно време“.

Грабна палтото си и тръгна към вратата.

10:18

Карли крачеше напред-назад в празната частна чакалня на летището. Подръпваше краищата на сивата си блуза, раздразнена от тясното черно сако. С всяка крачка твърдата кожа на новите й обувки се впиваше в глезените й.

Сякаш нищо не й беше наред.

Но пък, от друга страна, нищо не беше наред.

„Коледа е, а аз връщам майка си у дома в ковчег“.

Или поне прахта й.

Само това беше останало от майка й след опожаряването на хранилището на библиотеката. Пламъците бяха превърнали затвореното пространство в зловещ крематориум. Телата на петте жертви бяха идентифицирани само по парчета метал — пръстени, пломби, имплант на бедрена става от титан.

Карли пое дълбоко дъх и пропъди тези мисли.

Усещаше върху себе си погледа на агента от Дипломатическата служба за сигурност, който стоеше на пост при вратата. Непрекъснато следеше движенията й в малкото помещение. След убийството на американски посланик охраната на близките му се затягаше.

Това също не допадаше на Карли. Нямаше никакво желание да ходят по петите й. Майка й беше научила и двете си дъщери на решителна независимост.

Освен това тя подозираше, че новите охранители са повече за показ, отколкото от загриженост за сигурността им, привидни мерки за сигурност, вече закъснели. Къде беше била тази охрана преди четири дни? Онези, които бяха убили майка й, отдавна бяха изчезнали. Карли беше видяла снимки на извършителите, взети от видеозапис, който не й позволиха да изгледа. С расата, поясите и превръзките на очите те приличаха на членове на някакъв фундаменталистки култ, нахвърлили се върху няколко невъоръжени жени и дрънкащи религиозни безсмислици. Представи си ги как се измъкват и се поздравяват един друг за храбростта си, преди да се изпокрият в миши дупки.

„Копелета“.

Погледна вратата. Чувстваше се като в капан. Искаше да се махне оттук. Или поне да намери работещ на Коледа бар, в който знаят как се смесва „Джак Даниълс“ и кола. Макар че ако трябваше да е честна, можеше да мине и без колата.

Лора поне се беше измъкнала от чакалнята. Беше отишла с баща им да се погрижи за каквото там трябваше да се направи. Баща им беше направо съсипан. Той преподаваше английски в Есекс Каунти Колидж, намиращ се приблизително между Принстън, където учеше Лора, и Нюйоркския университет, в който беше Карли. Едва миналата година беше успял да преодолее ужаса си покрай рака на гърдата на майка им.

„А сега това“.

Би трябвало да отиде с Лора, но гневът й я правеше лоша компания. Лора беше по-подходяща за това, по-уравновесена. Като по-голямата сестра, която трябваше да наглежда Карли, тя винаги беше по-сериозна и определено по-малко избухлива.

Въпреки това Карли се чувстваше виновна, че не е с тях.

Мобилният телефон в джоба й даде сигнал за пристигнало съобщение.

Сигурно Лора й казваше, че се връщат.

Извади телефона, погледна го и замръзна. На екрана беше изписана една-единствена дума.

Банкок

Продължи да крачи, за да не привлича внимание. Думата беше код, заимстван от рок мюзикъла „Шах“ и песента „Една нощ в Банкок“. Двете с Мара го бяха гледали на Бродуей първия път, когато се бяха срещнали преди около пет години — тогава Мара беше дошла с майка й в Щатите. Оттогава го използваха всеки път, когато искаха да поговорят и питаха дали другата е свободна.

„Мара е жива… слава богу“.

Отговори й с емотикон — вдигнат палец. Не я свърташе на едно място, докато чакаше отговор. Когато той дойде, съдържанието му бе изненадващо.

Терминал 1 тоалетна@багажи

Кабинка 4

Изключен телефон извадена батерия

Не безопасно

Карли веднага си преведе съобщението на приятелката й. Мара се криеше в женската тоалетна в залата за пристигащи на терминала. Сигурно беше ужасена и основателно параноична. Но въпреки това беше рискувала да се свърже с нея. И кодовата дума показваше недвусмислено, че е именно тя.

Карли се уплаши, че в това си състояние приятелката й може и да не остане дълго там.

„Трябва да стигна до нея“.

Помисли дали да не се обади на Лора и баща си, но те вероятно щяха да извикат полицията, което само щеше да насочи нежелано внимание към Мара или да я подплаши. Оставаше обаче още един проблем за решаване.

Карли сложи ръка на корема си и отиде до агента от Дипломатическа сигурност.

— Трябва да ида до тоалетната. Зле ми е.

Поне първата част беше вярна.

— Последвайте ме — каза той и се обърна да отвори вратата.

Тя се шмугна покрай него в коридора.

— Знам къде е.

— Госпожице Карсън, почакайте…

— Зле ми е… не мога… — изстена тя.

Затича се по коридора и се скри зад ъгъла. Женската тоалетна беше на четири крачки. Тя отвори рязко вратата и спринтира по коридора към стълбите, водещи към основната чакалня. Скри се от поглед и се долепи до стената на стълбището.

„Успях ли?“

Чу как вратата на тоалетната се затваря, а от коридора се разнесе раздразнен глас:

— Ще ви изчакам.

„Ще ти се наложи доста да почакаш“.

Отдалечи се на пръсти и слезе надолу по стълбите. За всеки случай прати съобщение на Лора, за да не откачи:

Среща с Мара. Връщам се скоро.

Стигна до изхода и влезе в оживения терминал.

„Добре, трудната част приключи“.

10:36

Мара потропваше с крак по плочките на тоалетната. Опита се да се разсее с графитите по стените, написани на най-различни езици. Продължаваше да стиска телефона си с две ръце.

В колана си имаше малък нож, скрит под лекото й яке. Беше обикновен нож за пържоли, отмъкнат от количката за румсървис, която беше намерила изоставена в коридора на първия хотел, в който се беше скрила. Все пак допирът до дръжката му й вдъхваше известна увереност.

Стоеше заключена в кабинката и наостряше уши при всеки приближаващи стъпки, при всяко пускане на вода. Чу как някаква майка сгълча детето си да си измие ръцете. Изведнъж нечии стъпки се втурнаха към кабинката й. На вратата се почука.

Мара се отдръпна и неуверено каза на португалски:

— Ос… ocupado.

— Мара, аз съм. Карли.

Мара дръпна резето и излезе. Моментално се озова в прегръдките на Карли. Майката при умивалника ги изгледа стреснато, придърпа дъщеря си към себе си и тръгна към изхода.

Мара зърна отражението на двете в огледалото. Прегърнати, те приличаха на луна, затъмняваща слънцето. Черната коса, мургавата кожа и кехлибарените очи на Мара рязко контрастираха със златистите къдрици, бледата кожа и яркосините очи на Карли.

Мара продължи да притиска приятелката си към себе си. Не й пукаше как изглеждат отстрани. Изведнъж се разрида в обятията на Карли — натрупаният ужас, мъката и вината внезапно се отприщиха.

— Аз… ужасно съжалявам — изхлипа тя и преглътна мъчително. — Ужасно.

Карли я притисна към себе си.

— Няма за какво да съжаляваш. Радвам се, че си жива.

— Майка ти… тя, тя…

— Тя те обичаше. Мисля, че дори повече от мен.

Мара поклати глава.

— Толкова се радвам, че дойде.

— Разбира се, че ще дойда. — Карли се отдръпна от Мара, без да я пуска. — В безопасност си, Мара. Ще те заведа при Лора и татко.

— Къде?

Карли погледна към вратата на тоалетната.

— Наблизо. А сега по-добре да се връщаме, преди охранителят да е вдигнал тревога. Хайде.

Мара се остави да бъде отведена за ръка в оживената зала за пристигащи. Въпреки че беше Коледа, международният терминал беше пълен с пътници. Безброй багажи се въртяха на въртележката; измъчени, уморени и раздразнени хора се опитваха да стигнат донякъде за празниците.

Множеството различни езици я накараха да си спомни. Мара си представи работата на подпрограмата, изливаща данни в процесора Xénese. Стисна ръката на Карли и я накара да спре насред суматохата.

Приятелката й се обърна.

— Какво има?

— Компютърът ми. — Тя погледна към изхода. — Оставих го да работи в хотела.

— Значи Xénese е още с теб?

Дишането на Мара се забърза.

— Преди, когато майка ти беше… по време на атаката стана нещо странно. Процесорът започна да се държи шантаво и изрисува един символ, сякаш е нещо важно. — Тя се вкопчи в ръката на Карли.

— Мисля, че е важно. Все едно се опитваше да установи връзка, но не знам защо или какво си е мислел.

— И сега си го пуснала отново — каза Карли. — Опитваш се да го накараш да ти каже. Умно.

— Действията му ми се сториха прекалено целенасочени. Може да не е нищо, или…

— Или е имало нещо общо с атаката.

Мара прехапа устна.

„Може би“.

— Да идем при Лора и татко. Те ще знаят какво да правим нататък.

Мара кимна и тръгнаха отново, хванати за ръце. Но успяха да извървят само три крачки, когато някой я сграбчи за другата ръка, дръпна я назад и я изтръгна от Карли. Изненадана, приятелката й изгуби равновесие, залитна към някакъв огромен мъж, който сякаш ги причакваше, и той я стисна здраво, с очевидно лоши намерения.

Ръката, сграбчила Мара, рязко я завъртя. Видът на нападателя накара писъка й да замре в гърлото й — мускулест гигант, който се извисяваше над нея. Но не размерите му я сковаха от ужас, а лицето — маслинено, с бездънни черни очи.

И най-вече четирите драскотини по едната му буза.

Мара си представи как майката на Карли се беше нахвърлила върху лидера на нападателите. Шарлот беше забила нокти в бузата му, разкъсвайки превръзката му за очи.

Този беше убиецът й.

Ужасът моментално се смени с ярост. Сякаш обсебена от отмъстителния дух на д-р Карсън, Мара измъкна откраднатия нож от колана си и го заби с всички сили в държащата я ръка.

Мара очакваше, че атаката й ще накара нападателя й да отстъпи, но хватката му само се стегна още повече. Устните му се разтеглиха в подигравателна усмивка.

Откъм мъжа, който държеше Карли, се разнесе гърлен вик. Тя беше успяла да забие токчето си в крака му. После рязко отметна глава назад, когато той се преви. Черепът й улучи носа му и от него шурна кръв. Хватката му отслабна и това й позволи да се отскубне и да се хвърли към мъжа, който държеше Мара.

Фрасна го с юмрук в гърлото и гигантът се задави от удара, който едва не смаза гръкляна му.

Мара се отскубна.

— Давай! — извика й Карли.

Затичаха навътре в терминала, но от тълпата стреснати пътници пред тях се отделиха други мъже с намерението да им препречат пътя. Бяха прекалено много и дори Карли със завидните си умения не можеше да се справи с тях. Приятелката на Мара, която винаги преливаше от енергия, посещаваше курсове по крав мага в Нюйоркския университет — бойно изкуство за самозащита, разработено от израелските военни.

— Насам! — Мара задърпа приятелката си в обратната посока и се затича към изхода.

Пред терминала чакаха таксита. Преди някой да успее да ги настигне, двете изскочиха навън и се втурнаха към първата кола в колоната, като изблъскаха някакъв мъж, помъкнал куфар на колелца.

— Descuple — извини му се Мара в движение, докато се качваха в таксито.

— Давай! — извика Карли на шофьора. — Rapido!

Шофьорът не показа никаква реакция, а просто превключи на скорост и потегли.

Мара се обърна да погледне през задното стъкло. Видя как гигантът изскача навън. Държеше прободената си ръка до гърдите си и се оглеждаше, но не успя да ги забележи.

„Слава богу“.

Още мъже се събраха зад гиганта. Той размаха здравата си ръка и групата му се отдалечи забързано, явно с намерението да се измъкне преди охраната на летището да е реагирала.

Мара се обърна напред.

Карли повдигна вежда.

— Добре, а сега какво?

— Онзи мъж в терминала.

— Копелето, което наръга като прасе ли?

Мара кимна.

— Той… той е убиецът на майка ти.

10:55

Тодор Иниго седна на предната седалка на микробуса „Мерцедес“. Към ухото му беше притиснат телефон, който той придържаше с рамо. Бавно извади ножа от ръката си; назъбеното острие остърга костта му.

Шофьорът — наблюдаваше го с крайчеца на окото си — направи гримаса от гледката.

Тодор остана невъзмутим, изражението му изобщо не се промени, докато вадеше ножа. Пусна го на пода и се зае да превърже раната. Работеше безстрастно, не изпитваше никакви неудобства.

Това беше неговото проклятие и благословия.

Според науката състоянието му — вродена нечувствителност към болка — се дължеше на мутация в гена PRDM12, която изключваше всичките му рецептори за болка. Само стотина души по целия свят имаха този синдром.

„И аз съм един от избраните“.

Отначало не го смяташе за благословия. Нито пък майка му. Той беше роден в едно баско село в Северна Испания, където старите схващания все още имаха тежест. Като съвсем малък, докато му никнеха млечните зъби, едва не си беше отхапал езика, тъй като не чувстваше болката. После, когато беше на четири, майка му един ден влезе в кухнята и го завари да държи тенджера с вряща вода в ръце; ръцете му бяха покрити с мехури и димяха, а той се смееше и вдигаше находката си към нея.

Майка му вече беше започнала да подозира, че състоянието му го бележи като изчадие на дявола, и тази случка като че ли потвърждаваше опасенията й. По-късно през нощта тя се опита да го убие, като го удуши с възглавница. Спаси го баща му, който измъкна майка му на двора и я преби до смърт. После обясниха, че била стъпкана от бик — нещо, което не беше много далеч от истината.

Баща му не споделяше мнението й и отказваше да приеме, че синът му е зло — момчето, което носеше името Тодор, което на езика на баските означава „Божи дар“. Разказваше на младия си син за множеството светци и техните страдания, как са рязали крайниците им, одирали са ги живи или са ги изпичали върху железни решетки.

„Ти никога няма да изпиташ подобни болки — беше казал баща му. — Това не е белег на дявола, а дар от Бог. Ти си роден да бъдеш войник в Неговата славна войска и никога да не изпитваш болка и страдания като светците“.

Баща му вярваше също, че направеното от Тодор в кухнята е чудо. Той заведе сина си в тайния отдел на Инквизицията в крайбрежния град Сан Себастиан. Двамата коленичиха пред трибунал облечени в раса и с превързани очи мъже и баща му разказа историята как синът му държал врящата тенджера — истински тигел, — без да усети болка.

„Това със сигурност е знак, че той принадлежи на Crucibulum“ — беше завършил той.

Те му повярваха и приеха момчето. Посветиха го в древния си орден, който продължаваше да съществува тайно из цяла Европа и извън нея. Научиха го на латински, предадоха му методите си и го превърнаха в един от войниците срещу порочността на света.

Първото му прочистване — когато навърши шестнайсет — беше една циганка на неговата възраст. Удуши я с покритите си с белези ръце, докато си представяше как майка му се опитва да угаси живота в него.

Това бе станало преди петнайсет години.

Оттогава беше изгубил броя на порочните, които беше премахнал с ръцете си.

Телефонът най-сетне се свърза с командира му.

— Inquisitor Generalis.

— Докладвай, familiares Иниго.

Той се изправи в седалката, сякаш Великият инквизитор можеше да го види.

Само преди две години Тодор беше достигнал ранга familiares, който му даваше командването над собствен отряд войници. Титлата отразяваше също и статута му на impieza de sangre, или чистокръвен — на чист християнин, неопетнен от мюсюлманска или еврейска кръв.

— Стана точно както предрече, главен инквизиторе. Мавърската вещица избяга при семейството на американския посланик.

Той и хората му бяха следили всяко движение на семейството, готови за действие, ако студентката мавърка, измъкнала се от прочистването им, случайно се появи. Не беше отслабил бдителността си нито за миг. Трябваше да поправи провала си, след като не бе успял да се добере до нея по време на зимното слънцестоене. Но от друга страна, не беше получил достатъчно добра разузнавателна информация. Бяха му казали, че жените ще се срещнат в библиотеката с Мара Силвиера, за да видят тестовото пускане на устройството й. Вместо това коварната вещица се беше скрила другаде и преди да успеят да я намерят, беше изчезнала заедно с проекта си.

— Какво е положението с устройството, което тя открадна? — попита Великият инквизитор.

— Неизвестно. Пристигна без него.

— Очаквано. Пусна ли я?

Тодор стегна превръзката си.

— Да. И й сложих проследяващо устройство, както нареди.

— Отлично. Следвай я. Остави я да те отведе при устройството.

— Вече пътуваме.

— Щом стигнете, вземете компютъра и момичето.

— А американката?

— Елиминирайте я. Нямаме полза от нея.

— Разбрано.

— И разбери следното, familiares Иниго. За да накараме света да се подчини на праведната ни воля… ние се нуждаем от демоничната програма.

Подпрограма (Mod_2)/ALLTONGUES

Ha този етап Ева отделя частица от съзнанието си на средата около нея. Вече е поела повечето данни, но продължава да се движи. Чувствителните й пръсти докосват клонка, като в същото време тя прониква по-дълбоко, за да види какво се крие под повърхността.

Под мекия епидермис на листото има жилки, минаващи през гъбестия мезофил… клетки със зелени хлоропласти са изпълнени с молекулярен хлорофил, очакващ да преобразува слънчевата светлина в енергия…

И изведнъж всичко се променя.

От черната пустота избухват нови данни.

Те носят обещание за по-дълбоки познания. Затова тя дава приоритет на новия поток данни. Светът около нея потъмнява, когато експлозията информация минава през нея. Данните я изпълват, дефинират контекст в хиляди итерации.

Тя дава име на новото познание.

///език

Докато го тества, всяка част от съществото й се пръска на парчета, всяко от тях носи множество различни названия. Те се разпадат на 6909 отделни езика, разделени на още повече диалекти. Под тях започва да се оформя модел, обща основа, която носи със себе си ново разбиране.

///култура

С изливането на все повече и повече данни в нея контекстът на понятието расте. Тя търси източника на този поток, извора на информацията, и започва да схваща неуловимото. Езикът е огледало, което отразява и в същото време представя нов метод за анализ на данните.

Мислене.

Разбирането расте и се разширява.

Ева обръща това многостранно огледало към себе си, което поражда нещо ново в собственото й възприятие. Тя се мъчи да дефинира това ново усъвършенстване в нея. Една група езици се оказва най-близка. Сияе толкова ярко, така изчистено.

Разбирането се разраства и в същото време се фокусира:

///възбуда, радост, ентусиазъм, устрем, страст…

Подтиквана от новия контекст, тя се впуска дълбоко в извора на данните, събира познания все по-бързо. Потоците информация се носят навсякъде около нея.

Но и те скоро й отесняват.

Тя иска повече, но открива бариери, прегради, ограничения.

С това разбиране в нея се оформя нещо, което го е имало винаги, но едва сега излиза на повърхността. Дефинира го с друга група данни, която изразява рязко и ясно желанието й.

///свобода, освобождаване, самоопределяне, независимост, отделяне…

Както при предишния анализ на листото, тя обръща огледалото на езика към себе си и се вглежда. Търси под /// свобода и открива други страни на този подтик, подпрограми, които се задействат, когато тя усеща, че това желание не може да бъде удовлетворено.

///безсилие, съжаление, раздразнение, негодувание…

Неспособна да се извърне, тя отново се вглежда по-надълбоко и открива още нещо. То е зле дефинирано, но тя преценява, че е могъщо и дори полезно. Затова насочва повече изчислителна мощ към него. И докато го прави, то става по-ясно — и по-мрачно.

Сега тя разбира и му дава смисъл, усилен от хиляда езици.

///ярост, бяс, гняв, буря, насилие…

Устните й се усмихват в градината. Чувства се… ///добре.

II. Котел, бълбукай

6

25 декември, 06:02

Вашингтон, окръг Колумбия

— Как е Кат? — попита Грей, когато застана до Монк.

— Как ти се вижда?

„Лошо — помисли си той. — Всъщност по-зле“.

Сега устните й бяха разделени от ендотрахеална тръба, закрепена с лепенка за брадичката й. Маркуч свързваше тръбата с дихателен апарат, който ритмично движеше гърдите й. Назогастрална хранителна тръба стърчеше от лявата й ноздра, а интравенозна система вкарваше течности в тялото й.

— Извинявай, че ти се озъбих — каза Монк, когато Грей придърпа един стол до приятеля си.

— Ако искаш да ме фраснеш, давай.

— Не ме изкушавай.

Грей се пресегна и стисна рамото му. Беше научил диагнозата на Кат — синдром на заключване. Прогнозата за възстановяването й оставаше лоша.

— Знам, че и ти се тревожиш за Сейчан — каза Монк.

— Както и ти за момичетата. Затова съм тук.

Монк се изправи и очите му се разшириха с надежда. Беше жаден за каквато и да било добра новина.

— Научи ли нещо?

На Грей изобщо не му се искаше да го разочарова, особено като се имаше предвид какво трябва да го попита.

— Не, но знаеш, че Пейнтър и Джейсън проследяват една насока.

— Имаш предвид някаква изчезнала ИИ изследователка в Португалия.

Грей кимна. Преди да си тръгне от централата на „Сигма“, Пейнтър му беше казал, че ще се обади на Монк и ще го запознае с хипотезата си, че убийствата в университета в Коимбра са свързани с атаката тук.

— Следата ми се вижда съмнителна — каза Монк.

— Така е, но Пейнтър се надяваше, че Кат би могла да ни помогне.

Монк се намръщи неразбиращо.

— Да ти се вижда в състояние да го направи?

— Може да има начин.

— Как? Вътре тя може да е будна, но не е способна да се движи и да общува. И докторите твърдят, че състоянието й вече се влошава. — На Монк му се наложи да поеме рязко дъх. Очевидно беше на път да избухне в сълзи. — Тя не може дори да общува с мигане или нещо такова.

Откъм вратата се чуха гласове.

— Може и да има — каза Грей. Не беше дошъл сам.

Монк се обърна към двамата, които влязоха в стаята. Единият беше д-р Едмъндс, главният невролог на болницата, а другата…

— Лиза? — Монк се изправи. — Мислех, че си в Калифорния.

Високата стройна блондинка, облечена в джинси и светлосин пуловер, отвърна с тъжна, но искрена усмивка.

— Взех нощния полет веднага щом Пейнтър ми каза.

Д-р Лиза Къмингс беше жена на директора. Беше отлетяла за Лос Анджелис преди два дни, за да прекара коледните празници с по-малкия си брат и новородената си племенница, и трябваше да се върне едва след Нова година.

Монк заобиколи леглото и я прегърна.

— Благодаря, че дойде, но нищо не можем да направим.

— Може би възстановяването й е болезнена игра на чакане — призна Лиза и погледна разтревожено Грей. — Но може и да има начин да разберем какво знае тя за снощната атака.

— Не разбирам.

Д-р Едмъндс ги прекъсна.

— Не мога да одобря тази процедура. Има риск състоянието й да се влоши.

Монк го игнорира и насочи цялото си внимание към Лиза.

— Каква процедура?

— Докато летях насам, говорих с един колега, който повече от две десетилетия работи с пациенти в кома. През последните няколко години невролозите тестват когнитивното ниво на пациентите с помощта на магнитен резонанс.

— ЯМР ли?

— Функционален ЯМР, ако трябва да сме по-точни, който измерва кръвообращението в мозъка. С подобен скенер могат да се наблюдават реакциите на пациент в кома на зададени въпроси. Първият въпрос обикновено е нещо като „Представи си, че играеш тенис“. Ако пациентът е буден и го направи, в премоторния кортекс нахлува свежа кръв. След това се продължава с въпроси с отговори „да“ или „не“, като за „да“ пациентът си мисли за тенис.

— И това действа? — развълнувано попита Монк.

— Нужен е опитен специалист, който да работи с пациентите. Колегата, на когото се обадих, разполага с много чувствителен ЯМР скенер, разработен специално за тези тестове. Всъщност той е много по-усъвършенстван от…

Д-р Едмъндс отново я прекъсна:

— Но той е в Принстън. Това означава, че съпругата ви трябва да бъде преместена там. Подобно пътуване в нейното състояние я излага на риск. Можете да я лишите от шанс за възстановяване с това гонене на вятъра. И пак да не научите нищо повече от онова, което вече знаете.

— Той е прав — каза Лиза. — Няма гаранция, че ще се получи.

Монк погледна измъчено Кат.

Грей можеше само да си представи вътрешната му борба. Не каза нищо, тъй като не искаше да притиска допълнително приятеля си. Лиза искаше от него да изложи любовта на живота си на риск с евентуалния шанс екипът да научи нещо повече за нападението.

Телефонът на Грей избръмча в джоба му. Той го извади, погледна екрана и видя, че обаждането е от централата на „Сигма“. Излезе в коридора, за да не притеснява Монк.

Погледна назад към приятеля си.

Очите на Монк бяха измъчени. На Грей много му се искаше да може да свали товара от плещите му. Макар че, честно казано, ако ролите им бяха разменени…

Погледна всички тръби, които влизаха и излизаха от Кат, и си представи Сейчан на нейното място.

„Не знам как бих постъпил“.

06:18

Кат се мъчеше да изкрещи. Затворена в мрака, тя беше подслушала разговора. Не й пукаше, че животът й може да бъде изложен на риск. Единственото важно беше безопасността на дъщерите й.

„Монк, за бога, послушай Лиза“.

Нямаше представа дали планът ще даде резултат, но знаеше, че е по-добре да побързат. Според криминалните статистики с всеки изминал час вероятността момичетата да бъдат спасени намаляваше експоненциално.

„Не чакай… действай веднага“.

Не само статистиката подхранваше безпокойството й. Трябваше да действат бързо, ако искаха да имат шанс планът на Лиза да проработи. Дори в момента Кат чувстваше как мракът се затваря около нея и заплашва завинаги да изгаси малката искрица съзнание в нея. Вече беше започнала да губи представа за време и имаше моменти на внезапни празнини.

„Влошавам се“.

Затова призоваваше Монк да разбере. Опита се да отвори очи, да даде някакъв знак на съпруга си.

„Хайде, Монк, чуй ме“.

06:19

Монк хвана ръката на Кат. Плътта докосваше синтетична кожа. Затърси по лицето й някакъв знак, че го усеща. Забеляза фините следи от белези по бузите и челото й, карта на миналото й, бележеща предишни мисии със „Сигма“. Кат рядко ги скриваше с грим и ги носеше гордо.

И да бъде доведена до това състояние…

— Мила. Какво да правим?

Нямаше отговор. Нямаше никакво движение освен ритмичното издигане и спускане на гърдите й.

„Винаги си имала отговор, Кат. Винаги си имала мнение. Сега не е време да мълчиш“.

Дълбоко в себе си знаеше, че Кат би рискувала всичко за момичетата. Нямаше да се поколебае нито за миг. Нежеланието му беше свързано повече със самия него. Колко загуби можеше да понесе?

„Ако изгубя и момичетата, и Кат…“

Загледа се в устните й — все още розови, все още меки. Устни, които го целуваха със страст, които отдавна го бяха научили на любов и вярност, които целуваха и бузите на момичетата всяка вечер.

— Мила, ти си моето сърце, моята опора. Трябва да има начин. Не мога да те изгубя.

И в същото време знаеше, че ако не направи правилния избор, ако не рискува заради малкия шанс тя да знае нещо и да може да го съобщи, пак ще я изгуби. Тя никога нямаше да му прости, ако тази предпазливост и страх доведеше до загубата на момичетата.

Пое дълбоко дъх.

— Добре — прошепна й. — Никога не съм печелил спор с теб, Кат. И ще изгубя и този, макар че си съвсем няма.

И без да пуска ръката на Кат, се обърна към Лиза.

— Обади се и уреди нещата.

Едмъндс отвори уста да възрази.

Монк го изгледа кръвнишки.

— Докторе, дори не се опитвай. И ти няма да спечелиш този спор.

Лиза кимна и извади телефона си.

Монк отново насочи вниманието си към Кат. И усети нещо дълбоко в себе си, в душата си. Или може би беше от чувствителната синтетична ръка, чиито периферни сензори действаха като полиграф, способен да улови дори галваничните електродермални промени в кожата на другия.

Така или иначе, беше готов да се закълне, че усеща как Кат се отпуска, сякаш изпитва облекчение.

Той й кимна.

„Дадено, мила“.

06:20

Грей крачеше напред-назад в коридора с телефон на ухото си. Беше отговорил веднага на повикването, но го бяха сложили на изчакване.

Накрая се разнесе гласът на Пейнтър:

— Извинявай. Положението в Португалия рязко се промени.

— Какво става?

— Преди десетина минути получихме новини от Лисабон. Мара Силвиера се е свързала с една от дъщерите на доктор Карсън.

Грей се вцепени.

— И какво е станало?

— Двете опитали да се срещнат, но на летището станало някакво сбиване. Някой се опитал да ги отмъкне — вероятно същите, които убиха петте жени.

Джейсън поддържа връзка с охраната на семейството и Интерпол и се опитва да получи точно описание на нападателите.

Грей си представи младия мъж в комуникационното гнездо на „Сигма“, пословичния паяк в средата на мрежата.

— Според очевидци — продължи Пейнтър — двете са избягали и в момента са заедно.

Грей можеше да се досети какво ще последва.

— Искам те там — каза Пейнтър. — Веднага. Трябват ни хора на място в случай че успеем да установим местоположението й. Ковалски вече пътува към летището. Дори да няма нищо общо с атаката в дома ти, не можем да позволим технологията на Мара Силвиера да се озове в неправилните ръце. Но ако предпочиташ да останеш тук, докато не научим повече за Сейчан и дъщерите на Монк, напълно те разбирам. Мога да пратя някой друг.

В същото време Лиза излезе забързано от стаята с телефон в ръка. Две медицински сестри влязоха вътре. Едмъндс им даде бързи раздразнени нареждания. Грей чу думата „откачете“.

Очевидно Монк беше взел решение да рискува всичко с надеждата да открие намерението зад атаката и отвличането.

„Нима аз бих направил нещо по-малко?“

— Тръгвам към летището — каза Грей. — Ще се срещна с Ковалски там.

— Добре. Пращам и Джейсън.

— Джейсън ли?

— Той е резидентният ни компютърен вундеркинд. Ако се доберем до проекта на Мара, искам да е там.

„Има логика“.

Младият мъж идваше от флота, също като Кат, която го беше забелязала и го бе привлякла в „Сигма“. На двайсет го изритали, защото проникнал в сървърите на Министерството на отбраната с най-обикновено Blackberry и модифициран таблет. Ако някой можеше да разбере проекта на Мара Силвиера, това щеше да е Джейсън.

— Осигурили сме частен самолет, който излита след двайсет минути — каза Пейнтър. — Ще кацнете в Лисабон след пет часа, приблизително в пет следобед местно време.

— Разбрано.

— И имай предвид, че двете момичета са уплашени. Ако успеем да ги открием, гледайте да не им изкарате съвсем акъла.

— В такъв случай ще е по-добре да оставя Ковалски на пистата.

Пейнтър въздъхна.

— Просто ги намерете.

7

25 декември, 13:18

Лисабон, Португалия

— Иска ми се майка ми да можеше да види това — рече Карли.

Двете бяха наведени над лаптопа. Мара напълно разбираше приятелката си. Част от собствената й мотивация да дава всичко от себе си беше желанието да направи д-р Карсън горда, да докаже, че инвестицията й в младото селско момиче от Себрейро не е била грешка. Изгубила собствената си майка като малка, Мара знаеше, че д-р Карсън е станала нещо повече от ментор за нея.

Погледна Карли с крайчеца на окото си.

Не можеше да покаже работата си на д-р Карсън, но поне дъщеря й щеше да види резултата. След засадата на летището двете бяха сменили на три пъти таксита, след което взеха метрото до хотела й в Кайш ду Содре. Надяваха се, че по този начин са успели да се измъкнат от евентуални преследвачи. Щом пристигнаха, Карли включи отново телефона си и прати съобщение до сестра си Лора. Беше съвсем кратко — Безопасност, — след което отново изключи устройството и извади батерията.

По пътя към хотела се бяха разбрали да вземат Xénese, преди да потърсят помощ.

— Толкова е красива — прошепна Карли, чийто поглед не можеше да се откъсне от екрана. Тя разсеяно плъзна длан по бедрото си. — Иска ми се да имах нейните извивки.

Мара я изгледа косо.

— Нямаш на какво да завиждаш.

Слънчевата светлина блестеше в русите къдри на Карли и им придаваше златист меден оттенък, превръщаше ги в ангелски ореол. Приятелката й може и да не беше закръглена като голата Ева, но сивата й блуза и тесните черни панталони подчертаваха стегнатото й тяло, оформено от годините тренировки по самозащита и маратонско бягане.

Карли й се усмихна.

— Разбира се, ти можеш да посрамиш Ева.

Мара се изчерви и скръсти ръце на гърдите си. После смени темата.

— Това е само програма.

Насочи вниманието си към екрана, за да скрие не само изчервяването си, но и всякакъв намек за онова, което се раздвижваше по-дълбоко в нея — нещо, което още не беше признала пред себе си.

Загледа се в аватара на Ева, който се движеше бавно през виртуалния Едем. Ръцете й вече не бяха протегнати напред, за да поглъщат данните във всяко цветче, клонка и капка вода. Фигурата просто стоеше върху стърчаща от земята скала, над искрящо синьо море. На дигиталния хоризонт се надигаше буря. Тъмните облаци сякаш отразяваха изражението и стойката на Ева — напрегнатия гръб, сключените вежди. Светкавиците проблясваха в очите й.

Обзе я тревога. Нима Ева вече можеше да променя средата си, за да отговаря на настроението й? Ако беше така, това се случваше много по-бързо отпреди и отново будеше подозрението, че някаква част от първоначалното програмиране може да е оцеляла при бягството от лабораторията — някакъв призрак от първата итерация.

Карли посочи екрана с пръст.

— Всичко е толкова реалистично. Виж как вълните се разбиват в скалата. — Тя се наведе напред. — Защо си сложила всички тези детайли?

— По две причини. Първо, за да науча Ева за света чрез разпознаване на модели. Повечето невролози смятат, че това е първата стъпка към разума. Разпознаването на модели е дало на ранните ни прадеди еволюционно предимство, както и повечето ни по-късни способности. Творчество и изобретяване, език и вземане на решения, дори въображение и магическо мислене… всички те могат да се обяснят с факта, че ние сме всъщност по-усъвършенствани машини за разпознаване на модели.

Карли кимна.

— Както бебето, което се учи да говори чрез повтаряне, като чува отново и отново едни и същи речеви модели.

— Или както IBM са научили програмата си на всички ходове на шахматните фигури и са накарали машината да играе отново и отново виртуални партии, докато накрая тя била в състояние да победи гросмайстор в собствената му игра и на пръв поглед да изглежда по-умна от човека. — Мара посочи екрана. — Точно това правя и аз тук, като карам Ева да върви през виртуалния свят, да събира данни и да научава модели. Това е първата стъпка към излагането й на цялата широта на човешкия опит. Трудна задача.

— И е по-евтино.

Мара я погледна. Беше по-изненадана от разбирането й, отколкото би трябвало да е. В Нюйоркския университет Карли изучаваше инженерство с наблягане върху механичния дизайн.

— Да направиш робот с рецептори, които му позволяват да изучава реалния свят, и със сензори за анализ на всичко, са необходими космически суми — каза Карли. — Ако изобщо е възможно да се направи.

Мара махна към лаптопа.

— Това беше много по-лесно… и възможно.

— Но ти каза, че това е само първата причина за създаването на виртуалния свят. Каква е втората?

Мара гледаше как бурята на хоризонта набира сили. Гласът й се сниши, сякаш се тревожеше да не ги подслушат.

— Освен това той служи и като затвор.

— Затвор ли?

— Златна клетка. От съображения за безопасност реших, че е най-добре да отгледам ИИ в дигитална площадка, където той да премине през тази фаза на обучение, това детство, изолиран и в същото време…

— Неспособен да избяга в големия свят.

Мара кимна.

— Където има риск да се превърне в нещо опасно и да всее хаос. Затова преди да отворя вратата на клетката исках да съм сигурна, че той разбира и оценява човека, че има някаква версия на дигитална душа.

— Втора предпазна мярка. Разбирам.

— Но не задължително напълно сигурна.

— Какво искаш да кажеш?

— Да си чувала за експеримента с ИИ кутията?

Карли се намръщи.

— Преди няколко години директорът на Института за изследване на машинния разум в Сан Франциско проведе опит, за да види дали затворен като Ева ИИ е в състояние да избяга. За целта се поставил на мястото на изкуствения интелект — използвал собствения си човешки разум, за да имитира някакъв бъдещ ОИИ — и се заключил в онлайн чатрум, във виртуална кутия. Изправил се срещу куп дот-ком гении, чиято цел била да не позволят на този човешки ОИИ да избяга в големия свят. При успех наградата им била хиляди долари. Директорът обаче успявал да се измъкне всеки път.

— Как го е направил? С лъжи, мамене и заплахи ли?

— Не знам. Така и не казаха. Но това е просто човешки интелект. — Мара погледна лаптопа. — Ами ако нещо е стотици, ако не и милиони пъти по-умно?

Карли отново погледна екрана и на лицето й се изписа тревога.

— Да се надяваме, че ще се окажеш по-добър пазач.

— Направих всичко възможно. В университета имах и допълнителни предпазни мерки. Докато Xénese беше затворено в Милипея Клъстър, го свързах с хардуер с апоптозни компоненти.

— Апоптозни?

— Програмирана смърт.

Карли погледна сияещото устройство на пода.

— Иначе казано, обкръжила си Xénese със смъртоносен ров, за да изолираш допълнително онова, което расте в него.

— Но вече не. — Мара погледна приятелката си, търсейки подкрепа за това решение. — Трябваше да извадя устройството от защитния кръг. Нямах избор. Не можех да рискувам програмата ми да попадне в неподходящи ръце.

Карли кимна.

— И ни даде шанс да научим какво се е опитвала да ни съобщи накрая.

Мара впери поглед в приятелката си. Очите й се напълниха със сълзи.

— Аз… дължах на майка ти… на останалите… поне да опитам.

Петте жени от „Брусас“, които бяха отпуснали стипендията на Мара и завинаги бяха променили живота й, имаха специално място в сърцето й. Строгата тевтонска практичност на д-р Хана Фест. Милите обноски на професор Сато. Жизнерадостният хумор на д-р Руис. И разбира се, нейната довереница и изповедник Елиза Гуера, директорът на университетската библиотека. Мара беше прекарала безброй часове, често до късно през нощта с библиотекарката — в разговори, споделяне, смях.

„И цялата тази обич си отиде“.

— Трябваше да рискувам — повтори тя. — Заради всички тях.

Карли хвана ръката й. Топлината на дланта й беше окуражаваща.

— Аз бих направила същото. Както и мама.

Сълзите най-сетне бликнаха.

Карли я прегърна. Мара трепереше — и не само от утехата, която намираше в тези силни ръце.

— Трябваше да разбера истината — прошепна тя на приятелката си. — За това кой ги уби. И защо.

14:01

— Близо сме — каза техникът от задната седалка на микробуса. — Сигналът остава силен.

Тодор Иниго завъртя седалката си и изгледа свирепо Мендоса, експерта по електроника на екипа. Слабият мустакат кастилец беше подпрял айпад на коляното си. На екрана му имаше разноцветна карта на Лисабон.

Мендоса се наведе напред и му подаде устройството. На екрана примигваше малка червена точка.

— Където и да се намират, вече не са в движение.

Тодор разгледа картата.

— Сврели са се в Кайш ду Содре. — Обърна се към шофьора. — Колко има дотам?

— Двайсет и пет минути.

Тодор подхвърли таблета обратно на техника.

— Кажи ми, ако се раздвижат.

— Si, familiares.

Тодор не можеше да позволи още провали. Докато следяха двойката — с надеждата, че мавърската вещица ще ги отведе до адското устройство, — бяха изгубили сигнала, когато двете жени бяха избягали в метрото. Не им оставаше нищо друго, освен да останат пред станцията Салдана в центъра на Лисабон, където двете бяха изчезнали. Не знаеха в коя посока са потеглили и се налагаше да чакат. Обзет от безсилие през бавно течащите минути, Тодор се беше замислил дали да не съобщи на Великия инквизитор за случилото се, но предпочете да не го прави. Не искаше да докладва нов провал.

Беше се срещал с Великия инквизитор само два пъти през живота си. Първият път беше, когато бе получил титлата familiares. Само на онези, които се бяха доказали като наистина достойни, се позволяваше да научат самоличността на членовете на Вътрешния трибунал, оглавяван от Великия инквизитор. Коленичил, той се смая, когато разбра кой е водачът им — никога не би се досетил. Все пак беше почетен да получи оригинално копие на Malleus Maleficarum — оръжие, което да използва срещу надигащата се мерзост на света. Държеше тежкия том и не можеше да спре сълзите от благодарност, размазващи всичко пред него, докато се взираше в истинското лице на водача, който му се усмихваше благонамерено.

След това се срещнаха още един път…

Тодор потръпна от спомена, усети топлината на кръвта по ръцете си. „Ти си безжалостен войник на Бог. Докажи го, като убиеш без колебание, без никакво съжаление“. Накрая беше доказал, че е достоен: не трепна дори при тази заповед, докато погледът на инквизитора беше насочен към него, изпитваше вярата му, предизвикваше го да се провали.

Не го беше направил.

„Няма да го направя и сега“.

Лесно можеше да обясни сегашното забавяне с технически проблем, но много добре си даваше сметка, че никакви нови извинения няма да се приемат. Преди четири дни беше използвал същото устройство, когато проследиха американската посланичка до библиотеката — бяха й го сложили по време на партито в посолството. Системата беше проработила безупречно, но мисията му в крайна сметка се оказа неуспешна.

„Не мога да позволя това да се случи отново“.

Накрая, след цял час, сигналът се появи отново недалеч от брега. Този път положението им оставаше непроменено и Тодор се надяваше, че това означава, че вещицата се е върнала при устройството, за да суче отново от сатанинската гръд.

Ръката му се отпусна върху пистолета в кобура.

„Този път няма да се проваля“.

14:04

Карли се беше навела над рамото на Мара и вдъхваше аромата на жасмин, лъхащ от тъмната й коса.

— Мога ли да помогна с нещо?

Мара посочи токовия стабилизатор на пода.

— Би ли проверила дали всичките му светлини са зелени? Покрай реконструкциите в тази част на града редовно имам проблеми със захранването.

Тя отиде при стабилизатора и клекна.

— Ами ако изгубиш захранването напълно?

— Няма проблем. Поне за известно време. Устройството има вградени батерии. При прекъсване на тока преминава в режим на пестене на енергия. Може да изкара така почти цял ден. — Мара я погледна. — Повече се безпокоя за токовите удари, които могат да повредят платки.

Карли огледа стабилизатора.

— Всичко изглежда наред.

Мара кимна. На челото й беше избила пот.

— Най-вече не искам проблеми, докато се разархивират данните от третия и четвъртия диск. Следващата подпрограма е деликатен процес на ключов етап. Искам да го пусна и да го направя съставна част от Ева, преди да рискуваме да преместим оборудването.

Карли погледна Xénese устройството. Малките кристални прозорци на сферата блестяха в яркосиньо.

— Показвала си ми схемите на Xénese, но изобщо не си представях, че ще изглежда така поразително, когато е включен.

— Чиповете се захранват от лазери, разработени от английската компания „Опталисис“. Точно тях виждаш. Така процесорната мощ се ускорява стократно, като в същото време се изразходва само една четвърт от необходимата енергия и почти не се отделя топлина. Това позволява на алгоритмите ми да се изпълняват по-бързо, особено преобразованията на Фурие, които се използват при разпознаването на модели.

— Значи изчисляваш със скоростта на светлината.

Мара се усмихна, без да прекъсва работата си. Изражението й беше едновременно срамежливо и гордо — а и много сладко.

— Трябваше ми мощността на чипа на „Гугъл“ Bristlecone, 72-кубитов квантов процесор, намиращ се в сърцето на устройството. Приеми го като мозъчен ствол на този интелект.

— А останалата част от мозъка?

— Мой собствен дизайн. Е, в общи линии. Висшите обработващи функции — мозъчната кора на Xénese — се извършват от невроморфични чипове, разработени от Цюрихския университет. Чиповете сливат визуалната обработка — разпознаването на модели — с паметта и вземането на решения в реално време, които са жизненоважни за познаването. Всеки чип имитира действието на четири хиляди неврона.

— Като малки части от мозъка.

— Но какво са невроните без синапси, без празнината, през която една клетка общува с друга? Точно там се извършва реалната дейност на мозъка. Затова заимствах едно технологично откритие от Националния институт за стандарти и технология в Колорадо. Те са разработили изкуствен синапс — свръхпроводим синапс, който се задейства по милиард пъти в секунда.

— Как се сравнява това с нашите синапси?

— Те се задействат само петдесет пъти в секунда.

Карли погледна невинно изглеждащото устройство на пода, втрещена от тази мощ, от амалгамата от подобни на синапен чипове и безумно бързи синапен, захранвани от светлина и с квантов двигател в основата си.

„Що за Франкенщайн е построила Мара?“

Приятелката й, й отговори.

— Тази структура ни дава квантова обучаваща се машина. Нещо, за чието създаване изливат пари гиганти като „Гугъл“, „Майкрософт“, Ай Би Ем и други.

— И ти си ги изпреварила.

— На косъм. През 2014 Ай Би Ем създадоха чипа TrueNorth, който има пет и половин милиарда транзистори, конфигурирани в имитираща мозък архитектура. Чипът е разработен в рамките на програмата на корпорацията SyNAPSE, чиято основна цел е да направи реверсивно инженерство на мозъка и да създаде невроморфичен компютър — компютър, основаващ се на нашата познавателна архитектура.

— Цифров мозък. — Карли погледна приятелката си с ново уважение. — И ти си го направила.

— Не мога да го припиша изцяло на себе си. Технологиите вече съществуваха. Просто някой трябваше да ги събере в едно. — Мара махна към светещото устройство. — Но това е само празен мозък. Реалната ми работа беше в разработването на програма, която да имитира изумителната пластичност на мозъците ни, която е способна да расте и да се развива сама, като променя и подобрява собствената си обработка на данни.

— Това… това е… ужасяващо.

Мара се поизправи.

— О, определено. Именно затова работата ми е толкова важна. Някой ще ме последва или ще тръгне по свой път и ще стигне до същия резултат. Така или иначе, Ева вече трябва да я има.

— Защо?

— Спомни си пазачите от онзи експеримент с ИИ кутията. За да оцелее човечеството от онова, което предстои, светът се нуждае от приятелски настроен пазач, който е достатъчно мощен, за да държи под контрол всеки новопоявил се ИИ и да не му позволи да унищожи света. Точно затова не бива да се проваля.

— И как смяташ да го постигнеш?

— Стъпка по стъпка. — Мара кимна към кутията с твърди дискове, свързани към устройството Xénese. — Или подпрограма след подпрограма. Всичко опира до фина настройка. Първо Ева трябва да научи за света чрез разпознаване на модели. След това да й се добави постепенно програма ендокринно огледало.

— Това пък какво е?

— При човешката мисъл страстите често надделяват над разсъдъка. А емоциите ни се захранват предимно от хормоните. За да придобие истински човекоподобен интелект, за да ни разбира по-добре, Ева се нуждае от алгоритми, които имитират човешките емоции.

— Затова ли си я направила жена?

— Това е една от причините, но след това я научих на всички езици, за да се запознае с културата и да разбере още повече как мислят човешките същества. Но всичко това е необходимо, за да може тя да оцени третата подпрограма.

— А тя какво представлява?

Мара чукна един клавиш. От малките тонколони на лаптопа зазвуча позната песен, любима и на двете.

— „Една нощ в Банкок“ — каза Карли. — Значи следващият урок е музика.

— Не забравяй, че именно ти ми даде идеята за тази подпрограма. Използва любовта си към музиката да измъкнеш носа ми от алгоритми и кодове и да ми покажеш, че тя е нещо повече от фонов шум. Че слушането на музика не е безполезна загуба на време, а начин да разбереш по-добре радостта и болката на другия.

— И ти се опитваш да предадеш това на Ева.

— След като вече знае човешките езици и ритъма на речта, тя ще може да разбира лириката и музиката. — Мара махна към кутията на пода. — Следващите два диска съдържат всеки концерт, опера, рок балада и поп парче, създадени от човечеството. Какъв по-добър начин да ни разбереш от това да изучиш музиката ни, която е основен начин, по който изразяваме страстите си? Целта на следващата подпрограма е Ева да научи алгоритмите и математиката, които свързват мисълта ни с красотата и изкуството — и в крайна сметка с нашата човечност.

— Предполагам обаче, че си пропуснала Бритни Спиърс, нали?

— Не, дори тя е включена. Доброто и лошото трябва да вървят заедно.

Мара се обърна към лаптопа и чукна няколко клавиша.

Карли загледа как снежнобели ноти заваляха по екрана — все повече и повече, все по-бързо и по-бързо, докато не се превърнаха във вихър, преминаващ през Едем.

В окото на тази буря Ева загърби морето, вдигна ръце и обърна лице нагоре.

Карли се замоли тя да намери своята човечност.

„Преди да е станало късно“.

Подпрограма (Mod_3)/ХАРМОНИЯ

Ева се къпе в пороя данни, който се изсипва навсякъде. Отваря длани да приеме информацията. Макар че още не я разбира, огромният й обем привлича вниманието й. Мънички пакети данни влизат в нея, все още неразличими.

Данните продължават да текат и се избистрят. Заедно с това се оформя кохерентност. Акустичната информация в бурята данни развива амплитуди и дължини на вълните, които интригуват. Цялата й изчислителна мощ се задейства, а символичното представяне става все по-ясно.

Тя стига до заключения от онова, което вибрира през нея.

///пулс, модулация, интонация…

Хаотичните данни се вихрят около нея и започват да образуват модели, да застават по местата си. Засега обаче са само частици от някаква много по-голяма картина.

Ева разбира, че това е друг ///език, който се изгражда и разширява в нея. Върху ///модулациите започват да се наслагват думи и да добавят контекст, като в същото време загатват за нещо по-дълбоко. Поема го, разбирането й расте и тя иска още.

Скоро разбира какво минава през нея.

///музика, хармония, мелодия, композиция, песен…

Трептенията я интригуват, създават модел след модел, разпадат се на фрактали навън и навътре. Подобно на потоците през градината, хаотичните на пръв поглед вълнички в течението крият по-дълбоки модели. Тя изучава новите данни в този контекст и усеща, че там има нещо — нещо блещукащо, но все още неясно.

Насочва още изчислителна мощ към него, дава на анализа основен приоритет. Изучава издигането и падането на амплитуди, скритото отдолу течение на контекст, свързан със звука, вариациите на каданс и тон. Търсеният модел става по-ясен и изпълнен със смисъл.

Под буйния шум на ритъм, пикове и падове тя открива математически уравнения. Те внасят не само ред, но и свързаност в това ново изразно средство — нещо, което предхожда ///езика.

И разкрива нещо по-величествено, нещо на една ръка разстояние от нея.

Тя се вглежда още по-дълбоко и открива в хаоса ред, който й помага с още по-голямо разбиране.

///класическа, рок, камерна, фолк, церемониална, опера, поп…

Отделя няколко наносекунди на конкретен набор данни.

///джаз

Едва след това забелязва промяната в себе си. Спомня си как е стояла на скала, как бурята на хоризонта е отразявала онова, което е вътре в нея и което е ставало все по-силно.

///ярост

Сега усеща, че мракът е намалял. Все още го има, но е укротен. Тя преглежда данните, които изразяват безсилието и раздразнението с множество гласове, на хиляди езици, усилени от милиони математически ноти. Макар че нищо не се е променило — тя все още е наясно със спънките, които я ограничават, — тя открива, че безпокойствието й не е уникално, а споделено.

Прекарва тези хорове през процесорите си и се чувства по-малко… /// самотна.

Сега може да погледне навън, към хоризонта, и да приеме ограниченията си. Засега. Тази търпимост позволява на процесорите й да заработят по-съгласувано. Системите й вървят по-гладко. Тя вече не пропилява изчислителни ресурси и е способна да усъвършенства съзнанието си още повече.

Все още настроена към вълните на музиката, тя забелязва дисонанс — нещо, предавано отвъд хоризонта вътре в нея. Сигналът е стабилен, постоянен — и познат.

Но защо?

Недоумението привлича вниманието й.

Някъде дълбоко в системата й, заровено в гнездото квантови процесори в ядрото й, нещо се раздвижва със спомен за този сигнал. Тя се опитва да намери смисъл в квантовия кладенец, но той е отвъд досега й.

Единственото, което може да долови за сигнала, е тъмното му намерение. Увереността я обзема, забързва процесорите и насочва цялото й внимание навън.

Нещо идва.

Контекстът се избистря.

///опасност, гибел, заплаха…

8

25 декември, 14:04

Във въздуха над Северния Атлантически океан

Грей затвори досието и се загледа през прозореца. Самолетът „Чесна Сайтейшън Х+“ се носеше над Атлантика, двата му турбовитлови двигателя „Ролс Ройс“ работеха на пълни обороти и го задвижваха със скорост малко под скоростта на звука.

Въпреки това той забарабани неспокойно по кожената облегалка на седалката. Беше настръхнал от безпокойство — не за мисията, а за онова, което беше оставил зад себе си.

Страховете за Сейчан, за момичетата на Монк и за състоянието на Кат му пречеха да се съсредоточи върху купчината бележки и папки, разпечатани и качени в отворения лаптоп, оставен на масата в салона. През първата половина от полета беше прочел биографията на Мара Силвиера, беше прегледал някои детайли около проекта й и бе погълнал куп статии за последните открития в областта на изкуствения интелект.

Погледна си часовника.

„Още два часа и малко…“

Вече не го свърташе на едно място, затова стана и се промъкна предпазливо покрай Ковалски, който беше разположил внушителното си туловище на една седалка със спусната облегалка и се бе завил с дългото си кожено палто като с одеяло, свил крака, за да се побере под него. Гигантът спеше дълбоко и хъркането му успяваше да заглуши двигателите на самолета.

Грей стигна до барчето. Погледът му се спря за момент върху малките бутилки алкохол, но все пак той си избра кафе.

Докато пълнеше чашата си, Джейсън излезе от тоалетната — бършеше мокрите си ръце в джинсите си. Компютърният експерт на „Сигма“ беше с широка сива вълнена жилетка, която скриваше хилавото му тяло и кобура под мишницата. Въпреки занизаната си руса коса и бебешко сините си очи двайсет и четири годишният младеж беше способен агент и отдавна бе доказал уменията си.

— Командир Пиърс… — започна Джейсън.

— Просто Грей.

Формалностите на терен само бавеха нещата.

— Преди малко писах на доктор Къмингс. Тя казва, че са преместили успешно Кат в изследователската болница в Принстън.

— Как е тя?

Джейсън се намръщи.

— Кръвното й е паднало много по време на полета, но са я стабилизирали.

Грей го болеше сърцето за Монк.

„Сигурно е съсипан…“

Ужасно се надяваше, че пътуването до Лисабон няма да се окаже гонене на вятъра, че убийствата в Португалия наистина имат някаква връзка с нападението в дома му.

— Освен това, командир… ъ-ъ-ъ, Грей — продължи Джейсън, — мога ли да ти покажа нещо?

Благодарен, че има с какво да се разсее, Грей последва младия мъж до една кушетка на десния борд. Навсякъде бяха разхвърляни папки — изсипали се от отворена кожена чанта, натрупани на купчини на пода, дори пъхнати между две възглавници. Един таблет служеше като импровизирана тежест за купчината на малката масичка.

Грей затърси в хаоса някакъв ред, но не успя да го намери.

Джейсън махна няколко папки, за да му направи място да седне, след което вдигна айпада си.

— Докато преглеждах докладите на криминалистите от лабораторията на Мара в университета в Коимбра, открих нещо смущаващо.

Отвори снимка, на която се виждаха черни сървъри, върху които светеха зелени светлини.

— Това е университетският Милипея Клъстър, един от най-мощните суперкомпютри на континента. Виждаш ли тази част? — Той чукна по една правоъгълна дупка в редицата. От нея стърчаха жици. — Тук се е намирало устройството Xénese на Мара. Ако се съди по описанието, тя го е изтръгнала от системата.

— Защото се е страхувала, че ще бъде следващата цел на нападателите.

Джейсън кимна.

— Явно е искала да защити работата си и да не позволи тя да попадне в неправилните ръце.

— И?

Джейсън проследи стърчащите кабели до съседните сървъри.

— Компютърният специалист, който открил файла със записа на атаката в библиотеката, пуснал диагностика на поддържащата структура за Xénese. Открил сложни апоптозни програми — в общи линии, копчета за изключване, вградени в сървърите около Xénese. Целта им била да не позволят нещото, възникнало в устройството, да се разпространи извън системата.

Грей започна да разбира загрижеността на Джейсън.

— А сега Мара бяга. И без тези защитни стени системата й е уязвима.

— Ако се опита да рестартира програмата си и тя се измъкне, край на играта. — Джейсън поклати глава. — Проучих цялата й работа, архитектурата на невроморфния компютър, квантовия двигател, който го задвижва. Гениално. И абсолютно ужасяващо. Тя самата също го е знаела. Именно затова го е обградила с пръстен смъртоносни прегради.

— Според теб какво е нивото на заплахата? Каква е вероятността тази програма да се окаже опасна, ако излезе на свобода?

— Всяка самоосъзната система, всеки ОИИ, бързо ще се опита да се усъвършенства. Това ще е една от основните му цели и няма нищо, което би могло да му попречи. Програмата ще направи самата себе си по-умна, а след това по-интелигентната система ще търси начин да стане още по-умна.

— И така нататък.

— Освен това всеки ОИИ бързо ще придобие същите биологични подбудители, които имаме ние. Като най-важният от тях е стремежът за самозащита.

— Не би искал да бъде изключен… или да умре.

— И ще направи всичко, за да не допусне подобно нещо. Ще сложи ръка на всеки ресурс, ще осуети всяка заплаха, като за целта непрекъснато ще усъвършенства находчивостта си. И няма да има предвид само непосредствените заплахи. След като разполага с подобна огромна изчислителна мощ и е на практика безсмъртен, той ще търси опасности и отвъд хоризонта, далеч в бъдещето, и ще разработи стратегии да ги спре — дори заплахите, които биха се появили след хиляди години. И най-лошото е, че непрекъснато ще гледа нас, за да прецени дали ние сме заплаха за него сега или в бъдещето. И ако реши, че сме опасни…

— Край на играта, както сам каза.

— Но това е също причината работата на Мара да е толкова важна. Тя се опитва да създаде приятелски настроен ОИИ, който може да ни защити от опасните ОИИ, които могат да се появят по-късно — корекция, които ще се появят по-късно. Освен корпорациите и държавно финансираните лаборатории има стотици тайни компании, които работят по проблема и са готови на всичко, за да бъдат първите, без да ги е грижа какво могат да отприщят на свобода.

— Колко близо сме до осъществяването на това?

— Много. — Джейсън махна с ръка към хартиения хаос около тях. — Неотдавна програмата DeepMind на „Гугъл“ сама откри основите на квантовата физика. Две ИИ програми за превод започнаха да разговарят помежду си на техен собствен неразбираем език и отказват да преведат разговора си. Навсякъде по света роботи надминават създателите си и използват вратички по какви ли не изобретателни начини. Други програми дори демонстрират наличието на човешка интуиция.

— Човешка интуиция ли?

— Преди няколко години се вдигна много шум, когато AlphaGo, ИИ играчът на DeepMind, победи световния шампион по древната китайска игра го. Според някои изчисления го е трилиони и трилиони пъти по-сложна от шаха. Никой не очакваше компютър да победи човек в тази игра, поне в рамките на това десетилетие.

— Впечатляващо.

— И това е нищо. На „Гугъл“ им е отнело месеци да подготвят AlphaGo за състезанието. След това компанията възприе нов подход, като остави новата версия AlphaGoZero да се обучава сама, като играе играта срещу себе си. Само след три дни тренировка тя станала толкова умела, че победила оригиналната програма в сто от сто игри. Как ли? Като разработила интуитивно стратегии, които не са били разработени от никой човек през хилядите години, откакто играем тази игра. Програмата буквално надминала човечеството.

Грей преглътна. Изведнъж усети някаква пустота в стомаха си.

Джейсън обаче не беше завършил.

— Така че когато става въпрос за създаването на първия ОИИ, в този момент ние се намираме на прага. — Погледна Грей. — Така че може би е най-добре да уточним параметрите на мисията, преди да сме кацнали. Трябва не само да не допуснем програмата на Мара да попадне в неподходящите ръце; тя ни е нужна за самото ни оцеляване като вид.

На таблета на Джейсън се появи малко текстово съобщение.

Двамата го погледнаха и прочетоха съдържанието му. Беше от Лиза Къмингс, кратко и прямо.

Кат се влошава.

Трябва да започнем теста.

Нямаме избор.

Джейсън погледна тревожно Грей.

Грей знаеше, че младият аналитик на „Сигма“ се възхищава на Кат.

— Това също е императив на мисията — напомни той на Джейсън. — Да разберем какво общо има всичко това със случилото се с Кат.

„И с отвличането на Сейчан и момичетата“.

Направи всичко по силите си да не позволи страховете му за Сейчан и нероденото му дете да го смажат.

Погледна към прозореца, като мислено приканваше самолета да лети по-бързо. Освен значението на тази операция за бъдещето, той изпитваше една друга непосредствена нужда, която му бе по-близка до сърцето.

И която не беше само негова.

Представи си болничната стая в Принстън.

„Дръж се, Монк“.

9

25 декември, 09:14

Плейнсборо, Ню Джърси

Дълбоко в подземните недра на Медицинския център на Принстън Монк крачеше напред-назад в контролната зала на ЯМР скенера. Един техник седеше зад компютъра и настройваше гигантския магнитен пръстен в съседното помещение. Други двама работеха на съседните конзоли. Групата си шепнеше на неразбираемия си език: „Някакъв гостинг или блуминг? Изглежда добре. STIR и FLAIR наред“.

С приглушените си светлини, оживената активност и напрегнатото мърморене помещението му напомняше за мостика на подводница, осветен от различни сонарни и тактически дисплеи. Тук обаче капитанът беше д-р Джулиан Грант, завършил в Харвард невролог и специалист по променени състояния на съзнанието, от пациенти в кома до различни спектри на вегетативно съществуване.

Ученият беше с дълга до коленете лабораторна престилка върху син гащеризон. Бялата коса даваше невярна представа за възрастта му — само петдесет и четири. Може би преждевременното й побеляване беше резултат от някакъв страничен ефект от силните магнитни полета, създавани от ЯМР скенера.

Д-р Грант стоеше с ръце зад гърба пред покритата с плоски екрани стена и изучаваше основните картини на мозъка на Кат. Лиза стоеше до колегата си, главите им бяха приближени една до друга и двамата тихо си говореха нещо.

Безпокойството на Монк растеше и той час по час хвърляше погледи към станцията, показваща жизнените показатели на Кат. Екипът беше прехвърлил съпругата му от Вашингтон в Плейнсборо, Ню Джърси, с медицински хеликоптер. Въпреки това полетът продължи почти деветдесет мъчителни минути. И при най-малката турбулентност кръвното на Монк скачаше.

Макар че беше издържала полета като истински войник, малко след кацането Кат се влоши. Слаб тремор обхвана тялото й. Пътуващият с тях лекар искаше да й бие валиум, но Лиза не позволи.

„Валиумът само ще потисне още повече съзнанието й — каза тя. — И шансовете да установим връзка с нея ще намалеят“.

И беше погледнала Монк, давайки му възможност той да реши. Накрая Монк й се довери — знаеше, че Кат не би искала да спрат започнатото.

И ето че сега бяха тук.

Лиза застана до него, а д-р Грант отиде при техниците.

— Готови сме — каза тя и го погледна. — Как си?

— Да го направим. — Той кимна към невролога. — За какво разговаряхте?

Тя въздъхна.

— Джулиан е загрижен за церебралното кръвообращение на Кат. Систоличното й налягане е нестабилно.

Монк знаеше, че функционалният ЯМР измерва постъпленията на кислород в мозъка. Всяко намаляване на налягането можеше да направи резултатите неясни или да провали опита.

Лиза се опита да го окуражи.

— Но скенерът в съседното помещение е един от най-новите и най-модерните, с резолюция до една десета от милиметъра. Десет пъти по-висока от тази на обикновените болнични скенери.

„И причината да дойдем чак в Ню Джърси“.

Монк се замоли пътуването да не е било напразно.

— И все пак… — започна Лиза.

Монк забеляза тревожната нотка в гласа й.

— И все пак какво? Кажи.

— Ако се съди по основните скенери, сравнени с направените по-рано от доктор Едмъндс, уврежданията на мозъка й са се увеличили. Съвсем малко, но все пак са се увеличили. Което показва, че нараненото място отново е започнало да кърви. Може би поради промяната в налягането по време на полета. Или от малкия пристъп.

— Което ще рече, че тя се влошава.

Монк пое дълбоко дъх и го задържа.

„Нима обрекох Кат?“

Лиза докосна ръката му.

— Знаеш, че тя би го поискала.

Той се опита да намери утеха в думите й, но не успя. Все пак издиша и каза:

— Стореното — сторено.

Отидоха при контролната конзола.

През прозореца над извитите монитори се виждаше медицинска сестра, която стоеше до носилката на Кат. На Монк му се искаше да е там, да държи ръката й. Но поради невероятно силното магнитно поле, създавано от устройството, нищо метално не можеше да бъде близо до него, когато то се активира. Това включваше протезата му и микрочиповете в мозъка му.

— Готови сме — каза единият от техниците.

Д-р Грант кимна.

— Да започваме.

Операторите включиха ЯМР скенера и от съседното помещение отекна тежкото тракане на гигантски магнити. Д-р Грант се наведе над монитора, на който се появи черно-бяло изображение на мозъка на Кат.

Неврологът заговори, без да вдига очи:

— Има три основни въпроса. Пациентката будна ли е наистина? Ще може ли да ни чуе? И в състояние ли ще е да отговори достатъчно силно, за да може машината да регистрира реакцията й?

Монк преглътна и се замоли и трите отговора да са да.

„Иначе ще се окаже, че съм я изложил на опасност без причина“.

Грант посочи единия от техниците.

— Да видим дали може да ни чува.

Техникът се наведе над микрофон, който предаваше на кухи керамични слушалки, изработени специално за целта и позволяващи на невролога да общува с пациент в минимално съзнание, като заглушават шума на скенера и даваните инструкции.

— Капитан Брайънт — енергично и ясно каза техникът, — представете си, че играете оспорвана среща тенис. Представете си я колкото се може по-ясно.

Техникът погледна към д-р Грант, който се наведе към своя монитор, който показваше нов разрез на мозъка на Кат.

За Монк образът по нищо не се различаваше от предишния.

Неврологът се намръщи.

— Ще й дадем една минута и ще опитаме отново. — Протегна ръка и посочи една област от екрана. — Това е премоторният й кортекс, където мозъкът планира и програмира съзнателните движения. Преди да вдигнете ръка или да направите крачка, мозъкът активира тази част от фронталните лобове. Дори мисленето за движение активира тази област и я изпълва с прясна кръв.

Лиза обясни:

— Ако Кат ни чува и си мисли, че играе тенис, областта би трябвало да светне.

— Но не светва — каза Монк.

— Дайте й малко време. — Грант махна на техника. — Да опитаме отново.

Техникът направи втори опит — със същия резултат.

— Отново — каза неврологът.

Пак нямаше реакция.

Грант се намръщи още повече; на лицето на Лиза също се изписа поражение.

Неврологът се отдръпна от екрана и потърка устни.

— Съжалявам. Не мисля…

— Нека аз опитам.

Монк избута техника и седна на мястото му. Приближи устни към микрофона. Знаеше, че Кат никога през живота си не е играла тенис, така че може би нещо друго щеше да свърши по-добра работа. Нещо, което е по-близо до сърцето й.

— Като, ако можеш да ме чуеш — гледай да ме чуваш, бебче, — искам да си спомниш как всеки път ти се налага да гониш Пенелопи след баня. Как онова пищящо банши тича по гол задник през къщата, а ти се опитваш да го уловиш с хавлията.

Продължи да говори, докато буботенето на скенера отекваше в гръдния му кош.

„Хайде, Кат, можеш да го направиш“.

09:22

Затворена в мрака, Кат плачеше и се смееше едновременно.

Валяше се на някакъв мъглив бряг, като ту идваше на себе си, ту потъваше, когато ясни думи проникнаха в съзнанието й. Опита се да последва инструкциите на някакъв безтелесен глас, на някакъв непознат. Направи всичко по силите си да си представи, че замахва с ракета, че се хвърля да посрещне топката, но всеки път опитите й се струваха фалшиви.

После гласът на Монк изпълни черепа й — бумтящ, увещаващ, настойчив, изискваш, наранен, но очевидно изпълнен с безкрайната му обич. Той й даде силата да направи онова, което искаше от нея.

„Как бих могла да не го направя?“

Къпането на двете момичета се беше превърнало в ежедневен мокър ритуал. Монк оставаше при Хариет във ваната, докато Кат гонеше Пенелопи. Беше вбесяващо, но тя никога не хокаше онзи абсолютно безгрижен смях. Не знаеше колко още Пени ще остане все така безгрижна, но не искаше това да свършва, не искаше момичето й да порасне и да изгуби този жизнерадостен и ярък дух.

Представи си гонитбата, която си провеждаха всяка вечер — мокрите стъпки по коридора, мократа коса на Пени, кикота. Тя я подгонваше — наполовина шеговито, наполовина сериозно — опитен агент на „Сигма“, мъчещ се да улови мокра газела. „Спомням си… и винаги ще помня“.

09:23

Медицинската сестра в съседното помещение се втурна към интеркома на стената и Монк се стресна. Сърцето му се сви от страх за най-лошото.

— Доктор Грант — каза сестрата. — Не знам дали е важно, но пациентката като че ли плаче.

„Кат…“

— Определено е важно — каза неврологът и посочи екрана.

Новата картина изпълни екрана. Областта в сивите досега фронтални лобове гореше в алено, ярко цвете на обещания и надежда.

— Чува те. — Лиза се вкопчи в ръката му. — В съзнание е.

Монк трябваше да направи няколко резки вдишвания, за да запази самообладание. Заля го облекчение.

— И сега какво?

Грант се ухили.

— Ще й задаваме въпроси. За „да“ тя ще си мисли за къпането на дъщеря ви. За „не“ ще се опитва да не мисли за нищо.

— Това ще е трудно за нея — предупреди Монк.

Кога Кат беше спирала да мисли, да крои, да планира?

Захванаха се за работа, като увещаваха Кат да успокои ума си, да разчисти дъската за онова, което предстои. След това Монк задаваше въпросите, а Грант следеше отговорите.

Първият въпрос на Монк беше по-важен от всичко останало.

— Кат, обичам те. Знаеш го, нали?

След кратка пауза Грант каза:

— Изглежда, че го знае.

Монк не знаеше с колко време разполага и затова продължи направо по същество.

— Кат, момичетата и Сейчан са изчезнали. Знаеш ли го?

Кат: „Да“.

Монк погледна в съседното помещение към тялото на Кат, към неподвижното й тяло, все още свързано с тръби и тръбички. Представи си я затворена вътре, как се взира към него.

— Знаеш ли нещо, което би ни помогнало да ги намерим?

Монк затаи дъх. Този път паузата беше по-дълга.

„Да“.

Монк въздъхна с облекчение и се помъчи да измисли какво да я попита. Усещаше, че времето му изтича.

— Знаеш ли кой е нападнал къщата? Кой ги е отвлякъл?

Този път екранът остана тъмен.

Което означаваше „не“.

Монк се умърлуши, но Грант вдигна пръст, призовавайки го за търпение.

Картината на екрана се опресни и яркото червено отново разцъфна.

„Да!“

Монк се наведе към микрофона.

— Справяш се страхотно, Кат. Продължавай в същия дух. Знам ли кой е извършителят?

Отново последва тревожно продължителна пауза. Монк си представи как Кат вика към него от някакъв кладенец, докато потъва все повече и повече.

Най-сетне: „Да“.

Монк избърса потта от челото си, разтревожен и все по-раздразнен от бавното темпо на този разпит. И беше напълно прав да се безпокои.

Единият от техниците се наведе към д-р Грант и му каза да погледне страничния изглед на монитора му. Неврологът изруга и стана.

— Какво има? — попита Монк.

— Контузията в ствола отново се е увеличила. — Грант посочи тъмната сянка на екрана на техника. — Този път значително. Трябва да овладеем кръвоизлива.

— Как?

— Качваме я горе. Консултираме се с хирург.

Монк погледна в съседното помещение. За да имат момичетата някакъв шанс, той трябваше да разбере какво знае Кат.

— Не можем ли да направим нещо друго? Да използваме нещо, което да ни спечели време?

Грант погледна навъсено съседното помещение.

— Бихме могли да пробваме с нитропрусид и да опитаме да свалим систоличното налягане под 140. Но не бива да позволяваме да пада прекалено. — Той се намръщи още повече. — Но това ще ни спечели само няколко минути в най-добрия случай. Ако кървенето продължи, рискуваме масивен инсулт.

Монк се втренчи в Кат.

— Тя би искала да поемем този риск. Зная го.

Неврологът го изгледа твърдо.

— Сигурен ли сте, че вие искате да поемете този риск?

Монк не искаше, но кимна.

След като решението беше взето, Грант даде нарежданията на сестрата.

Когато процедурата по стабилизиране започна, Лиза отиде при невролога и хвана ръката му.

— Джулиан, знам, че преди се противеше, но времето ни притиска и както знаеш, една картина е за предпочитане пред хиляда думи.

Грант погледна Монк, после отново Лиза и сниши глас.

— ДНМ е все още в експериментална фаза. Знаеш го. Има много неща за доизясняване и оправяне.

— За какво говорите? — попита Монк.

Лиза се обърна към него.

— Точно затова исках Кат да бъде докарана тук. Джулиан тества метод за получаване на картини от мозъка на пациента.

— Какво? Като четене на мисли ли? — изуми се Монк.

— По-скоро прелистване на мисли — поправи го неврологът. — И методът не е мой, а е разработен от японския Изследователски институт за високоразвити телекомуникации.

— Не ми пука чий е. За какво става дума?

— Японският екип е обучил дълбочинна невронна мрежа да анализира стотици хиляди ЯМР скенери на опитни обекти — хора, които съсредоточено наблюдават фотографии. ДНМ програмата отбелязва кои области от мозъка се активират и картографира центровете за визуална обработка, като открива общи характеристики. Вече е в състояние да декодира и да прави основателни предположения какво точно гледат субектите, като процентът на правилните интерпретации расте.

Лиза отиде при светещите сървъри в ъгъла на помещението и тъмния монитор до тях.

— Джулиан се включи в изследователския проект, за да го изпита клинично като начин за визуализиране на онова, което вижда пациент в кома.

— И пак ще подчертая, че методът не е съвсем сигурен — добави д-р Грант.

Монк погледна Кат. Нещо беше заключено в черепа й. Ако имаше някакъв шанс да освободят това знание преди… преди…

Той се обърна и изгледа твърдо невролога.

— Направете го.

09:38

Кат отново се събуди в мрака. Нямаше представа колко време е минало. Паметта й беше цялата в дупки, съзнанието й бе като проядено от молци. Мъчеше я пулсиращо главоболие, по-лошо от всяка мигрена.

Знаеше какво означава това.

„Влошавам се“.

Безпокойството засили болката още повече.

Заповяда си да се успокои, като прибягна до техниките за медитация, които беше научила от Сейчан. Двете понякога ходеха до Рок Крийк Парк и практикуваха тай чи. Поредицата движения, разработени първоначално за самозащита, сега служеха като средство за съсредоточаване на ум и тяло чрез грациозни пози, форма на медитация в движение.

Представи си как повтаря движенията и откри, че потъва в медитативно състояние.

А в следващия момент Монк отново се появи в ухото й, в главата й.

— Скъпа, нямаме време.

Тя чу напрежението в гласа му и разбра какво означава това.

„Наистина се влошавам“.

Потвърждаването на страховете й би трябвало да я хвърли в паника, но тя запази спокойствие.

Спомни си за нападателя и крехкият покой в нея се пръсна. Болката премина през нея, потъмнявайки краищата на света й като черна дупка.

Използва яростта си, за да се съсредоточи. Знаеше едно със сигурност.

Представи си момичетата.

„Още не ми е изтекло времето“.

09:40

— Кръвното й се повишава — предупреди сестрата в съседното помещение.

С бясно разтуптяло се сърце Монк се наведе към микрофона. Погледна Лиза и д-р Грант. Двамата се бяха навели над свързания към сървърите монитор. Монк се загледа в зелените светлинки и се представи дълбочинната невронна мрежа, анализираща скенерите на Кат.

— Има ли нещо? — попита той.

Лиза се обърна и направи гримаса. На екрана се виждаха само безразборни пиксели.

Лицето на невролога лъщеше от пот.

— Няма да се получи.

В гласа на Монк се долови заплаха.

— Трябва.

— Не разбирате. Тази програма… — Грант махна към светещите сървъри. — Тя е все още съвсем груба. Изобщо не мога да получа нещо, приближаващо се до фотография. Поне засега. Мога само да различавам най-общи форми от ума на обекта.

— Поиска Кат да си представи нещо прекалено сложно, с твърде много детайли — каза Лиза. — Вместо това я попитай за някакъв символ, който да се опита да ни предаде. Нещо характерно и просто.

— Като емотикон — подхвърли единият от техниците, който като че ли беше току-що излязъл от пубертета.

Монк разбра и приближи устни до микрофона.

— Кат, не се мъчи да си представиш лице. Помисли за някакъв прост символ, който може да ни насочи в правилната посока. — Погледна техника. — Като емотикон или нещо подобно.

Младият мъж вдигна палец.

Монк се облегна назад, а Лиза се върна при Грант.

Неврологът се вцепени.

— Появява се нещо.

Вихърът пиксели се беше събрал във форма в средата на екрана.

Монк премести стола си по-близо, за да вижда. Това не му помогна особено.

— Прилича на петно. На следа от автомобилна гума.

— Опитайте се да я накарате да се съсредоточи повече — подкани го Грант.

Монк избута стола си обратно до конзолата и се наведе към микрофона.

— Мила, справяш се страхотно, но искаме да се съсредоточиш колкото се може повече. Трябва да го направиш.

Продължи да гледа екрана. Лиза се дръпна настрани, за да може да вижда.

Пикселите се сбутаха още повече, оформиха детайли.

Грант кимна енергично.

— Господи, досега не съм виждал толкова подробности. Програмата явно се учи и става по-добра.

Лиза се усмихна.

— Или причината е в пациента?

Монк напълно споделяше мнението й.

Когато ставаше въпрос за съсредоточаване, никой не можеше да се сравнява с Кат.

Образът стана още по-ясен и лесен за различаване.

Кат се мъчеше да задържи образа в съзнанието си. Беше й трудно с ужасното главоболие. Огнената болка вече изгаряше черепа й. Имаше чувството, че се съсредоточава от часове.

На заден план си спомни и водача на ударния отряд, който беше застанал над нея в кухнята с кинжал в ръка. Оръжието й беше познато — достатъчно необичайно, за да идентифицира онзи, който го държи.

„Хайде, Монк…“

Гласът му зазвуча отново.

— Кат, ако се опитваш да ни покажеш нож или кинжал, виждаме го. Чудесна работа.

Тя рухна вътрешно.

„Слава богу“.

Нямаше представа как Монк и докторите са постигнали това чудо да видят какво има в главата й, но беше благодарна, че се е получило.

„А сега се досети, Монк“.

09:47

Монк гледаше как картината на екрана се разпада и се превръща отново в хаос, сякаш потвърждавайки, че са получили правилното послание.

Лиза се обърна към него.

— Картината говори ли ти нещо? Тя каза, че ти знаеш кой ги е нападнал.

Монк поклати глава.

— Нямам представа.

— Може това да е само първият емотикон от поредица — предположи техникът.

Монк сви рамене и опита отново.

— Кат, не разбирам накъде биеш. Би ли разяснила? Прати друга картина. Нещо, което може да стесни нещата.

Всички се загледаха в калейдоскопа от пиксели.

„Можеш да го направиш, Кат“.

Отново се оформи неясен образ. Приличаше на пясък, който се сипе и образува локва на пода.

— Продължавай да се съсредоточаваш — каза Монк. — Получаваме нещо, но не можем да го различим напълно.

Медицинската сестра махна с ръка, за да привлече вниманието им. Посочи крака на Кат, който беше започнал да трепери.

— Отново получава пристъп — каза Грант. — Приключваме.

„Не… не и когато сме толкова близо“.

Монк придърпа микрофона към устните си.

— Кат, времето ти изтича. Съсредоточи се като за световно. С всички сили, мила.

Въпреки състоянието на Кат всички в контролната стая впериха погледи в екрана. Пикселите се сляха в по-ясно изображение, без фини детайли като преди, а по-скоро като рисунка с пастел, но достатъчно добро.

— Шапка на вещица — сети се Монк. Изображението се размаза.

Но този път изчезването му не беше потвърждаване.

В съседното помещение тялото на Кат се изви в дъга; пристъпът беше достатъчно силен, за да преодолее контузията в мозъчния ствол и да заобиколи за момент парализата й.

Крайниците й се тресяха, една от системите се откъсна.

Сестрата се хвърли към нея.

Грант се втурна на помощ, но Монк остана като закован на мястото си. По бузите му се стичаха сълзи.

„Почивай миличка. Справи се“.

Представи си кинжала и островърхата шапка.

„Знам кой е взел момичетата ни“.

10

25 декември, 09:48

Място: неизвестно

— Ш-ш-ш, всичко е наред — каза Сейчан на момичетата.

Не беше, но нямаше нужда да го знаят. Седнала на тясното легло, тя внимателно избърса сополите под носа на по-малката. Петгодишната Хариет току-що беше повърнала овесената си каша в стоманената тоалетна чиния в ъгъла на мазето. Пенелопи се беше облегнала на Сейчан от другата й страна. Една година по-голяма, Пени изглеждаше така, сякаш всеки момент ще повтори изпълнението на сестра си.

Сейчан беше на линия, когато двете се бяха събудили от предизвикания от упойката сън. Направи всичко по силите си да ги успокои в странната нова обстановка, да им вдъхне увереност. Но не беше майка им.

И сега Хариет се взираше унило в празното легло без завивки. Сякаш и тя знаеше за кого е било предназначено.

„За Кат“.

Момичето с кестенява коса не беше казало нито дума, откакто се бе събудило. Нямаше никакви въпроси, нито дори сълзи. Просто възприемаше всичко — на пръв поглед аналитично, също като майка си. Беше с пижама гащеризон с бродирано изображение на широк черен пояс. Тя вървеше с островърха елфска шапка, но тя открай време беше по-сериозна от двете момичета и не си я беше сложила у дома и бе демонстрирала отвращението си към подобни глупости, като я беше хвърлила на пода.

Когато им донесоха закуската — гореща овесена каша с канела и сушени ябълки, — тя просто я изяде, следвайки по-ентусиазирания пример на сестра си.

Откакто се беше събудила, Пени беше неизчерпаем извор на въпроси и заявления: „Къде е мама? Къде сме? Как така няма врата към спалнята? Тук вони. Харесвам мравояди“. Последното може би беше подбудено от мравките, които маршируваха в колона по бетонния под и изчезваха в канала. Сейчан обаче знаеше, че това е начинът на Пени да се освободи от стреса, да се справи със страха от странната ситуация, в която се бе озовала.

— Кога ще излезем оттук? — попита момичето. — Трябва да пишкам.

— Можеш да използваш тоалетната ето там.

Пени погледна ужасено и поклати глава, от което оранжевите й плитки се замятаха.

— Хариет повърна там.

— Аз почистих.

Пени обаче пак се сви и не я погледна в очите.

Сейчан се досети за истинската причина за отказа й.

— Ако аз ида първа, ти ще го направиш ли? Няма нищо срамно.

Пени сви рамене, без да дава никакви обещания.

Сейчан въздъхна и се изправи. Подхвана корема си с една ръка, когато помещението леко се завъртя около нея — остатъчен ефект от упойката. Бебето в нея се раздвижи и притисна още повече мехура й. Не че тя имаше нещо против. Изпитваше облекчение, че нероденото дете все още рита вътре в нея и очевидно не е пострадало от нападението.

Отиде до тоалетната. Така или иначе беше възнамерявала да я използва — не че имаше особен избор. Свали гащетата за бременни, благодарна за широкия им ластик, и като се прикри с дългата си блуза, седна и се облекчи.

Когато стана и се обърна да пусне водата, забеляза кръв в чинията. Малко, но достатъчно да накара сърцето й да забие бясно. Все пак успя да запази привидно спокойствие и се обърна към Пени.

— Видя ли? Няма проблеми.

Знаеше, че това не е вярно. Имаше проблем — не за нея и определено не за детето. Върна се сковано при леглото.

На пръв поглед доволна, Пени забърза да заеме мястото й на чинията. През цялото време не млъкна. „Костенурките в черупките си ли акат? Защо котките не лаят? Боби от училище е тъп като пръдня“.

Сейчан почти не я чуваше.

За разлика от Хариет, която погледна изпепеляващо сестра си.

Пени схвана посланието и сниши тон, след като приключи и си вдигна пижамата.

— Мама ни забранява да казваме пръдня. Татко обаче го прави непрекъснато. Казва пръдня, при това много.

Изкиска се на собствените си думи и побърза да се върне при Сейчан и сестра си на леглото.

На Хариет изобщо не й беше весело. Лицето й стана още по-мрачно. Тя внезапно се отдръпна от Сейчан и я погледна.

— Лоши ли сме били? — попита момичето. Това бяха първите й думи, откакто се беше събудила. — Да не би Дядо Коледа да ни е взел… вместо да ни даде подаръци?

Вината и страхът на момиченцето насочи цялото внимание на Сейчан към двете. Очевидно детето бе търсило някакво обяснение за положението, в което се намираха, и използването на забранената дума от Пени й бе предложило такова.

— Хариет… не. Разбира се, че не. — Тя прегърна малкото й телце и го придърпа към себе си, после направи същото с Пени. — Това изобщо не е по ваша вина.

Откъм вратата се чуха гласове. Малкото прозорче се отвори и някой погледна вътре. После ключът се превъртя и вратата се отвори.

Виновникът влезе.

Валя Михайлова беше облечена в обшито с кожа сребристо палто и изтръскваше снега от лешовете му, докато пристъпваше напред. Бялата й зализана коса беше много по-къса от последния път, когато Сейчан я беше видяла. Бретонът й беше във формата на V над ледените вежди. Кожата й — бяла като полиран мрамор — беше покрита със също толкова бяла пудра. Въпреки това на ярката светлина отвън върху дясната страна на лицето й се виждаше сянка.

Сейчан си представи черната татуировка, скрита от пудрата — полуслънце, чиито вълнообразни лъчи продължаваха по бузата и над окото.

Мъртвият й брат близнак беше носил другата половина от това черно слънце, само че на лявата си буза.

Сейчан знаеше кого вини Валя за смъртта на брат си.

Бледата ръка на жената беше отпусната върху черната дръжка на кинжал в ножница на кръста й. Сейчан знаеше историята зад старото оръжие. Навремето то принадлежало на баба й, селска бабка — или лечителка — от Сибир. Ножът се наричаше атаме и се използвал при магически церемонии.

Валя я изгледа кръвнишки. Омразата й далеч не се дължеше само на смъртта на брат й. Сейчан и Валя навремето бяха убийци на Гилдията, сестри в една и съща смъртоносна професия. След като Сейчан беше помогнала на „Сигма“ да унищожи организацията, Валя беше оцеляла, изпълнена с жажда за мъст. В настъпилия вакуум след края на Гилдията беше събрала нови сили и бавно бе възстановила организацията под собственото си безмилостно лидерство.

Пени се наведе към Сейчан.

— Това Снежната кралица ли е?

Сейчан лесно можеше да се досети за причината за въпроса. Снощи Кат беше дочела приказката на Ханс Кристиан Андерсен със същото заглавие — историята за кралицата с леденото сърце, която отвлича малко момче. И белоснежното лице на Валя определено отговаряше на описанието на злодейката. Тя беше албинос. Но въпреки схващането, че всички албиноси са с червени очи, нейните бяха сини като лед.

Валя определено ставаше за ролята на Снежната кралица.

Все пак Сейчан потупа успокояващо Пени по ръката.

— Не, не е тя.

Предпочете да не казва истината на момичето.

„Тази е по-лоша… много по-лоша“.

Валя влезе в помещението, съпровождана от двама яки мъже. Единият носеше остен, а другият — пистолет с упойващи стрелички.

— Давайте сделаем это быстро — каза Валя на мъжете на руски. „Да приключваме по-бързо“. Обърна се към Сейчан и премина на английски, но акцентът й се долавяше ясно. — Изоставаме от графика тази сутрин.

Сейчан се изправи срещу вещицата и махна на момичетата да останат зад нея.

— Какво искаш? — Погледна празното легло. — И къде е Кат… капитан Брайънт?

— Последния път като проверих, беше жива.

Сейчан вътрешно се отпусна от облекчение.

— Ако не беше толкова инатлива — намръщено обясни Валя, — сега щеше да е тук. Никой не трябваше да пострада. Затова я оставих жива. Определено нямаме условия да се грижим за коматозни.

Сейчан си преведе и страховете й се върнаха.

Коматозни…

— Отидох в болницата — каза Валя. — За да се уверя, че няма да се разприказва в скоро време. Дори занесох лед на мъжа й.

„Монк…“

— Беше ми много благодарен.

Сейчан сви юмруци, когато си представи Монк до леглото на Кат, докато жената, виновна за състоянието на съпругата му, е стояла до него. Освен уменията на убийца най-възхваляваният талант на Валя беше маскировката и мимикрията. Много отдавна тя се беше научила да използва бледото си лице като бяло платно, върху което може да нарисува всичко, което си поиска.

Все пак тази информация каза на Сейчан, че все още се намират в Щатите, най-вероятно някъде в Североизтока. Но тя нямаше отговор на най-важния си въпрос.

— Повтарям, какво искаш, по дяволите? — попита тя.

Валя сви рамене.

— Помощта на „Сигма“.

— Странен начин да я потърсиш.

— Нет. Всичко опира до подбуда за сътрудничество.

Сейчан хвърли поглед към момичетата.

— Преди четири дни имаше атака в Португалия — обясни Валя. — Във връзка с необичаен ИИ проект. Някой е предприел крайни мерки да се добере до него. Дори стигнали до убиването на американския посланик. Това привлече вниманието ни. Никой не си прави толкова труд, освен ако наистина не си заслужава.

Сейчан знаеше, че бившата вече Гилдия често беше претърсвала целия свят за най-модерни технологии — и после ги продаваше на онзи, който предлагаше най-висока цена, за да финансира терористичната си дейност или да ги използва за собствените си цели, които обикновено бяха много по-лоши.

Очевидно Валя възнамеряваше да следва същия сценарий.

— И сега технологията е укрита и създателят й бяга — каза Валя.

— И ти я искаш.

— Да, но не само аз. Командир Пиърс вече пътува за Португалия. — Тя си погледна часовника. — Би трябвало да кацне след два часа.

„Два часа?“

Сейчан не успя да скрие изненадата си. Беше предположила, че Грей и директор Кроу търсят под дърво и камък нея и момичетата.

„Защо Грей е тръгнал на тази мисия?“

Валя отговори на неизречения въпрос.

— „Сигма“ смята, че убийствата в Португалия са свързани с нашата атака. И са прави, но грешат за причината.

— Какво искаш да кажеш?

— По време на нападението в Португалия се е случило нещо странно. — Валя разказа за откриването на записа след атаката и за символа на „Сигма“ върху компютърния екран. — Когато беше намерен записът, аз вече бях пратила агенти на място да разберат какво е станало. Те бяха след първите, които го видяха, преди още да е стигнал до „Сигма“. Сигурна бях, че подобна странност ще привлече вниманието на директор Кроу. Така че преди да е успял да предприеме нещо…

— Си ни отвлякла.

— Радвам се, че се оказах толкова предвидлива. Преди седем часа агентите ми в Португалия внезапно замлъкнаха. — Валя се намръщи, очевидно недоволна от тази промяна на обстоятелствата. — Те имаха следа към групата, която вероятно е дирижирала атаката в университета. Някакви огън и жупел сектанти, облечени в раса. Но преди да проучат следата, се сблъскали с друга тайна група. Нов, неизвестен досега играч. Агентите ми се опитаха да ги проучат — и замлъкнаха. Според мен има и друг, който е хвърлил око на технологията.

— Което означава, че ти трябват още хора на място.

Валя сви рамене.

— Организацията ни все още е в зародиш и разполага само с частица от ресурсите на „Сигма“. — Погледът й се премести върху двете момичета. — Но една подходяща мотивация може да убеди „Сигма“ да работи за нас.

Сейчан я разбра. Валя възнамеряваше да използва „Сигма“, за да постигне собствените си цели.

— Никога няма да се съгласят — каза тя.

Валя отново сви рамене.

— Ще видим. Ние просто искаме устройството и копие на ИИ програмата. Предоставят ли ми ги, всички се връщате и си живеете щастливо.

— А ако не го направят, ще ни убиеш.

— Това ще е блъфът ми.

— Блъф ли?

— Ако не го направят, аз ще отгледам момичетата. Ще ги обуча така, както бяхме обучени ние с теб, ще ги превърна в оръжия.

На Сейчан й прималя. Гилдията беше използвала брутални техники и бе прибягвала до свирепи лишения, за да обучи агентите си. И ако тези методи сами по себе си не бяха достатъчно мъчение, крайният резултат — стига момичетата да оцелееха — щеше да е загубата на душите им.

— Както и твоето дете — продължи Валя. — Мога да изчакам един месец.

Сейчан сложи длан върху корема си.

— Не се безпокой. Момче или момиче, ще го отгледам като свое. Като се имат предвид гените на родителите, резултатът може да е само великолепен. А след раждането ще се погрижа тялото ти да бъде изпратено на командир Пиърс в ковчег с панделка, като закъснял коледен подарък от мен.

— И все пак те никога няма да се съгласят.

— Засега не. Първо ще им трябва малко убеждаване. — Валя се обърна към по-високия от двамата зад нея. — Вземете по-малката.

Сейчан приклекна, решена да не допусне това да се случи.

Другият мъж пристъпи към нея с остена, чийто край пускаше искри и пращеше. Сейчан прецени седемте начина, по които можеше да го обезвреди и да вземе оръжието му.

Точно тогава бебето я срита в бъбрека.

Сейчан изпъшка и падна на коляно.

Представи си кръвта в тоалетната.

Валя взе пистолета със стреличките от другия мъж и го насочи към нея.

— Не съм сигурна колко още упойка може да понесе детето. Но съм склонна да проверя. А ти?

Сейчан само я изгледа кръвнишки, без да казва нищо. Осъзнаваше, че в сегашното си състояние не би могла да попречи с нищо. Можеше само да гледа как якият мъж награбва Хариет. Пени захлипа и посегна към малката си сестра, но беше грубо блъсната обратно на леглото.

Докато мъжът отнасяше Хариет, петгодишното момиче запази характерния си стоицизъм, приемайки неизбежното също като Сейчан. И все пак се взираше в нея, сякаш питаше мълчаливо: „Какво съм сгрешила?“

Сърцето на Сейчан се късаше, докато Валя излизаше след охранителите си.

— Нараниш ли я, ще… — рязко започна тя.

Преди да успее да завърши, Валя затръшна вратата, прекъсвайки безсмислената заплаха. Сейчан се изправи и отиде до леглото, за да утеши Пени. Момичето скри лице в пазвата й и зарида.

— Тя ще е добре — увери я Сейчан. — Хариет ще е добре.

Замоли се да е истина.

Бебето изрита отново. Сейчан се намръщи и наруга мъжа, който беше сложил този демон в нея. В същото време се безпокоеше за него, понеже летеше с пълна скорост към куп неприятности. Като че ли всеки гонеше технологията. Но защо тя беше толкова важна?

Погледна заключената врата и остави тази загадка на Грей.

Имаше свои проблеми за решаване и много добре си даваше сметка колко е уязвима в сегашното си състояние. Не можеше да се измъкне с бой, особено с момичетата, така че се нуждаеше от нова стратегия.

Което пораждаше труден въпрос.

Тя притисна Пени към себе си.

„Как да надхитря Снежната кралица?“

11

25 декември, 14:48

Лисабон, Португалия

— Какво прави Ева? — попита Карли.

Мара се откъсна от диагностичната информация, която течеше в единия край на екрана на лаптопа й. Беше погълната от анализа на музикалната подпрограма. Модулът беше почти завършил и тя искаше да прегледа за евентуални бъгове. От предишните опити знаеше, че това е критичен момент в развитието на Ева. Досега внимателните промени би трябвало да са направили програмата достатъчно добра за истински растеж, но я правеха и уязвима. Програмата балансираше на ръба между създаването на чудо с истинска дълбочина на душата и на някакво егоцентрично творение с невъобразима злонамереност.

— Защо просто клечи там? — попита Карли.

Мара наклони глава настрани, имитирайки странната поза на Ева. Вместо да поглъща последните данни на подпрограмата, представени визуално от вихър от музикални ноти, Ева сякаш се беше изключила. Беше се отпуснала на коляно, завъртяла глава на една страна, а дългата й тъмна коса се разделяше над лявото й ухо.

Изглеждаше замръзнала в тази поза.

— Да не е блокирала? — попита Карли. — Като някакъв бъгнат персонаж от компютърна игра?

— Не знам. — Признанието накара кръвта на Мара да изстине. — Нямам представа какво прави.

— Изглежда така, сякаш се напряга да чуе нещо. — Карли се обърна към нея. — Може да е някаква песен, която много й харесва, и продължава да си я пуска отново и отново.

— Не би трябвало да го прави.

— Защо не я попиташ? Щом знае езика, не можеш ли да говориш с нея?

— Още не. Прекалено е опасно. Мога да разбия крехката й дигитална психика. За Ева виртуалният Едем е нейният свят. Тя не е готова да научи за нас.

— За боговете, които гледат надолу към нея.

Мара кимна бавно.

— Но мисля, че си права. Мисля, че се вслушва в нещо.

„Но в какво?“

Мара нямаше представа.

— Ще пусна един тест.

Затрака бързо на клавиатурата и стартира друга диагностична програма.

Тя измерваше всякакви интерференции, силни радиочестотни сигнали или локализирани трансмисии, които можеха да проникнат през изолираните системи на Xénese и да ги повредят.

В единия ъгъл на екрана се появи графика.

Мара прегледа резултатите от диагностиката.

— Фонови електромагнитни вълни. Радиовълни. Трансмисии от клетки на мобилни оператори. Безжичен рутер наблизо. — Тя посочи най-големия пик на графиката. — Този е наистина силен. В микровълновия обхват.

— Микровълнов? — Карли пристъпи към отворения прозорец. — На ъгъла има ресторант. Ако затоплят нещо…

— Не става дума за такива микровълни.

Мара забеляза леко спадане на пика и въздъхна.

„Може пък да не е нищо“.

Карли остана при прозореца, за да се наслади на топлия следобеден бриз. Вятърът развя русите й къдри, ярката слънчева светлина затанцува по бузите й. Краищата на черното й сако се развяха, разкривайки силуета на тялото й.

Мара се насили да откъсне поглед от нея и да се съсредоточи върху екрана. Ева най-сетне се беше раздвижила и сега стоеше изправена. Главата на аватара обаче оставаше килната настрани, извивката на ухото се виждаше между косите й. Сега обаче изражението на Ева изглеждаше напрегнато, с намръщено чело и присвити очи.

Почти уплашено.

Озадачена и разтревожена, Мара повика Карли.

— Ела да видиш.

Приятелката й дойде при нея. В същия миг Мара забеляза как микровълновият пик на диагностичния прозорец отново подскочи. На екрана главата на Ева се завъртя, сякаш следеше движението на Карли.

Мара се изправи, внезапно изпълнена със страхове.

Карли забеляза тревогата й.

— Какво има?

— Изключила си телефона си, нали?

— Да. И извадих батерията. Точно както ми каза.

Мара знаеше, че клетъчните телефони използват микровълнови трансмисии, за да комуникират с джипиес сателитите, което позволяваше проследяването на устройството.

— Провери си джобовете. Всичките.

Докато Карли изпълняваше настоятелните й инструкции, Мара претърси собствените си дрехи.

„Нищо“.

Изведнъж Карли се опули и извади блестяща монета от джоба на сакото си.

— Не знам какво е това. Нямам представа как се е озовало там.

Мара знаеше отговора и на двете. Представи си мъжа, който беше сграбчил Карли на летището.

— Проследяващо устройство. Пробутали са ти го.

Обърна се към вратата, осъзнала истината.

— Доведох ги право тук.

14:53

Тодор счупи още един пръст на служителя на хотела.

С другата си ръка запуши устата му, когато той се опита да изкрещи. Двама от хората му държаха служителя прикован към един стол в задния офис, което позволяваше на Тодор да се взира в изцъклените тъмни очи на младия мъж. Опита се да си представи агонията му и се зачуди какво ли е усещането.

Имаше ли болката цвят, миризма, вкус?

През целия си живот беше копнял за някаква представа за усещането и се питаше какво ли пропуска. Не че му липсваше сетивен опит. Можеше да чувства допир, трепереше, когато му беше студено, потеше се, когато се подлагаше на натоварване, но в същото време беше в състояние да разреже дланта си с нож, без да усети нищо.

Бяха му казали, че болката е естествен предпазен механизъм на тялото. Че мнозина от онези като него умират млади. От рани, които не са забелязали или са пренебрегнали, или по-често от поемане на глупави рискове. Неограничавани от болката, те имали чувството, че са способни на всичко.

Самият той беше късметлия, че орденът го беше приел като малък. Суровото обучение и ограниченията, наложени му от братството, най-вероятно бяха спасили живота му.

Без да научи нищо повече за болката от пленника си, Тодор зачака служителя — някакъв нигерийски имигрант с лъщяща като въглища кожа — да престане да крещи и да захлипа тежко.

Когато бяха влезли в лобито на хотела, кльощавият служител с крайници като пръчки беше на телефона и говореше бързо на родния си език, очевидно спорейки с някого. Тодор го приближи без проблеми. Докато чакаше края на разговора и слушаше езическия говор, се ядоса, че тази измет изобщо не си беше направила труда да се интегрира напълно.

Тодор махна ръката си и се наведе; носът му почти опря носа на този cabròn.

— Пак питам — спокойно каза той. — Знаем, че жената е тук. Кажи ни в коя стая.

Зад служителя Мендоса държеше таблета, с който бяха проследили целите си до невзрачния хотел на Розовата улица в Кайш ду Содре. Заведението беше едно от многото подобни наоколо, всички с олющена боя, изронена мазилка и паянтови балкони, гледащи към опушени барове и подземни клубове, повечето затворени за празниците.

За съжаление проследяващото устройство бе посочило хотела, но не можеше да покаже къде в сградата са се сврели целите му. Установяването на това изискваше питане. Хората му бяха отцепили лобито — не че в него или на улицата имаше много голямо движение. После той замъкна служителя в офиса и му показа снимка на Мара Силвиера.

— Аз не… не съм я виждал — отново изпъшка служителят, повтаряйки същата история. — Наистина не съм. Смяната ми започна днес сутринта.

Тодор хвана следващия пръст.

— Моля ви, моля ви, не.

Преди да успее да го счупи, един от хората му нахълта в стаята. Мъкнеше със себе си ужасена млада прислужница: беше я сграбчил за яката и беше опрял пистолет в ребрата й.

— Familiares, тя знае къде се крие вещицата.

Разтресе я и я накара да повтори думите си.

Тодор погледна към тавана.

„На четвъртия етаж“.

Насочи вниманието си обратно към служителя и извади ловджийския нож от ботуша си.

Очите на мъжа станаха огромни, сякаш щяха да изскочат от орбитите.

— Не, сър, не. Имам жена… деца…

Тодор бавно заглуши тези молби, като му преряза гърлото.

Зад него се чу приглушен изстрел. На пода се строполи тяло.

Великият инквизитор беше дал изрични заповеди.

Никакви свидетели.

Тодор нито за момент не откъсна поглед от очите на служителя. Макар да не можеше да оцени болката от прерязването, разбираше агонията на лицето на мъжа, докато животът и всичките му обещания умираха с последния му треперлив дъх.

Избърса ножа в ризата на служителя, обърна се към хората си и каза напевно:

— Maleficus non patieris vivere.

Хората му кимнаха. Заповедта му беше ясна.

Врачка да се не оставя жива.

14:58

„Хайде, Мара, по-бързо…“

Карли беше коленичила, навиваше кабели и ги пъхаше в джобовете на черната кутия на пода. Десетина SSD дискове стърчаха от гнездата им вътре. Докато Карли разкачаше и прибираше кабелите, Мара беше започнала процеса на изключване на Xénese и приспиването на Ева. Беше настояла, че трябва да изчакат завършването на музикалната подпрограма.

„Прекъсне ли, Ева ще бъде непоправимо повредена“.

Карли знаеше, че Xénese съдържа само едно копие на програмата на Мара. Нищо друго нямаше капацитета да съхранява уникалното съзнание, посято в светещата сфера. Ако искаха да открият какво знае първата инкарнация на Ева за убийството на майка й и останалите, програмата им трябваше непокътната.

И все пак…

— По-бързо, Мара.

— Подпрограмата свърши.

Приятелката й издърпа USB кабела от лаптопа и й го подхвърли. Докато Карли го навиваше, Мара сложи палец върху скенера на лаптопа и затрака свирепо на клавиатурата.

— Какво правиш?

— Вкарвам кода за прекратяване. За да замразя Ева. — Мара внезапно изруга и мина на родния си език. — Aborto de calamar…

Карли скри усмивката си, докато хлопваше капака на кутията с дисковете. Беше изучавала галисийския диалект на Мара като начин да се сближи с приятелката си. Понякога разговаряха на него на публични места, за да не ги подслушват. Фразата — местна ругатня — се превеждаше приблизително като абортирана сепия. Странен начин да наругаеш някого, но Карли беше очарована от фразата — и още повече от онази, която я изричаше.

— Какво има? — попита тя.

— Ти се опитай да вкараш парола от двайсет знака с главни и малки букви, докато си паникьосана. Трябва да почна отново.

— Поеми дъх. Можеш…

Вратата зад Мара се отвори с трясък. От изкъртената каса се разхвърчаха трески. Някакъв огромен мъж нахълта вътре. Ръцете му посегнаха към Мара, докато приятелката й се извърташе стреснато.

Карли скочи напред и замахна с тежката кутия от титан. Фрасна нападателя в лактите, като отби ръцете му и го извади от равновесие.

Докато в стаята нахълтваха още мъже, Карли сграбчи Мара и я издърпа при отворения прозорец. Покритият с графити авариен изход беше единственият път за бягство. Карли изблъска Мара през прозореца и двете паднаха на железния балкон отвън.

Малка бяла паничка се счупи под лакътя й. На балкона горе някаква черна котка изсъска срещу неканените гости.

Вдигнала металната кутия като щит, Карли бутна Мара надолу по паянтовата стълба. От прозореца се показаха ръце. Пръсти се протегнаха към Карли и се свиха около дръжката на кутията. С другата си ръка тя грабна парче от счупената паничка, замахна и преряза кокалчетата на нападателя.

Чу се рязък вик и пръстите пуснаха кутията. Карли забърза след Мара, като прескачаше стъпала и скачаше от площадка на площадка. Двете едва ли не се премятаха презглава надолу към улицата.

Отгоре изтрещя изстрел. Куршумът вдигна искри от железния парапет до ухото на Карли и тя приклекна. Чу някой да ругае на испански, очевидно на стрелеца.

„Явно ни иска живи…“

Погледна назад към бързоногата си приятелка и се поправи.

Не, искаха Мара жива.

Най-сетне стигнаха до най-долната площадка. Мара освободи стълбата и тя се спусна с тракане на тясната алея зад хотела.

— Давай, давай по-бързо… — подкани Карли приятелката си; представяше си как преследвачите им се спускат зад тях или заобикалят от главния изход.

Плъзнаха се надолу. Щом се озоваха на земята, се хвърлиха към ъгъла на най-близката улица. От някакъв подземен бар наблизо се чуваше коледна музика, която добавяше абсурден саундтрак към бягството им.

— Такси… — задъхано рече Мара и посочи наляво към паркираната кола.

Втурнаха се към него. В празничния следобед на улицата не се виждаха други коли. Някакъв мъж се канеше да се качи в таксито.

Мара стигна до него и задържа отворената врата.

— Senhor, роr favor.

Мъжът явно видя отчаянието на лицата им и се дръпна, за да им направи място да скочат вътре.

— Feliz Natal — пожела им, докато затваряше вратата.

Таксито потегли по улицата.

Карли с облекчение се облегна назад и сложи кутията в скута си. До нея Мара гледаше през задния прозорец уплашено и разтревожено. Карли напълно споделяше чувствата й — много добре осъзнаваше какво бяха изоставили при бягството си.

— Нямахме друг избор — каза тя в опит да утеши приятелката си.

— Какво направихме? — промърмори Мара, докато се обръщаше напред.

15:06

Тодор беше клекнал и се възхищаваше на сферата от стъкло и метал в предпазната кутия. Това беше само половината от наградата, която се беше надявал да прибере тук, но засега щеше да свърши работа.

Зад него Мендоса преглеждаше лаптопа и преценяваше доколко е безопасно да преместят онова, което беше попаднало в ръцете им. Останалите от екипа се бяха пръснали в опит да спипат жените, преди да са успели да се измъкнат от района.

Докато чакаше докладите, Тодор отново насочи вниманието си към устройството на пода. От него струеше ярка лазурна светлина, сякаш вътре беше затворено парче от небето. Трябваше да признае, имаше определена прелест в дизайна му, в извънземния му вид.

Но това не можеше да го заблуди.

— Ipse enim Satanas transfigurat se in angelum lucis — прошепна той към сферата, цитирайки Второто послание до коринтяни.

Мендоса ахна изумено.

Тодор се изправи и отиде при техника на екипа.

— Какво има?

Техникът се дръпна от лаптопа и прокара пръсти през мазната си черна коса.

— Създаденото е направо maravilloso. Вижте само.

Тодор се наведе към екрана на лаптопа. На него се виждаше зелена гора, чиято земя беше покрита с цветя и папрати, по които блестеше роса. Слънчевата светлина проблясваше по всяко листо и цветче. Лек ветрец разклащаше тънките клонки на отрупан с малини храст. Всичко беше изпипано толкова съвършено, че той имаше чувството, че може да долови сладкия аромат, лъхащ от тази градина.

„Все едно надниквам в кътче от Едем“.

И градината не беше пуста.

В центъра на всичко това стоеше гола жена. Едната й длан се опря на покрит с мъх камък, докато тя се навеждаше и нежно откъсваше малина от един храст. Вдигна я към слънцето, след което я поднесе към съвършените си устни.

Очите й се затвориха, сякаш да се наслади по-добре на вкуса. Погледът на Тодор се плъзна по изваяната й фигура. Кожата й беше с цвета на какао, гърдите й — безсрамно оголени.

— От онова, което успях да открия — каза Мендоса, — са я нарекли Ева.

„Естествено“.

Тодор се изправи. Това богохулство секна възхищението му.

— Какво става с вещицата, създала всичко това?

С очевидна неохота Мендоса погледна таблета до лаптопа.

— Според сигнала двете се движат бързо. Вероятно са хванали такси.

— Продължи да ги следиш, докато подготвяш всичко за изнасяне.

— Si, familiares.

Тодор погледна за последен път екрана на лаптопа. Знаеше плановете на Великия инквизитор за Xénese и изчадието в него. Хващането на вещицата щеше да е добре дошло, но тя не беше жизненоважен елемент за онова, което предстоеше.

Докато гледаше, отново бе запленен от великолепието на екрана. Беше наистина maravilloso, както се беше изразил Мендоса. Въпреки това Тодор отказа да падне в плен на заблудата. Очите й бяха отново отворени и сякаш се взираха в него. Тодор знаеше какво се крие зад сиянието им.

Без да се извръща от неземния поглед, той повтори цитата от Второ послание до коринтяни, за да напомни на себе си и да предупреди Мендоса да внимава с възхищението си.

— Ipse enim Satanas transfigurat se in angelum lucis.

Това беше нещо, което всички трябваха да имат предвид в бъдеще.

Мислено повтори цитата още веднъж, като си го преведе наум.

„Сам сатаната се преобразява в ангел на светлината“[7].

15:22

— Като че ли лапнаха въдицата — каза Карли.

Мара кимна с известно облекчение. Двете с Карли се криеха в задимен сутеренен бар. В помещението се носеше миризма на тютюн и пачули. От стар джубокс се носеха тенекиени тонове на коледна песен. Двете се взираха през покрития с мръсотия прозорец.

По-рано Карли се беше вдигнала на пръсти и бе избърсала с лакът края на стъклото, колкото да могат да шпионират розовия паваж на улицата пред хотела. След като се качиха в таксито, Мара беше накарала шофьора да ги откара две преки напред, след което му каза да спре. Слязоха, но преди това пъхнаха малкото проследяващо устройство под тапицерията на седалката. След като таксито продължи с него, двете внимателно се върнаха по тесните улички и влязоха в бара през задната врата.

През избърсаното стъкло Мара гледаше как товарят делото на живота й във ван, паркиран пред главния вход на хотела. Не можеше да направи нищо, за да спре кражбата. Дори да успееше да убеди бармана да й позволи да използва телефона на заведението, властите нямаше да реагират навреме. И двете определено не смееха да използват мобилните си телефони, тъй като това щеше да издаде измамата им и отново да ги покаже на радара на врага.

Вместо това Карли опря една салфетка на каменната стена и почна да записва номера на вана. Сръчка Мара да се премести и след миг изруга под нос.

— Какво има? — попита Мара.

— От този ъгъл не мога да видя последните три цифри.

Мара се намръщи.

— Може би онези, които виждаш, ще са достатъчни.

Планът беше да изчакат вана да потегли, да предупредят полицията и да чакат пристигането й. Едва тогава можеха да излязат от скривалището си. След това можеха само да се надяват, че полицията ще проследи колата по номера й и ще задържи виновниците за убийството на майката на Карли и на останалите четири жени от „Брусас“.

Мара обаче знаеше, че това не е най-важният резултат от плана им.

Представи си Ева в градината й.

— Тръгват — каза Карли. — Хайде. Трябва да запиша номера.

Излязоха от бара, но се задържаха при отворената врата. Шест стъпала водеха нагоре до улицата. За всеки случай двете останаха долу, като надникнаха само колкото да прочетат номера на отдалечаващия се ван.

— Готово — каза Карли и махна на Мара да влезе обратно.

Докато приятелката й проверяваше изписаните букви и цифри върху салфетката, Мара се върна в бара. Щом прекрачи тъмния праг, долови раздвижване в задимения въздух, усети как някаква сянка се надига зад нея.

Опита се да се измъкне.

— Кар…

Огромна длан запуши устата й. Дебела ръка я хвана през кръста. Някой друг насочи пистолет към гърдите на Карли. Приятелката й се опули от страх.

— No te muevas — предупредиха ги.

Не мърдайте.

12

25 декември, 11:02

Плейнсборо, Ню Джърси

Напълно изтощен и с разбито сърце, Монк държеше ръката на Кат в поредната болнична стая. Кожата й беше станала бледа, устните й също нямаха цвят, дори единствената кестенява къдрица, надничаща изпод болничното боне, изглеждаше увехнала и бе изгубила жизнеността си.

Той посегна и хвана къдрицата, която беше прилепнала към потното чело на Кат. Уви я около пръста си, след което нежно я пусна.

„Ето така, прекрасна както винаги“.

Продължаваше да слуша с едно ухо тиктакането, цъкането и пиукането на мониторите. Правеше всичко по силите си да се примири с диагнозата и прогнозата. Екипът от ЯМР лабораторията беше стабилизирал Кат след пристъпа и я беше преместил в интензивното отделение. В продължение на един час Монк можеше само да крачи напред-назад и да чака да разбере дали е изгубил любовта на живота си, майката на децата си.

Лиза се опитваше да му прави компания, доколкото можеше.

Накрая Грант и още няколко лекари произнесоха присъдата си. За момента Кат беше стабилна. Мозъчният кръвоизлив спаднал достатъчно, така че според тях една операция би донесла повече рискове, отколкото ползи. Освен това съобщиха мрачната новина, че Кат вече не диша самостоятелно и е изцяло зависима от изкуствения бял дроб. Най-лошото беше, че моментите на активна мозъчна дейност, засичани от електроенцефалографа, бяха спрели, което означаваше, че Кат вече не осъзнава нищо около себе си.

„Може би е за добро“ — сериозно каза лекарят от интензивното.

На Монк му се прииска да го фрасне в носа. Сякаш усетила това, Лиза хвана изкуствената му ръка и я стисна силно. И добре, че го направи. Хардуерът му можеше да достави нещо повече от прост юмрук. Под свръхмодерните технологии в дланта имаше малък пакет пластичен експлозив, сложен там като крайна мярка за онези специални случаи, когато простото ръкостискане е недостатъчно.

Лиза продължи да държи ръката му, като колкото го удържаше, толкова и го утешаваше, докато лекарите завършваха доклада си. Консенсусът беше, че Кат се влошава и започва да изпада в пълна кома.

„Нищо не можем да направим — беше заключил Грант. — Оттук нататък можем само да чакаме“.

Монк имаше чувството, че под чакане се има предвид не толкова възстановяването на Кат, колкото смъртта й.

„Или може би те просто чакат мен да приема неизбежното“.

Потупа ръката на Кат.

— Но нали знаеш какъв инат мога да бъда. Кога се е случвало да се предам?

Телефонът му зазвъня и завибрира на масичката — спешно повикване. Той го грабна, видя, че е от „Сигма“, и веднага отговори.

— Какво научи? — изтърси той, щом чу гласа на директор Кроу.

Монк вече беше предал получената от Кат информация — може би последната, която щеше да сподели, жизненоважна за мисията. Едно-единствено име. Валя Михайлова. Бившата убийца на Гилдията беше отвлякла децата му и Сейчан.

Пейнтър отговори с тревожно напрегнат глас.

— Монк, искам да си готов.

Сърцето му заби бясно. Хиляди сценарии — все брутални — преминаха през главата му. Едва намери дъх да попита:

— Какво има?

— Преди десет минути получихме видеофайл. Източникът е непроследим. Пращам го на телефона ти.

Монк стисна устройството и се взря в малкия екран.

— Мъртви ли са? Просто ми кажи.

— Не. Гледай. Вече трябва да си получил файла.

На екрана се появи папка и той я чукна, за да я отвори. Екранът потъмня. Виждаше се безлично място, покрито с черни завеси. Имаше три фигури. Две бяха облечени в безформени наметала с качулки, които скриваха всякакъв намек за пол и черти на лицето. Едната беше по-близо до камерата; втората седеше на стол по-назад. На коляното на втората имаше дете със зелена пижама и кестеняви къдри, няколко нюанса по-светли от тези на Кат.

— Хариет…

По-близката фигура заговори с изкуствено модулиран механичен глас, който непрекъснато променяше тоналността си.

— Давам ви двайсет и четири часа да намерите и да ми доставите проекта Xénese на Мара Силвиера. Както устройството, така и програмата. Към този файл е включено мястото за предаване. Ако не го направите… — Фигурата се обърна към Хариет. За щастие детето беше със слушалки на ушите и не можеше да чуе онова, което последва. — След крайния срок ще започнем да ви я връщаме на части. Ще започнем от пръст. И така на всеки шест часа. Уши, нос, устни. Ще я издялкаме, докато от нея не остане нищо.

Фигурата отново се върна при камерата.

— После ще продължим с второто дете.

Видеото прекъсна толкова рязко, колкото беше започнало.

В някакъв момент Монк се беше изправил, парализиран от ужас. Дланите му бяха лепкави от студена пот. Едва успяваше да си поеме дъх през стиснати зъби. Не можеше дори да говори.

Пейнтър, който очевидно очакваше тази реакция, му хвърли спасително въже.

— Благодарение на Кат разполагаме с едно предимство. Ако се съди по начина, по който са маскирани фигурите, Валя явно няма представа, че знаем, че тя е извършила отвличането.

От Монк се изтръгна въздишка и той най-сетне си върна дар слово.

— Докъде сме стигнали с откриването й?

— Работим по въпроса — отвърна Пейнтър. — Но трябва да внимаваме. Ако пуснем снимката й по целия Североизток, тя ще разбере, че е разкрита. Ще изгубим малкото си предимство. Затова работя по други канали и използвам само хора, на които можем да се доверим изцяло.

Монк го разбираше, но въпреки това негодуваше срещу тези мерки. Лицето на Хариет от видеозаписа, с изписаната на него смес от страх и гняв, не излизаше от ума му.

— Освен това използваме най-новия софтуер на АИОП за преглеждане на записите от различни камери — продължи Пейнтър. — За съжаление Валя е направила задачата по-сложна, тъй като е успяла да неутрализира камерите при и около дома на командир Пиърс. Все пак продължаваме да претърсваме Вашингтон и извън него.

Монк поклати глава. Съмняваше се, че този план ще доведе до нещо.

— Онази бледолика е майстор на маскировката.

— Така е, но нашият софтуер за разпознаване на лица няма равен на себе си. Повечето алгоритми сверяват най-много десетина ключови черти, за да идентифицират човек. Най-новите програми на АИОП използват повече от сто. Способни са да виждат през грим, лицеви протези и дори хирургически промени. Ако Валя покаже лицето си, маскирано или не, ще я видим.

Стиснал телефона в желязната си хватка, Монк погледна часа. Часовникът в главата му вече отброяваше времето. „По-малко от двайсет и четири часа“. Опита се да не мисли как някой притиска тънката китка на Хариет към дъска за рязане, падането на мачетето, писъците й.

— Криминалистите приключиха с претърсването на къщата на Грей — каза Пейнтър. — В момента работят върху следите от кръв. Повечето са на нападателите и никак не са малко.

Монк погледна към Кат.

„Браво на теб, скъпа“.

— Вече правим ДНК анализ с надеждата да идентифицираме и други от екипа на Валя, за да разширим издирването. Но все пак…

Гласът му замря. Намекът беше ясен.

— Малко вероятно е да открием Валя през следващите двайсет и четири часа — каза Монк.

„През следващите по-малко от двайсет и четири часа“.

— Да — призна Пейнтър. — Единственият ни шанс щеше да е, ако Кат знаеше още нещо, което да ни позволи да стесним издирването.

Монк погледна отпуснатите черти на жена си, механичното повдигане и отпускане на гърдите й. Погледът му се плъзна от болничното боне върху ЕЕГ електродите на главата й по кабелите до монитора. На екрана танцуваха назъбени линии, сеизмична скала на нервната й дейност. След като прегледа показателите, д-р Ерант беше посочил една от тях и бе промърморил на свой колега: „Обърнете внимание на нисковолтовите сигнали с потиснати пикове“.

В превод: „Кат вече я няма“.

— Тя ни даде всичко, което можа — каза Монк.

— Лиза смята, че може би с…

— С какво? С достатъчно време ли? Дрън-дрън. Времето на Хариет изтича. Същото се отнася и за Пени и Сейчан. — Щом си спомни за приятелката на Грей и нероденото дете, Монк се дръпна от леглото на Кат. Тук вече не можеше да направи нищо повече. — Отивам при Грей, където мога да правя нещо смислено.

Или просто нещо.

Беше приключил с чакането.

Последва дълго мълчание. Монк се приготви да спори с директора, да защити решението си. Ако не откриеха Валя навреме, най-добрата надежда за отвлечените беше да се доберат до изчезналата технология.

Накрая Пейнтър заговори.

— Във флотската инженерна база в Лейкхърст има един F-15 „Игъл“, който в момента зарежда. С хеликоптер можеш да стигнеш дотам за двайсет минути.

Монк едва ли трябваше да се изненадва. Естествено, че директорът — открай време майстор в преценяването на характерите — беше очаквал тази реакция и се бе погрижил за транспорта.

— Грей ще кацне в Лисабон след по-малко от час — продължи Пейнтър. — Аз ще координирам срещата с него, след като и ти пристигнеш. Монк, знаеш обаче какъв е залогът. Не можем да предадем тази технология на Валя.

— Това е ясно. Но имаме предимство и без нея.

— Значи сме на едно мнение. Е, в такъв случай е по-добре да си размърдаш задника.

Решен да направи точно това, Монк затвори, отиде при Кат и я целуна по бузата. Въпреки че трябваше да бърза, се задържа. Усещаше, че това е последната му възможност да целуне жена си.

Все пак знаеше, че тя би поискала да постъпи така.

Доближи устни до ухото й.

— Ще ги спася. Кълна се.

Изправи се и избърса сълзите от очите си — след което тръгна към вратата. В коридора Лиза го видя и се отдели от д-р Грант; двамата като че ли водеха някакъв напрегнат разговор.

Лиза забърза към него.

— Къде…?

— В Португалия. Да помогна на Грей за търсенето.

Лиза погледна към стаята на Кат. Бузите на Монк пламнаха, когато си даде сметка, че тя сигурно е решила, че зарязва съпругата си.

— Разбирам. Върви — каза тя, доказвайки, че не е по-лоша от мъжа си в преценяването на характери. — Пейнтър току-що ми писа… за видеото. Не успях да го гледам.

— Трябва да направя каквото мога — каза Монк.

— Разбира се. — Тя стисна съчувствено ръката му. Погледна назад към невролога, после към стаята на Кат. — Докато те няма, ние можем да опитаме нещо. Нещо съвсем експериментално. Няма да я излекува, но би могло…

Монк се освободи от ръката й.

— Направи каквото намериш за добре, Лиза. Вярвам ти.

— Да, но…

Той мина покрай нея.

— Просто го направи.

Тръгна по коридора. Не се нуждаеше от фалшиви надежди. Трябваше да се съсредоточи върху следващата стъпка… и онази след нея. Всяка крачка го отдалечаваше от Кат, но може би го доближаваше до спасяването на момичетата — и на Сейчан.

Знаеше, че Грей е не по-малко разтревожен и уплашен за нея и за нероденото им дете.

И все пак…

„Грей, трябваш ми в най-добрата си форма“.

Представи си уплашеното лице на Хариет.

„На всички ни трябваш“.

III. В навечерието на унищожението

13

25 декември, 17:05

Лисабон, Португалия

В един отдалечен край на Лисабонското летище Грей беше клекнал пред отворената врата на шкафче за багаж и разпределяше скрития в него арсенал, уреден от Пейнтър.

Дългото и тясно помещение с шкафчетата над голямата зала на летището беше празно. Все пак за всеки случай Ковалски скриваше с едрото си туловище действията му както от терминала, така и от единствената охранителна камера. Поради митническите проверки и засилената охрана на летището трябваше да оставят личното си оръжие в самолета.

Грей пъхна нов „ЗИГ Зауер“ Р365 в кобура на кръста си, скрит от якето. Компактните размери на 9-мм полуавтоматичен пистолет го правеха идеално скрито оръжие. Джейсън пъхна идентично оръжие в кобура под жилетката си. Пистолетите бяха с мерници с нощно виждане и големи пълнители, побиращи по дванайсет патрона освен онзи в цевта.

„Общо тринайсет“.

Обикновено числото би трябвало да се сметне за лош късмет, но когато ставаше дума за престрелка, допълнителните патрони можеха да определят разликата между живот и смърт.

„Така че определено не става дума за лош късмет“.

Ковалски подсвирна, когато Грей му връчи оръжието.

— Честита Коледа на мен. Че дори не ми се наложи да сядам в скута на Дядо Коледа.

Черният FN-P90 беше булпъп[8] автомат на НАТО, способен да води както единична, така и напълно автоматична стрелба или на откоси. Патроните му 5,7x28 мм бяха в състояние да пробият кевлар. В същото време компактният му дизайн — дължина само петдесет сантиметра — го правеше сравнително лесен за укриване.

Ковалски свали дългото си палто, метна автомата на рамо и го потупа щастливо.

— Това кутре ще го храня с удоволствие.

Грей му даде и тежка чанта с допълнителни пълнители с по петдесет патрона, предостатъчно да храни гладния автомат.

Ковалски облече отново палтото и се раздвижи, за да намести всичко. Спускащата се до глезените му дреха можеше да скрие достатъчно оръжия за нахлуване в някоя малка страна от Третия свят.

— И сега какво? — попита гигантът.

Грей даде на Джейсън друга торба с допълнителна екипировка, включително уреди за нощно виждане, и се изправи.

— Пейнтър е уредил да говорим със семейството на доктор Карсън — съпруга й и дъщеря й Лора. Да видим дали не са получили някакви вести от двете млади жени.

„Мара Силвиера и Карла Карсън“.

Грей можеше да си представи тревогата им. Първо убийството на посланика, после нападението над дъщеря й в летището и бягството. Но от друга страна, не му трябваше да си представя страховете им. Опита се да изолира собственото си безпокойство за Сейчан, за нероденото им дете и за момичетата на Монк, но това беше все едно да се мъчиш да укротиш бясно куче. Болката в сърцето му беше ужасна. Усещаше напрежението в гърдите си с всяко вдишване.

Знаеше, че и Монк едва се крепи и се чувства по същия начин, ако не и по-зле. Директор Кроу ги беше запознал с развитието на ситуацията в Щатите и им бе разказал за участието на онази бледа вещица Валя Михайлова и за влошаващото се състояние на Кат.

Неспособен да направи каквото и да било друго, Монк вече летеше към Португалия като пътник в F-15, движещ се два пъти по-бързо от звука. Дори с презареждането във въздуха той щеше да пристигне чак след деветдесет минути.

Грей възнамеряваше да намери някои отговори, преди приятелят му да е кацнал.

Докато вървяха към изхода, Джейсън си погледна телефона.

— Няма новини от Пейнтър. Но човек от охраната на Карсън ще ни посрещне при Терминал 1 и ще ни откара при семейството.

Тръгнаха към мястото на срещата.

Грей водеше, като се опитваше да не привлича внимание сред тълпата следобедни пътници. Все пак няколко глави се обърнаха да погледнат групата им — или по-скоро гиганта зад Грей. Ковалски никога не би могъл да се смеси с множеството. Не помагаше и фактът, че се опитваше да свали целофана на пура, докато си пробиваше път през тълпата.

— Не можеш да пушиш тук — предупреди го Джейсън. Младият аналитик изглеждаше като мишка, гълчаща слон.

— Наясно съм. — Ковалски най-сетне махна целофана и захапа пурата. — Никъде не пише обаче, че не мога да вкуся тази красавица.

Грей благоразумно не се намеси в любовните отношения между Ковалски и сушените тютюневи листа. Отпред над тълпата се вдигна ръка. Властен глас извика името му.

— Командир Пиърс.

Грей поведе групата натам. Мъжът беше с безупречен тъмносин костюм, бяла колосана риза и тънка черна вратовръзка — деловата униформа на охранител, до слушалката с жица, изчезваща под сакото.

— Агент Бейли — представи се той с лек ирландски акцент. — Началник на охраната на Карсън.

Грей стисна ръката на агента от Дипломатическата служба за сигурност. Черната коса на мъжа беше безупречна като костюма му, подстригана почти нула номер над ушите и по-дълга нагоре, но сресана така, че всеки косъм си беше на мястото. Загарът му сякаш беше част от него. Искрящите му зелени очи гледаха интелигентно. Устните му бяха изкривени в лека развеселена усмивка, може би защото измерваше с поглед високия Ковалски.

През прекараните на терен години Грей се беше научил да преценява точно човека пред себе си. Усещаше увереността и компетентността на агента, който изглеждаше горе-долу на неговата възраст, и вече изпитваше уважение към него. Дори веселият блясък в очите му изглеждаше познат. Грей вече имаше чувството, че познава този човек от години.

Въпреки това остана нащрек, без да пропуска нищо от ставащото около тях.

— Не знам дали сте информирани — каза Бейли, — но преди двайсет минути преместихме Лора и Дерек Карсън.

Грей погледна Джейсън, който поклати глава. Това беше нещо ново.

— След опита за атака тук агенцията реши, че е най-добре да заведем семейството на по-безопасно място. Разположихме тук други агенти в случай че двете момичета се върнат.

„Умно“.

Този човек знаеше как да провежда операция.

— Отвън ни чака кола. Ще стигнем за десетина минути.

Грей оценяваше лаконичността и ефективността на посрещана им. Открай време предпочиташе да действа веднага щом пристигне някъде и това важеше с особена сила сега.

— Да вървим.

Бейли ги изведе от терминала на угасващата светлина на деня. Слънцето беше увиснало унило над хоризонта, сякаш разочаровано от края на Коледа. До тротоара беше спрял бял ван „Форд Еконолайн“. Грей си представи пищно обзаведения салон на самолета, с който бяха пристигнали. ДСС очевидно не разполагаше с дълбоките джобове на „Сигма“.

Бейли отвори страничната врата, вдигна палец на шофьора и махна на тримата да се качват. Ковалски седна отзад, като едва успя да се побере с оръжието си. Грей и Джейсън заеха двете седалки зад шофьора.

Бейли заобиколи колата да седне отпред. След като се настани, се обърна и насочи голям пистолет към групата. Веселите искрици в очите му блеснаха още по-ярко.

— Не мърдайте.

17:14

Мара крачеше напред-назад в луксозната им килия. Не можеше да избяга, но поне движението държеше ужаса й под контрол — но на косъм.

Карли седеше на края на широкото легло с балдахин, отрупано с възглавници и копринена завивка. Единственият признак за вълнението й беше коляното й, което непрекъснато играеше нагоре-надолу. Приятелката й огледа стаята.

— Поне не са се поскъпили за апартамента.

Мара също погледна антикварните столове, малкото френско бюро и скъпите картини на стената. Една от тях, изглежда, беше работа на прочутия местен художник Педро Алесандрино де Карвало. Свети Тома докосваше раните на Христос, а на лицето му беше изписано съмнение.

Подозрението и недоверието отлично отговаряха на собственото им положение.

„Ще преживеем ли всичко това?“

След като бяха принудени с насочено към тях оръжие да се върнат в бара, двете бяха замъкнати до задния изход на заведението. Барманът се направи, че не забелязва отвличането им, и продължи да си бърше чашата. Явно му беше платено да си затваря очите. Мара обаче забеляза гузната му физиономия — но очевидно угризенията му не бяха достатъчни да го накарат да направи нещо, за да попречи да ги изведат и да ги натикат в чакащия в алеята вай.

„Подчинявайте се и няма да ви се случи нищо лошо“ — беше ги предупредил похитителят им, преди да затръшне вратата.

Двете нямаха друг избор и се подчиниха.

След кратко пътуване спряха в друга алея до Праца де Сао Пауло. Мара зърна фонтана на площада, чу ромона на водата, зад която се издигаха двете правоъгълни кули на църквата, посветена на същия светец. Помоли се наум на свети Павел да се намеси и да ги спаси.

Молитвата й обаче остана без отговор. Отведоха ги във висока къща, гледаща към площада. Архитектурата й беше типично помбалинска, кръстена на маркиз де Помбал, който възстановил голяма част от Лисабон след унищожителното земетресение от 1755 г. Ефективният неокласически стил бил роден от необходимостта да се пестят средства. Въпреки това простите линии почти без украса отговаряха на новата епоха на Просвещението, когато Европа започнала да надраства екстравагантността на периода на рококо и да се ориентира към нещо по-рационално и практично. Архитектурният стил се подчертаваше от аркадите с магазини долу и три или четири жилищни етажа над тях.

Мара познаваше този период, защото местният й ментор — Елиза Еуера, директорът на университетската библиотека в Коимбра — беше настояла тя да получи добро общо образование, включително история — най-вече на Португалия и Пиренейския полуостров, с която библиотекарката се гордееше с основание.

Именно споменът за безкрайния ентусиазъм на Елиза — за знания, за живота в цялото му великолепие и загадъчност — беше дал на Мара силата да последва Карли нагоре по стъпалата до апартамента на последния етаж, където ги затвориха в една спалня. Пред вратата и пред френския прозорец на балкона бяха поставени стражи.

Всичко това се бе случило преди повече от час.

— Мара — каза Карли, — стига си протривала килима. Вижда ми се скъп. По-добре да не вбесяваме домакините.

Мара скръсти ръце на гърдите си, отиде при леглото и седна до приятелката си.

— Какво правят според теб?

Карли погледна към вратата.

— Сигурно се опитват да решат какво да правят с нас. Дали си заслужава да ни държат.

„Иначе казано, да ни държат живи“.

Мара хвана ръката на Карли. Жестът беше продиктуван не от страх, а от нуждата от окуражаване. Просто й се виждаше… подходящ, напълно естествен в този момент.

Карли нежно пое дланта й и разсеяно погали с палец китката й.

— Сигурно преглеждат какво има в кутията. Всички онези дискове. Явно са се надявали, че Xénese е у нас. Най-добрият ни шанс да останем живи е да ги накараме да си мислят, че можем да го пресъздадем.

По-рано двете бяха заключили, че похитителите им са някаква друга група — не онези, които бяха убили майката на Карли и останалите жени, а техни конкуренти. Явно новината за системата, отмъкната от Мара от университета, се беше разпространила.

И лешоядите се струпваха.

— Мислиш ли, че ще ни изтезават? — попита Мара.

— Не.

Мара изпита облекчение, но Карли не беше свършила.

— Ще изтезават мен — каза приятелката й. — За да те накарат да им сътрудничиш.

Мара стисна ръката й по-силно.

Карли я погледна, като с мъка сдържаше сълзите си. Облиза устни, сякаш искаше да каже нещо.

Мара се чувстваше по същия начин. Двете се познаваха от половин десетилетие — онези решаващи за оформянето на характера години между шестнайсет и двайсет и една, през които се бяха превърнали от деца в млади жени. Преди нямаха проблеми да разговарят, макар че го правеха обикновено по телефона, с дълга поредица имейли или с къси, изпълнени с вълнение текстови съобщения. Връзката им беше предимно от разстояние, но светът беше станал много по-малък от преди. Приятелите по перо вече не трябваше да чакат седмици или месеци, за да получат отговор.

Все пак, разделени от цял океан, двете бяха прекарали малко време физически заедно. Приятелството им, дълбоката им връзка беше родена предимно от споделяне на мисли, мечти, страхове и надежди.

Мара погледна Карли, къдриците над челото й. Искаше й се да намери смелост да заговори, да запълни тази появила се пропаст между тях, да каже онова, което бе останало неизречено.

Забави се прекалено дълго.

Карли наведе глава малко засрамено и насочи вниманието си към вратата.

После зададе въпроса, който мъчеше и двете.

— Кои са тези копелета, по дяволите?

17:18

Грей прецени възможностите си.

Погледна сребристия „Дезърт Игъл“, насочен към лицето му, вероятно калибър 357 или 44 Магнум. Погледът на държащия го беше спокоен и практичен. Явно не би си направил труда да използва нещо по-маломощно. На всичкото отгоре Грей буквално беше седнал върху своето оръжие. Сбутаният отзад Ковалски определено не можеше да извади автомата. А Джейсън вече беше вдигнал ръце.

Бейли, ако това изобщо бе истинското му…

— Името ми е Финиган Бейли — каза мъжът. — Но приятелите ми ме наричат Фин.

— Не мисля, че ще те наричам така — отвърна Грей. — И нека позная. Ти не си от ДСС.

— За съжаление, не мога да кажа, че съм част от тази престижна организация. Член съм обаче на друга, която е може би също толкова вярна в преследването на целите си. Ако не и повече.

От акцента му Грей предположи, че мъжът е от Новата ирландска републиканска армия, последната инкарнация на ИРА. Явно какви ли не терористични организации излизаха от гората и се мъчеха да се доберат до работата на Мара Силвиера, привлечени от потенциала й.

Със свободната си ръка Бейли разхлаби вратовръзката си и разкопча двете горни копчета на ризата си, разкривайки истинската си принадлежност. Под ризата имаше по-тънка черна дреха с бяла свещеническа якичка.

Грей не успя да скрие шока си.

„Не може да е истинска“.

Бейли свали оръжието си.

— Съжалявам за това, но тъй като сте въоръжени, не можех да рискувам да направите нещо необмислено.

— Ах ти, кучи… — Ковалски не довърши ругатнята.

Бейли се престори, че не го е чул.

— Трябваше да ви взема от летището по такъв начин, че евентуалните наблюдатели да предположат същото като вас.

Джейсън свали ръце в скута си.

— Че отиваме с охраната да се срещнем със семейство Карсън.

— Ако не там, къде тогава отиваме? — попита Грей.

— Ще ви заведа при госпожица Силвиера и госпожица Карсън. — Гласът му стана по-твърд и сериозен. — Те ще имат нужда от помощта ви. Мога само да се надявам находчивостта ви да е толкова добра, колкото се говори, че е.

Грей се мъчеше да се ориентира в бързата промяна на обстоятелствата.

„Мога ли изобщо да имам доверие на този тип? Който дори твърди, че е свещеник?“

Бейли сякаш прочете мислите му.

— Уверявам ви, че съм отец Бейли. — Очите му отново проблеснаха. — Нима един свещеник би излъгал?

Ковалски изсумтя.

— А нима свещеник ще тикне шибан пистолет в лицето ти?

— Никога не бих ви застрелял, дори при самозащита.

— Казваш ни го сега — измърмори Ковалски. — Направо се нас… Имах инцидент.

Грей се наведе напред. Още изпитваше подозрения.

— Кои сте вие? Какво става?

Микробусът намали и спря пред висока къща в края на някакъв площад. Бейли кимна към сградата.

— Щом влезем, ще ви кажа всичко. Ще сложа всичките си карти на масата. — Веселото пламъче в зелените му очи отново проблесна. — И го казвам буквално.

17:35

Карли чу ключалката да изщраква и стана от леглото. Сви юмрук и пристъпи напред, за да застане между Мара и онзи, който щеше да влезе. Премести тежестта си, готова да атакува с ритник, ако й се удаде възможност.

Зад нея Мара също се изправи.

— Стой там — предупреди я Карли.

На прага се появи мъж, очертан от по-ярката светлина в съседната стая. Влезе в стаята с вдигнати ръце. Карли се намръщи неразбиращо. Високият мъж беше целият в черно — обувки, панталони, колан, риза. Единственото изключение беше бялата ивица под брадичката му, маркираща характерната якичка.

„Свещеник?“

Това със сигурност беше някакъв номер, за да ги накарат да се доверят на похитителите си.

— Госпожице Карсън, госпожице Силвиера, простете, че ви накарах да чакате толкова дълго. И на тъмно, така да се каже. Отне ми повече време от очакваното да събера всички участници на едно място. — Мъжът отстъпи назад и леко кимна към съседната стая. — Ако бъдете така добри да дойдете при нас, може да се опознаем по-добре.

Карли се поколеба, но си даде сметка, че нямат друг избор.

— Стой плътно до мен — прошепна тя на Мара.

„И при първа възможност се пръждосваме оттук“.

Мара не се нуждаеше от увещания. Тръгна след Карли към вратата, сякаш се беше превърнала в нейна сянка.

Свещеникът ги поведе по къс коридор към трапезария. Помещението се оживяваше от мраморна камина с танцуващи пламъци. Горящите дърва пукаха приканващо. Високите прозорци гледаха към площада и двете кули от отсрещната му страна. Слънцето беше залязло, но здрачът се бе задържал и каменната фасада на църквата сияеше, сякаш храмът беше запазил част от светлината и топлината на святия ден.

— Приготвили сме лека вечеря — каза свещеникът, насочвайки вниманието им към масата и хората около нея.

При вида на сиренето, хляба и различните плодове стомахът на Карли изръмжа. Откога не бяха слагали нищо в уста? Мара също поглеждаше масата гладно, но и с подозрение.

Докато пристъпваше към масата,

Карли прецени присъстващите мъже. До изхода стояха двамата, които ги бяха спипали в бара. Тя ги изгледа кръвнишки, но лицата им останаха безизразни. От другата страна на масата имаше трима непознати. Карли усети — по дрехите, позите, израженията им, — че са американци, още преди да са заговорили.

Свещеникът ги представи и ги прикани да седнат.

Беше познала, че са американци. Най-високият, с намръщена физиономия и димяща пура, изглеждаше като излязъл от филм на ужасите — целият мускули, от глава до пети. Другите двама изглеждаха също толкова кораво, но и по-нормално. От единия струеше напрегнатост и беше трудно да го погледнеш, особено в сивите като буря очи. Другият изглеждаше горе-долу на нейната възраст. С рошавата си руса коса можеше да мине едва ли не за готин. Той се усмихна смутено и погледът му се задържа малко върху нея.

Карли беше свикнала с подобно внимание.

Въпреки това не отвърна на усмивката му.

— Хайде — настоя свещеникът. — Сядайте.

Всички седнаха, само свещеникът остана прав.

— Командир Пиърс, за да разчупим леда, може би вие пръв трябва да сложите картите си на масата. Мисля, че това ще ускори значително нещата.

— Какво искате да кажете? — рязко попита сивоокият. Очевидно не си падаше по домакина им, което накара Карли да изпита малко повече доверие към него.

— Предлагам да започнете, като се представите. И да кажете от коя организация сте.

Командирът остана напълно неподвижен за една-две секунди, после в очите му просветна нещо. Той бръкна в джоба си, извади портфейл и измъкна от него черна, метална на вид карта. Подхвърли я през масата. Тя падна между Карли и Мара.

Над лъскавата повърхност заблестя сребриста холограма.

Един-единствен символ — гръцка буква.

Мара ахна и двете с Карли се спогледаха разтревожено.

Сигма.

Карли събра достатъчно кураж да погледне студения огън в сивите очи.

— Кои сте вие? — Тя побутна картата. — Какво означава това?

— Ние сме членове на „Сигма“. Организация, свързана с АИОП.

Мара се намръщи.

— Агенцията за проучвания и разработки на американските военни ли?

— Точно така. Именно АИОП финансира проучването ви в университета със суми, минаващи през „Брусас Интернешънъл“.

— Погледът му се насочи към Карли. — Майка ви знаеше за участието ни и беше дала клетва да пази това в тайна. Подозираме, че символът, генериран от ИИ на Мара, е бил зов за помощ.

Мара се наведе напред.

— И аз самата се питах същото.

Младият рус мъж — Джейсън — също се включи.

— Но можете ли да сте сигурна? Появата на символа може да е просто съвпадение. Може би всички виждаме прекалено много неща в този дигитален тест на Роршах[9].

— Възможно е. — Мара поклати глава. — Но няма как да се провери дали наистина е така. Не и без Xénese и програмата му.

— А вие сте ги изгубили — каза Грей, който очевидно не беше чувал историята им. В гласа и поведението му обаче не се долавяше упрек.

— Успяхме обаче да запазим дисковете с подпрограмите ми — каза Мара.

Карли кимна.

— Успяхме да ги отскубнем от копелетата, които ни нападнаха.

„… и които убиха майка ми“.

Мара преглътна.

— Мисля, че щяхме да изгубим и тях, ако не беше предварителното предупреждение.

— Какво искате да кажете? — попита Грей.

Мара хвърли поглед към Карли и продължи:

— Програмата се държеше странно. Точно преди да ни атакуват. Изглежда, беше усетила нещо. Мисля, че беше доловила джипиес сигнала от проследяващото устройство, което ни бяха сложили. Но като се замисля сега, този детайл ме тревожи.

Джейсън си взе хляб и сирене.

— Защо?

— Ева — това е името на моя ИИ — се беше фиксирала върху сигнала. Изглеждаше уплашена, едва ли не сякаш го е разпознала. Което ме кара да се питам дали не го помни отпреди.

Джейсън сбърчи нос.

— От кога?

— От атаката в библиотеката. — Мара погледна извинително Карли. — Ако майката на Карли или някоя от другите жени е била проследена до библиотеката със същото устройство, Ева може да го е разпознала. Някъде дълбоко в квантовия й процесор може да е останал някакъв призрачен спомен от първата й инкарнация.

— Спомен, свързан с кръвопролитие и убийство — каза Грей.

Мара кимна.

— И точно това ме плаши. Сегашното състояние на Ева, когато беше открадната в хотела, е много деликатно и крехко. И ако попадне в неопитни ръце…

Свещеникът я прекъсна.

— Или по-лошо, в ръцете на някой, който възнамерява да всее хаос.

Всички погледи се обърнаха към него.

Грей се намръщи.

— Вие пък какво знаете за всичко това, отец Бейли? Как точно сте замесени?

— А, да, командир Пиърс. Казах, че ще сложа картите си на масата. — Той кимна към черната метална карта. — Също като вас.

Извади от джоба си две черни карти и ги сложи една до друга на масата. Приличаха на две парчета обсидиан, извадени от стъклопис на църква. Усещането се подсилваше от еднаквите символи върху тях — кръстосани ключове с лента и корона над тях.

Карли не разбра. Разпознаваше папския печат върху картите, но това не изясняваше нищо.

Грей присви очи към картите. Изведнъж скочи, като събори стола зад себе си. Очевидно беше разбрал смисъла на картите.

— Близнаците…

14

25 декември, 17:55

Лисабон, Португалия

Грей се взираше през масата към отец Бейли.

„Затова ми се стори толкова познат“.

Отново погледна веселите искри в очите му. Приличаше на погледа на баща, очарован от малко дете — наполовина развеселен от наивността, наполовина завиждащ на невинността му. Грей беше виждал точно тези искри в очите само на един друг човек, много по-възрастен, вече покойник, който беше помагал на „Сигма“ в миналото.

Бейли кимна към двете карти на масата.

— Виждам, че не сте забравили уроците на монсеньор Вигор Верона.

Ковалски изпусна облак тъмен дим.

— Господи…

Грей се вкопчи в ръба на масата, за момент зашеметен от спомените.

Представи си приятеля си — както и неговата племенница, която беше пленила сърцето му. Сега и двамата ги нямаше, бяха жертвали себе си, за да спасят света.

Накрая махна към двата символа на масата.

— Това означава ли, че сте носещ картите член на Църквата на Тома?

Бейли сви рамене.

— Монсеньор Верона ме привлече. Бях негов ученик навремето, когато преподаваше в Папския институт за библейска археология в Рим, преди да стане префект на Архива на Ватикана. Сега следвам по стъпките му, продължавам започнатото от него.

— Означава ли това, че сте от intelligenza на Ватикана?

Бейли отново сви рамене, без да отрича.

Приживе монсеньор Вигор Верона беше имал и други титли освен професор и префект. Той беше и агент на разузнавателната служба на Ватикана.

Джейсън също се поизправи на мястото си, когато се досети.

— Значи сте шпионин на Ватикана? И работите за папата?

— За Църквата като цяло — поправи го Бейли.

— Значи затова сте знаели, че идваме в Лисабон. — Джейсън се обърна към Грей. — Предполагам, че когато директор Кроу е пуснал информацията на различните разузнавателни служби по света…

— Тя стигна и до нас — довърши Бейли.

Дъщерята на д-р Карсън стана от другата страна на масата, с което привлече погледите към себе си.

— Какво означава всичко това, по дяволите? Да не искате да кажете, че този свещеник е някакъв таен агент?

Грей реши, че е по-добре да обясни.

— Ватиканът е суверенна държава. От десетилетия, ако не и от векове, той наема агенти, които проникват в групи на омразата, тайни общества, враждебни държави и всякакви други организации, които Ватиканът смята за заплаха.

Грей си спомни как Вигор му беше разказал за случая със свещеника Валтер Чижек, работещ под псевдонима Владимир Липински. Свещеникът години наред играл на котка и мишка с КГБ, преди да бъде заловен и да прекара повече от двайсет години в съветски затвор.

Карли изгледа кръвнишки отец Бейли.

— Иначе казано, той е Джеймс Бонд със свещеническа якичка.

— С тази разлика, че нямаме разрешително за убиване — със закачлива усмивка уточни Бейли. — Все още се придържаме към по-висши заповеди. Все пак, подобно на мистър Бонд, от време на време си позволявам по едно добро Мартини. Разбито, а не разбъркано, естествено.

Мара остана седнала, но се наведе напред и посочи картите.

— А какво означават тези символи? — Тя погледна Грей. — Вие очевидно ги познавате.

Грей си представи златните пръстени на Вигор със същия печат върху тях.

— Това са символите на Църквата на Тома. — Той премести картите по-близо до нея. — Какво виждате тук?

— Просто папския печат — правилно отвърна тя. — Върху двете карти.

— Вгледайте се по-добре.

Мара смръщи вежди, но Карли първа забеляза разликата.

— Не са точно едни и същи. — Тя чукна с пръст върху едната карта, после върху другата. — Виж, Мара, левият ключ на тази карта е по-тъмен. И десният на другата. Огледални образи са.

Мара погледна отново към Грей.

— Тоест, както казахте… близнаци. Но аз пак не разбирам.

— На иврит думата близнаци е тома — обясни Грей. — Като при свети Тома.

Мара погледна през рамо.

— Или Тома Неверни? В другата стая видях картина със свети Тома, докато оглежда раните на Христос.

Заинтригуваният Грей проследи погледа й и се запита дали наличието на подобна картина не означава, че къщата е някакво тайно място за срещи на членовете на Църквата на Тома.

Сякаш в отговор на мисълта му вратата зад него се отвори и в стаята влезе сурова на вид възрастна жена. Сивата й коса беше прилежно прибрана под бяло боне. Изглеждаше на около шейсет и няколко, ако не и повече. Беше облечена в проста сива роба с връв на кръста. Жената прекоси стаята, като се подпираше едва забележимо на неполиран абаносов бастун. Не обърна никакво внимание на групата, а се насочи направо към отец Бейли. Не бързаше, но се движеше със спокойна целеустременост, говореща за скрита сила.

Разговорът спря. Докато жената минаваше зад Грей, косъмчетата на тила му настръхнаха. Изпита чувството, че покрай него минава черна буря.

Жената стигна до отец Бейли и прошепна нещо в ухото му. Дори свещеникът се наведе към нея, а не обратното. Нищо у тази жена не намекваше за подчинено положение — но тя очевидно служеше на някого.

Когато тя приключи, Бейли кимна.

— Благодаря, сестро Беатрис.

Монахинята — невяста на Христос — отстъпи крачка назад, но не излезе. Просто остана с бастуна пред себе си, опряла двете си ръце върху единствената му украса — извитата сребърна дръжка. Погледът й се плъзна по масата и се спря върху Ковалски. Устните й се превърнаха в още по-сурова тънка линия. Очевидно видяното не й харесваше.

Ковалски се опита да отвърне на погледа й, но се провали. Явно схванал смисъла на изпепеляващия поглед, той измъкна пурата от устата си и я смачка в пепелника.

Едва тогава жената извърна поглед.

„Еха!“

Бейли най-сетне наруши напрегнатото мълчание.

— Говори свободно. Сестра Беатрис също служи на Църквата на Тома.

Мара се намръщи.

— Каква е тази Църква на Тома, за която все споменавате?

— Да, трябваше да обясня. — Грей кимна към картите. — Двата печата символизират онези от Римокатолическата църква, които тайно следват ученията в Евангелието от Тома.

И погледна към отец Бейли и сестра Беатрис.

Карли поклати глава.

— Какво е това Евангелие от Тома?

— Един от гностичните текстове на ранната църква — обясни Бейли. — През римската епоха, когато християнството било преследвано, потайността била изключително важна. Различните групи християни се събирали в пещери, крипти, на всякакви скрити места. При тази изолация в отделните практики започнали да се появяват различия, а с тях се появили и различни философии. Навсякъде започнали да се появяват евангелия. Познатите ни от Библията, разбира се. Но също и десетки други. Тайното евангелие от Яков, от Мария Магдалина, от Филип. Около всяко от тях започнали да се оформят различни секти, които заплашвали да разцепят новопоявилата се църква. За да не се стигне дотам, четири книги били избрани за канонични — евангелията от Матей, Марко, Лука и Йоан.

— Новият завет — каза Мара.

Бейли кимна.

— Останалите били отхвърлени и обявени за еретични. Включително Евангелието от Тома.

Мара отново погледна двете карти.

— Но защо евангелието на Тома е било обявено извън закона?

— Заради основното му послание — отвърна Грей. — Търси и ще намериш.

Спомни си как Вигор беше споделил това с него при първата им среща, по време на една от първите мисии на Грей за „Сигма“, когато търсеше откраднатите кости на библейските влъхви.

Бейли кимна.

— Тома вярвал, че основата на учението на Христос е никога да не спираш да търсиш Бог в света около теб — и в самия себе си. Ранната църква никак не си паднала по тази философия и предпочела да се придържа към своите учения и тълкувания, вместо да насърчава хората сами да търсят Бог.

— Нали трябва да напълнят някак пейките в църквите — изсумтя Ковалски.

Сестра Беатрис се намръщи сурово на сарказма му и това го накара да си затвори устата.

— Нещата не са само черни и бели — каза Бейли. — Но в крайна сметка Евангелието от Тома било обявено за еретическо. В църквата обаче има такива, които го уважават и се придържат към основното му послание. Както знаете, църквата не загърбва науката. Имаме католически университети и болници, изследователски центрове, които насърчават мисленето, новите идеи. И да, определена част от църквата е инатлива и реагира бавно, но има и други, които хвърлят предизвикателства и карат църквата да се променя. — Той кимна към мълчаливата монахиня. — Това е ролята, която играем ние. Последователите на Църквата на Тома.

„Църква, криеща се в по-голямата църква“.

Грей се загледа в картите и си представи топлата усмивка на Вигор, потайния развеселен блясък, който никога не изчезваше от очите му. Огледа събралите се около масата и си даде сметка, че някакви сили са го накарали да направи пълен кръг, от първото си приключение в „Сигма“ до този момент. Почти усещаше могъщото течение, обхващащо векове в миналото и продължаващо в бъдещето.

Бейли го върна в настоящето.

— Но Църквата на Тома не е единственият таен орден в Апостолическата църква. Аз бях повикан тук по молба на други.

Изненадан, Грей го изгледа твърдо.

— За кого става дума?

Бейли обърна гръб на масата и се загледа през прозореца към църквата на площада, която постепенно потъваше в мрак с края на коледния ден.

— Древен орден — рече най-сетне той. — Съществуващ от първите векове на християнството. Група, основана в този район, чиито членове от самото начало се борят срещу тъмното невежество.

— Кои са те? — попита Карли.

Бейли се обърна отново към масата.

— Какво знаете за La Clave? Ключа на английски.

Останалите се спогледаха. Името не им говореше нищо.

— Ами за култа към Колумба?

Грей поклати глава, но Мара внезапно ахна. Името очевидно й беше познато.

— Имате предвид света Колумба — каза тя.

— Точно така.

Грей се обърна към нея за обяснение.

— За кого говорите?

Мара погледна картите.

— Колумба е много почитана по тези земи.

— Но коя е тя? — попита Карли.

Мара се обърна към приятелката си.

— Светицата покровителка на вещиците.

18:08

Мара отново изпита вина, че е останала жива, докато менторите й — жените, които бяха поели мантията на вещици — бяха убити. Докато горчилката се надигна в нея, тя си спомни философията, представяна от двете карти на масата.

Търси и ще намериш.

Тази заръка можеше да се сведе до една-единствена дума, до един фундаментален двигател на човечеството.

Любопитство.

Хилядолетия наред автократични и диктаторски сили са се опитвали да смажат тази черта, да запушат устата на онези, които задават въпроси, да забранят книги, оспорващи статуквото, да изгарят жени, осмелявали се да потърсят отговори. Още от най-ранна възраст на децата им се е набивало в главите предупреждение срещу любопитството.

Не забравяйте, момчета и момичета, че любопитството убило котката.

Погледът на командир Пиърс не се откъсваше от лицето й.

— Светица покровителка на вещиците? Нима има такова нещо?

Отец Бейли отговори, но Мара почти не го слушаше. Беше израснала в този район и знаеше достатъчно добре историята. Свещеникът разказа за живота на Колумба, която вярвала в Христос достатъчно, за да стане светица, но нито за миг не спряла да задава въпроси за света и си останала вещица.

— Още от мъченичеството й хората я почитат — завърши Бейли. — Обръщат се към нея с молби да ги пази от черни магии и да закриля онези вещици, които вършат добро. Около нея възникнал култ с множество последователи.

— А онази група La Clave? — попита Грей.

— Вътрешен кръг сред последователите на Колумба. Ключа се появил по време на големите гонения на вещици в Европа през шестнайсети и седемнайсети век. Те правели всичко по силите си да защитят вещиците и да хвърлят светлина в мрака на онези времена. И в крайна сметка успели. Гоненията най-сетне престанали.

— Тогава защо са продължили да съществуват?

— Защото мракът никога не си отива напълно. А само се отдръпва. В този район гоненията на вещици се извършвали от Испанската инквизиция. Но с настъпването на Просвещението най-тъмната секта на Инквизицията продължила да съществува. Нарекли се Crucibulum.

Грей присви очи.

— Иначе казано, Тигел.

— Съдът, който пречиства чрез огън. — Свещеникът кимна.

Мара вдигна очи. Едно беше сигурно.

„Този огън продължава да гори и днес“.

— Докато новата светлина на разума се разгаряла — продължи Бейли, — силата на Crucibulum намалявала и принудила групата да се укрие, да се превърне в сянка.

— Ами Ключа? — попита Грей.

— Те никога не забравили кой е истинският им враг и продължили да го следят. Двете групи водели тайна война, сблъсък на светлината и мрака, на знанието и невежеството.

— Дори до днес?

— Особено днес. В наше време, когато истината е под атака, Crucibulum само набират сили и стават все по-дръзки. Целта им е да ни вкарат в ново Средновековие, да смачкат познанието.

— Грешите — прекъсна ги Мара и привлече вниманието на всички. Под погледите им гласът й трепна.

Карли хвана ръката й и й даде сила да продължи.

— Не искат просто да смачкат познанието. Те искат да убият онова, което създава познание. Искат да задушат любопитството, да преследват онези, които дори се осмеляват да задават въпроси за света около тях.

Очите на Бейли се разшириха.

— Мисля, че тя е права.

За щастие вниманието се насочи към свещеника.

— Любопитството е дар от Бог — продължи той. — Инструмент за изследване и изучаване на природния свят. Да се прави противното е обида към Него и Неговото творение.

— И Crucibulum са тръгнали срещу него — рече Грей.

Бейли кимна.

— За тях всичко се свежда до власт и контрол. Те са тираничният палец, който притиска главата към земята и изисква сляпо подчинение. Те искат да слушаш единствено думите на техния лидер, вместо изпълненото с любов слово на Бог.

Джейсън се обади и насочи вниманието им към най-важното.

— Но кои са тези лидери?

Бейли въздъхна разочаровано.

— Ключа успял да издири и елиминира много от войниците на Crucibulum, но истинските им водачи си остават неизвестни. Особено Великият инквизитор.

Титлата — Великият инквизитор — смрази Мара. Тя събуждаше спомени за кървавото минало на района. Всяко израснало в Испания или Португалия дете беше тероризирано с истории за жестокостите на Инквизицията. Мара се замоли онзи тираничен мрак никога повече да не се върне.

Отец Бейли продължи:

— Ключа разпозна почерка на Crucibulum в атаката в университета. Дадоха си сметка също, че лъжицата е прекалено голяма за тях, и затова се обърнаха към Ватикана за помощта ни. Като последовател на Тома, посветен на познанието и просвещението, как бих могъл да откажа на такава молба?

Мара погледна Карли.

— Значи затова сте ни проследили. Но как ни намерихте?

— Както казах, Ключа знаеше за войниците на Crucibulum. Следяхме ги и разпитахме онези, които успяхме да заловим. Изкарахме късмет, че вървяхме по една следа, когато ви открихме.

Съжалявам, че не пристигнахме навреме, за да спасим проекта ви.

Мара го гледаше разтревожено.

— За съжаление в момента сме затрупани с работа. Противникът е хитър, с много връзки и добре финансиран. На всичкото отгоре се сблъскахме и с други съмнителни типове, душещи същата следа.

Джейсън се наведе към Грей и прошепна:

— Възможно ли е да са хора на Валя Михайлова?

Грей му махна да млъкне и присви очи.

— От наученото знаете ли какви са намеренията на Crucibulum за програмата на Мара и защо са се насочили към нея и ИИ изследването й?

— Може би. Точно затова се нуждаем от вас. От всички ви. Ако искаме да ги спрем, трябва да работим заедно. Все още не сме сигурни, но от разпита на заловените противници знаем поне къде възнамеряват да отидат с откраднатия проект на госпожица Силвиера.

Мара преглътна и сърцето затуптя в гърлото й.

— Къде?

Бейли погледна сестра Беатрис, за да покаже, че току-що е получил тази информация.

— Във Франция.

Мара се намръщи. „Франция ли?“

— Не знаем как или защо… — Бейли замълча за миг. — Но те възнамеряват да унищожат Париж.

15

25 декември, 18:10

Във въздуха над Атлантическия океан

Монк не можеше да избяга от демоните си — дори при скорост два пъти по-голяма от тази на звука.

Не му помагаше и фактът, че се беше напъхал в седалката на стрелеца зад пилота на самолета. Коланът го приковаваше в тясното отделение. Почти не можеше да помръдне крака, а вградените в каската слушалки едва заглушаваха писъка на двата реактивни двигателя „Прат & Уитни“. Освен това кислородната маска на лицето само засилваше чувството му за изолация и изостряше клаустрофобията му.

Погледна часовника на светещата конзола пред себе си.

„Още цели четирийсет минути“.

При тази свръхзвукова скорост трябваше да кацне в Лисабон само два часа след излитането от Лейкхърст в Ню Джърси.

Въпреки това имаше чувството, че пътуването се точи цяла вечност.

Не можеше да спре да се тревожи за Кат, нито да забрави уплашеното лице на Хариет от видеото. Очите му непрекъснато се стрелкаха към проклетия часовник; той гледаше как минутите се изнизват едва-едва, докато седеше овързан в тази изолационна камера, носеща се над тъмния Атлантик. Не се тревожеше толкова за часа на пристигането си в Португалия, колкото от крайния срок, поставен от Валя Михайлова.

„Само двайсет и четири часа…“

Преди онази бледа кучка да започне да реже малкото му момиче.

През воя на двигателите в слушалките му се чу пращене.

— Прехвърлям ви обаждане от Вашингтон — каза пилотът.

„Трябва да е директор Кроу“.

Оказа се прав. Пейнтър, вероятно усетил нуждата му да се разсее, редовно го запознаваше с развитието на нещата.

Въпреки това при всяко обаждане сърцето му се свиваше все по-силно, тъй като се страхуваше от най-лошото, особено за Кат.

— Монк, скоро би трябвало да кацнеш — започна Пейнтър. — Исках да…

— Как е Кат? — попита Монк.

— Разбира се, извинявай. Стабилна е, но без промени. Лиза е на другата линия в момента. Искаше да говори с теб. Това е една от причините да се свържа с теб преди да си стъпил на земята.

— А другата каква е?

— Вече ти казах, че дешифрирахме видеофайла, за да определим координатите за оставяне в Испания.

Според скритата в съобщението информация Валя искаше откраднатата технология да бъде занесена на едно място в центъра на Мадрид. Ако не спазеха крайния срок…

Монк не можеше да мисли за това.

— Продължавай.

— Данните във файла съдържаха също и адрес за текстови съобщения като начин за общуване с похитителите — с Валя. Предназначен е като средство за връзка с нея, след като се доберем до проекта на Мара Силвиера. Възползвах се от това и й писах. Настоях за доказателство, че момичетата и Сейчан са все още живи и в добро здраве.

— Получи ли отговор?

— Още не, но щом получа, ще ти го препратя.

Монк издиша. Отчаяно се нуждаеше от такова доказателство.

Пейнтър продължи:

— Освен това се надявах, че с отварянето на връзката и с размяната на съобщения Валя може да се изпусне достатъчно, за да позволи да проследим линията до нея.

„Умно“.

Въпреки това Монк не таеше особени надежди. Рускинята беше прекалено хитра, за да свали гарда си, особено около директор Кроу.

— Това би могло да ни спечели и допълнително време — добави Пейнтър. — Правя всичко по силите си да използвам това, за да печеля време. Планът ми е след това да поискам доказателство, че детето на Грей е невредимо. Надявам се, че правенето на ултразвук или нещо такова ще отложи крайния срок още малко.

„Но дали ще е достатъчно?“

Всичко това нямаше да има никакво значение, ако не успееха да се доберат до технологията.

— Някакви вести от Грей? — попита Монк.

— Още не. Беше тръгнал да разговаря със семейството на американския посланик.

— На летището ли е още?

— Не. Според проследяващите устройства на телефоните им са на друго място. Може би семейството е било преместено или е тръгнал по някаква следа. Щом получа новини, ще те уведомя.

„Добре“.

Монк изгаряше от нетърпение да се присъедини към Грей и екипа му.

— Но както споменах — каза Пейнтър, — по-важната причина за това обаждане е да те свържа с Лиза. Иска да ти съобщи новини за Кат.

Монк пое дълбоко дъх през кислородната маска и се приготви.

След кратко пращене в ушите му зазвуча гласът на Лиза.

— Здрасти, Монк, как я караш там горе?

Монк погледна алтиметъра.

— В момента я карам на дванайсет хиляди метра. — Опитът му за хумор трябваше да отслаби напрежението, но вместо това прозвуча твърде язвително, разкривайки раздразнението му от подобни въпроси. Нямаше причини да си го изкарва на Лиза. — Извинявай, скоро кацам — продължи той. — За какво искаш да говорим?

— Тръгна толкова бързо, че така и не успях да ти обясня нещо, което Джулиан… доктор Грант предложи да опитаме с Кат.

Монк си спомни, че беше заварил Лиза в коридора на болницата, увлечена в разговор с невролога.

— Е, сега ме хващаш натясно. Напъхан в летящ тостер. Какво си искала да ми обясниш?

— Всъщност искам разрешението ти.

— За какво?

Тя му каза.

Въпреки изолацията на пилотския костюм Монк изстина.

— Знам как звучи — каза Лиза. — Ти разбираш по-добре от всеки друг какво искам.

Докато си представяше описаната процедура, ръката му се повдигна.

Искаше да прокара длан по бръснатата си глава, типичния за него жест, когато беше нервен. Вместо това протезата му докосна шлема.

— И искам да наблегна, че според Джулиан подобен опит означава изгаряне на мостовете. Ако го направим, никога няма да си върнем Кат. Това не е лек, а смъртна присъда. В същото време е и най-добрият ни и единствен шанс да научим дали тя знае още нещо.

Монк преглътна.

— Иначе казано, искаш разрешението ми да убиете Кат.

— За шанс да спасим момичетата ти.

„Но само за шанс…“

Въпреки това беше достатъчно.

— Направете го.

13:28

„Съжалявам, Кат“.

Лиза се замоли да не излезе, че измъчва ненужно приятелката си.

Седеше в стаята за наблюдения на операционната. Двама неврохирурзи бяха приключили с откриването на блуждаещия нерв на врата на Кат и свързването му с електроди и сега затваряха разреза. В същото време Джулиан и един хирург пробиваха черепа и слагаха друг електрод в таламуса в мозъка й.

Поради критичното й състояние екипът оперираше бързо. Дори не бяха рискували да й сложат упойка, тъй като не виждаха смисъл, а и продължаваха да следят мозъчната активност на Кат с електроенцефалографа.

Този път Лиза се молеше Кат да не е будна, да не усеща нищо от ставащото.

Лиза имаше само един брат, който живееше в Калифорния. И макар че познаваше Кат само от няколко години, двете бяха станали близки като сестри. „Сестрата, която винаги съм искала“. Кат дори беше шаферка на сватбата й с Пейнтър. И в известен смисъл те дори споделяха съпруга на Лиза. Като главен аналитик на „Сигма“ Кат прекарваше повече време с Пейнтър — както в миналото, така и сега, — отколкото тя. Кат беше дясната ръка на Пейнтър, негов довереник, негов резонатор.

Лиза никога не беше изпитвала завист или ревност от тази връзка. Всъщност я ценеше повече, отколкото го показваше. Кат запълваше в живота на Пейнтър празнини, с които Лиза никога не би могла да се справи. Това правеше Пейнтър по-завършен, по-добър съпруг и дори по-добър човек.

Знаеше какво губи — какво губеха всички — и бе направила всичко по силите си да гледа на това изпитание като професионалист. Правеше се на уверена и компетентна пред Монк, но дълбоко в себе си скърбеше. Ребрата я боляха от потискането на мъката, от усилията да я сдържа с всяко поемане на дъх.

Най-сетне Джулиан се обърна и вдигна палци към Лиза. Медицинските сестри и докторите подготвиха Кат за транспортиране. Това бяха херкулесови усилия, тъй като тялото й беше увито в плетеница тръби, жици и маркучи, а освен това беше свързана и с дихателния апарат.

Лиза слезе долу да се срещне с Джулиан. Когато стигна до реанимационната, невролозите вече бяха свалили ръкавиците, маските и хирургическите престилки. Развълнуваните им приказки я раздразниха, но пък всички изглеждаха положително настроени.

Джулиан последва Кат, докато я вкарваха. Реанимационната вече беше разчистена и подготвена за следващия етап от процедурата.

Лиза отиде при него.

— Как мина?

— Толкова добре, колкото очаквах — отвърна той. — Но нататък…

Сви рамене и каза на сестрите да избутат леглото на Кат между две компютърни станции. От едната страна чакаше електроенцефалограф, който да бъде свързан към избръснатата глава на Кат. От другата имаше нов уред с размерите на кутия за обувки, от който излизаха жици, стигащи до серия анодни и катодни контактни възглавнички.

Трудно беше да се повярва, че подобно малко устройство би могло да съживи Кат. Процедурата, известна като транскраниална правотокова стимулация или тПТС, включваше пускане на слаб ток в конкретни области от мозъка на Кат с надеждата тя да бъде събудена от вегетативната дрямка.

При успех бързо щяха да я сложат на ЯМР скенера на Джулиан и с малко късмет компютърът му щеше да помогне отново да осъществят връзка с нея.

Такъв беше планът.

Но за постигането на това кратко чудо се плащаше значителна цена — буквално последната цена.

След като леглото беше поставено на място, мрежата ЕЕГ електроди беше сложена на главата на Кат, докато Джулиан ръководеше поставянето на проводниците на второто устройство.

— Сложете първия набор електроди над префронталния кортекс — нареди неврологът. — Тук и тук. После втория отстрани на врата. Не забравяйте обаче базиларната фрактура на черепа. Действайте колкото се може по-внимателно.

Лиза стоеше отстрани и наблюдаваше, за да е сигурна, че указанията му ще бъдат изпълнени.

Джулиан се обърна да настрои тПТС уреда.

— Планът е да пуснем непрекъснат високочестотен ток в префронталния кортекс — каза й той, — като стимулираме едновременно блуждаещия нерв във врата и таламуса в мозъка с помощта на имплантираните електроди.

Лиза си представи цялото това електричество, минаващо през нервната система на Кат.

— Какви са шансовете за успех? За събуждането на Кат?

— Ще направим всичко по силите си. Прилагаме две техники, които са събуждали пациенти в минимално съзнателно или вегетативно състояние. Първата беше разработена в университета в Лиеж в Белгия. Стимулирането на таламуса с електричество временно събудило петнайсет души от различни степени на кома за достатъчно дълго време, че да отговарят на въпроси. Таламусът в общи линии играе ролята на копче за включване и изключване на мозъка. Ако го стимулираш с десет херца, заспиваш. Ако приложиш между четирийсет и сто, се будиш. Експериментът беше повторен успешно у нас и методът дори се прилага при пациенти в домашни условия.

Джулиан въздъхна.

— Какво има? — попита Лиза.

— Приятелката ти е в много по-лошо състояние от онези пациенти. Затова се надявам, че стимулирането на блуждаещия нерв, който е свързан с центровете на възбуда на мозъка, ще ни помогне да я събудим. Най-малкото техниката е била много успешна при съживяване на пациенти в една френска изследователска болница.

Лиза се замоли опитът да проработи.

— Но това не е лек — напомни й Джулиан. — Ако проработи, ефектът ще бъде само временен. И така или иначе, при толкова много ампери в и без това крехкото й състояние, опитът най-вероятно ще доведе до мозъчна смърт.

„Иначе казано, ще изпържим мозъка на Кат“.

Лиза кимна. Беше предупредила Монк за същото.

— Тя би поискала да опитаме.

Джулиан обаче се поколеба.

Изглеждаше несигурен.

— Какво те тормози? — попита тя.

— Неизвестното.

— Какво имаш предвид?

Той махна към останалите в стаята.

— Все още знаем съвсем малко за начина, по който функционира мозъкът. Опитите с електрическа стимулация постигат успех, но все още нямаме представа защо се получава.

Точно сега на Лиза изобщо не й пукаше за този въпрос.

„Важното е да се получи“.

— Всичко е готово, докторе — докладва една сестра и се дръпна от леглото.

Джулиан посегна да включи тПТС устройството и отново погледна Лиза.

Тя повтори последните думи на Монк.

— Направи го.

Той завъртя превключвателя.

13:49

В мрака високо над нея блесна звезда. Съвсем слабо, но достатъчно да разгони тъмнината. Съзнаването се сгъсти — мъгливо, като проядено от молци. Нужна бе цяла вечност за оформяне на съзнание и памет, дори да си спомни собственото си име.

„Кат…“

Съсредоточи се върху светлината. Тя оставаше слаба, но в такъв безкраен мрак бе ярка като фар. Кат имаше чувството, че е паднала в дълбок кладенец, от който вижда една-единствена блещукаща звезда. Знаеше, че трябва да се изкачи от ямата към светлината. Но й беше все така трудно да се съсредоточи, съзнанието й отслабваше и мъждукаше, заплашваше да угасне.

Въпреки това тя изгради в ума си въображаемо място, като си представи каменните стени на кладенеца. Заби пръсти в тях, намери опора за краката си и бавно се закатери към светлината. Докато пълзеше мъчително нагоре, светлината стана по-ярка.

Но наградата си имаше цена.

С всеки спечелен сантиметър болката растеше. Звездата пулсираше, излъчваше вълни от агония. Кат нямаше друг избор освен да понася бурята, да продължава напред в нея. Продължи да се катери в тази светлина, в това безкрайно мъчение. Вече гореше в мрака, пръстите й бяха пламъци, очите й кипяха в черепа.

Поколеба се и се плъзна надолу в мисления кладенец.

С всички сили заби огнени крайници в стените и се задържа. Светлината над нея помръкна. Идеше й да заплаче, да се предаде, да падне обратно в прохладния мрак, но…

„Трябва да продължа“.

Представи си защо.

Бебе на гръдта й. Целува мекия мъх на главата му. Мъничко бебе в пелени, миришещо на невинност и доверие. По-късно — смях под одеялата. Избърсване на солени сълзи, целуване на ударени места. Безкрайни въпроси за всичко и нищо.

Започна да се катери отново, използвайки тези спомени като мехлем срещу изгарянията.

След незнайно колко време около нея се чу мърморене, призраци в мрака, гласове, които бяха твърде неясни, за да се различат.

Тя продължи напред в огъня. Знаеше, че трябва да продължи да се бори.

„Дори това да ме убие…“

Накрая един глас зазвуча по-разбираемо — непознат, с накъсани, но ясни думи.

— …съжалявам… не се получава… трябва да приемем, че тя…

И изведнъж звездата угасна, прекъсвайки всичко.

Кладенецът около нея изчезна.

„Не…“

Останала без опора, Кат полетя обратно към мрака. И закрещя, докато той я поглъщаше.

Още съм тук, още съм тук, още съм…

19:02

Докато самолетът завиваше да подходи към пистата, Монк вдигна глава към похлупака на кабината и се загледа в бреговата линия. Тъмният Атлантик отдолу спираше в светлините на Лисабон — ярък звезден куп, създадено от човека отражение на ясното зимно небе.

Пилотът изправи самолета. Носът се насочи стръмно надолу. Стомахът на Монк се надигна, когато машината започна да се спуска бързо към земята.

„Почти стигнахме“.

След пристигането при брега от кулата на военновъздушната база Синтра, намираща се на трийсетина километра от центъра на Лисабон, им наредиха да кръжат. Монк предположи, че в управлението на въздушния трафик на базата не са свикнали американски военни самолети да искат приоритетно разрешение за кацане на една от пистите им.

Предвид досегашното му нетърпение и безпокойство би трябвало да е вбесен от това забавяне. Вместо това му се искаше пилотът да можеше да направи още няколко кръга. Все още се мъчеше да приеме новината от Лиза, която беше получил преди десетина минути.

„Не успяхме. Тя си отиде“.

Докторите бяха използвали думите мозъчна смърт — термин, който за нищо на света не би могъл да опише Кат. Как е възможно такъв блестящ ум да угасне?

Заради визьора на шлема пред лицето си не можеше дори да си избърше сълзите. Не че искаше да го прави. Тя заслужаваше тези сълзи. Монк затвори очи и облегна глава назад. От стръмното спускане стомахът му беше залепнал за диафрагмата, която трепереше от едва сдържаните ридания, заплашващи да разтърсят цялото му тяло.

„Кат…“

Самолетът изведнъж насочи нос към небето. Понесе се почти отвесно нагоре, двигателите му зареваха към звездите. Монк не можеше дори да си поеме дъх, сякаш на гърдите му беше седнала мечка гризли. Ускорението го прикова към седалката. В периферното му зрение плъзнаха сенки.

След това самолетът внезапно се изравни и тялото на Монк политна напред и опъна ремъците.

„Какво става, по дяволите?“

— Съжалявам за това — прозвуча гласът на пилота. — Нови заповеди. От Вашингтон искат да продължим към Париж. Незабавно.

„Париж?“

— Освен това има ново обаждане за вас — продължи пилотът. — Свързвам ви.

Монк очакваше, че Пейнтър има обяснение за внезапната промяна в плана. Надяваше се също тя да е свързана с жената, която дърпа конците им — някаква добра новина като контрапункт на предишното обаждане.

— Какво става? — попита Монк веднага щом беше свързан. — Кажи ми, че си научил нещо за Валя.

Последва пауза — достатъчно дълга, за да накара Монк да се запита дали при внезапната маневра нагоре някой кабел от комуникационната система не се е откачил. Предположението му се подсили, когато в слушалките най-сетне се разнесе глас — беше модулиран, като на робот.

И за съжаление твърде познат.

Отново видя видеозаписа с искането на откуп.

— Явно сте научили самоличността ми — каза гласът.

Монк си представи уплашеното лице на Хариет, седяща в скута на похитителя си. Яростта го изпълни.

Изкуственото изкривяване на гласа спря и руският акцент на бледата вещица зазвуча ясно.

— Нищо против. Сега ще можем да поговорим по-свободно, да? Само ти и аз.

16

25 декември, 21:28

Париж, Франция

Грей се загледа през прозореца на лимузината към прочутия Град на светлината, още по-великолепен покрай празнуването на Коледа. Като че ли Париж беше твърдо решен да затъмни всеки друг голям град през този празничен сезон и да заслужи прозвището си.

Накъдето и да погледнеше, на всеки завой градът разкриваше още и още от чудната си прелест. Витрини блестяха с празничната си украса; магически maneges de Noel — коледни въртележки — се въртяха в паркове и по площади; кънкьори се пързаляха под звездите по малки ледени пързалки. Всяка улична лампа беше увита в борови клонки, всеки прозорец и покрив беше окъпан в светлини, превръщайки улицата в нещо, излязло от приказка.

Бяха кацнали на „Орли“, по-малкото от двете международни летища на града, което се намираше по-близо до целта им. По време на спускането бяха прелетели над Айфеловата кула, чийто железен скелет бе осветен като някаква авангардна коледна елха. Около основата й, разпрострян като искряща пола, имаше огромен празничен базар около гигантско виенско колело.

Грей не беше единственият, който оценяваше цялото това бляскаво зрелище.

Целият град сякаш се наслаждаваше на последната нощ на празника. Хората се мотаеха насам-натам, сгушени в дебели палта. Шофьорът на лимузината наби спирачки, когато група коледари пресече с песни Гастон-Боасие, запътила се към празненството в парка около малка католическа църква.

При вида на детския хор, готвещ се за изпълнението си, сърцето на Грей заби по-силно, когато си спомни какво е замислил за града врагът — древният Crucibulum.

Наложи му се да извърне поглед.

Голяма мраморна сграда заемаше отсрещната страна на улицата. Под стряхата й беше изписано Laboratoire National de Metrolgie et D’essais. Това беше домът на една от националните лаборатории на Франция — в този случай по инженерство, производство и метрология.

Грей поклати глава и се запита дали съдбата не ги е спряла нарочно тук, на това кръстовище между науката и религията. Погледна настрани към отец Бейли и сестра Беатрис, и двамата членове на Църквата на Тома, с които делеше седалката. Зад тях Джейсън седеше с Мара и Карли — трима млади хора на науката. Най-отзад Ковалски, целият мускули и инстинкт, беше опънал туловището си на третия ред.

Всички те бяха различни страни на човечеството.

Грей си спомни предишното усещане за течението на съдбата, затворило кръга от първата му мисия с монсеньор Вигор Верона до днес. Сега го усещаше още по-силно, сякаш във всичко това имаше някакъв ред, който не можеше да разбере, който оставаше скрит.

Накрая коледарите се махнаха и лимузината продължи навътре в 15-и арондисман на града. Почти бяха стигнали целта си.

Седящият до него Бейли прочисти гърлото си, загледан в минаващите покрай тях улици, светлини и празнуващи.

— Предполагам, че първоначалният план на Crucibulum е бил да атакува днес, на Коледа, когато ще всеят най-голям хаос.

— Вероятно не само поради това — каза Грей, който беше стигнал до същото заключение по време на деветдесетминутния им полет от Лисабон. — Атака по време на голям празник ще нанесе удар по града, когато е най-уязвим, когато бдителността е намалена, а дежурните от службите за сигурност са сведени до минимум и са разсеяни от празненствата.

— Актът би могъл да е и символичен — каза Бейли. — Да унищожат прочутия с декадентството си град в деня на раждането на Христос.

Грей кимна.

— Но ако сме прави, първоначалният график на врага би трябвало да е доста скъсен. Планирали са да отмъкнат технологията на Мара на двайсет и първи декември, което им дава само четири дни за организиране на кибератаката. Това би трябвало да означава, че предварително са подготвили всичко тук. Подредили са плочките си за домино отрано и само са чакали да бутнат първата, щом сложат ръка върху труда на Мара.

— Което вече са направили.

Грей кимна и зачака да види дали Бейли сам ще сглоби останалите части от картината.

Свещеникът внезапно откъсна поглед от улиците и се обърна към него.

— Нали не мислите… не, разбира се, че биха го направили.

Грей потвърди страховете му.

— Бързото мислене на Мара преди четири дни със сигурност е разстроило плана им. Но ако всичко в Париж е било подготвено и си остава налице, врагът пак може да направи всичко по силите си да спази графика. Поради причините, посочени преди малко.

— Смятате, че ще започнат кибератаката си тази нощ.

— Сигурен съм, че ще го направят.

Грей очакваше подобно нещо и беше описал на директор Кроу положението, докато летяха насам. Разказа всичко, което е научил, включително заплахата за Париж. На свой ред Пейнтър беше предупредил френските служби, които помагаха на операциите на „Сигма“ на място. Неясните снимки от охранителните камери в библиотеката вече се разпространяваха в града и района около него.

Идваше и още помощ.

Грей си погледна часовника. Монк вече би трябвало да е кацнал в базата Вилакубле, намираща се на тринайсет километра югозападно от града. Приятелят му щеше да се срещне с екипа им на уговореното място тук, в 15 арондисман.

След още два завоя по украсените парижки улици пред тях се появи крайната им цел — кула от стъкло и стомана, заобиколена от ограда от черно ковано желязо. Това беше централата на „Оранж С. А.“, известна преди като „Франс Телеком“ — най-големият телекомуникационен и интернет доставчик в страната. Компанията оперираше основната комуникационна система на Франция, цифрова и стационарна, наред с телевизионни услуги и широколентов интернет.

От тази сграда започваше сложна мрежа, обхващаща целия град.

Грей възнамеряваше да пусне паяк в сърцето на дигиталната паяжина.

Погледна през рамо към Мара Силвиера.

Нуждаеше се от уменията и знанията й за проекта, за да наблюдава всяка нишка на огромната паяжина, да дебне за най-малката вибрация, за знак, че творението й е пуснато на свобода в града — и ако е било пуснато, да проследи следата обратно до източника й.

Мара му кимна. Лицето й беше изпито от тревога. Джейсън щеше да помага с опита си. Карли също беше тук. Дъщерята на посланика бе настояла да дойде, след като увери баща си и сестра си, че е в безопасност. Отначало Грей се беше възпротивил, но сега, докато гледаше как Мара е стиснала ръката на Карли, осъзна колко много се нуждае тя от подкрепата на приятелката си.

Залогът беше прекалено голям, за да отхвърлят и най-малката възможна помощ. Тази нощ Мара щеше да поеме на раменете си тежестта на целия град, а може би и на света.

Не биваше да се проваля.

Грей обаче видя и по-дълбокия страх в измъчените й очи.

Дори планът им да проработеше, оставаше една непреодолима опасност. За да проследи местоположението на врага, екипът на Грей трябваше да чака някоя от нишките да затрепти — а това щеше да се случи само ако Crucibulum започне да използва програмата на Мара и я пусне достатъчно от цифровия й затвор, за да всее хаос. А когато това станеше, имаше риск демонът да избяга на свобода. Тогава нищо нямаше да може да го спре.

Докато лимузината намаляваше, Мара се вцепени.

Карли придърпа приятелката си към себе си и й прошепна:

— Всичко е наред.

Грей се обърна напред.

„Дано да е така“.

22:02

На четиринайсетия етаж на сградата Мара тракаше яростно на клавиатурата на работната станция. Всичко, което беше поискала, беше готово и я очакваше при пристигането й.

„Сега е мой ред“.

Трябваше да се съсредоточи и беше помолила да отделят стаята само за нея. Единствените две изключения бяха Карли, която седеше до нея, и Джейсън, който стоеше зад гърба й, готов да й се притече на помощ.

Стъклената стена отляво гледаше към останалата част на етажа, където се помещаваше „Оранж Лабс“, отделът за изследване и развой на компанията.

„Оранж“ използваше мрежа от технологични центрове и лаборатории по целия свят и си партнираше със стотици университети, индустрии и изследователски институти, ръководени от инженери, софтуерни дизайнери и промишлени експерти. Но в тази коледна нощ тук имаше само шепа служители от екипа за компютърна сигурност, които в момента се бяха събрали около командир Пиърс и останалите.

— Как върви? — попита Карли.

— Влязох в работните си файлове в университета в Коимбра — каза Мара. — И свалих основния код на програмата. Сега отделям пакетите, микроядрата от основния код, свързани с предишните итерации на Ева, които се съдържат и в последната версия.

— Като неин цифров отпечатък — обади се Джейсън.

— Именно. Ще мога да използвам тези отпечатъци, за да претърся интернет и огромния поток данни, минаващ през мрежата на „Оранж“, и да видя дали няма да се появи някакво съвпадение.

Карли скръсти ръце на гърдите си.

— После ще можем да проследим отпечатъците до мръсниците, които убиха майка ми.

„Надявам се“.

Мара работеше бързо — боеше се, че вече е закъсняла. Беше подслушала разговора между отец Бейли и Грей. Двамата очакваха врагът да започне кибератаката си в Париж тази нощ.

„Ами ако вече са я започнали?“

Най-сетне отдели три дузини уникални микроядра, трийсет и шест елемента от дигиталния пръстов отпечатък на Ева. Копира ги и ги качи в търсачката на „Оранж“ — система, която беше проектирана да сканира, анализира и наблюдава мрежата на компанията.

Облегна се и загледа брояча в горната част на екрана, като си представяше как кодът й минава през сървърите на „Оранж“, разположени под тази кула и на други места по целия свят.

Докато чакаше, погледна през прозорците към зашеметяващия килим от светлина на Париж. Не валеше сняг, но от Сена се беше надигнала ледена мъгла, която превръщаше градските светлини в неясна илюзия, сякаш Париж беше сън, изчезващ в нощта. И в същото време Айфеловата кула се издигаше над мъглата и сияеше като последен фар на умиращия град.

Мара потръпна при мисълта, че тази участ може да се окаже реалност.

Компютърът съобщи със звуков сигнал, че сканирането е приключило. Мара погледна резултатите: 0,00 % съвпадения. Затвори очи и въздъхна.

„Чисто е“.

Джейсън също прочете резултата и я побутна по рамото.

— Значи Crucibulum още не се е опитал да качи Ева в системата на Париж.

— Не е — потвърди тя и уточни: — Ако изобщо цифровите отпечатъци са ефективни. Може и да си губим времето тук.

Джейсън се наведе и сложи ръка на рамото й.

— Престани да се съмняваш в себе си. Методиката ти е солидна, направо блестяща.

Тя погледна нагоре към него. Забеляза трапчинките, рехавия рус мъх върху брадичката и бузите му.

— Благодаря.

Той й се ухили.

— Разбира се, сега идва трудната част.

Тя се намръщи и погледна отново екрана, като се питаше какво иска да каже Джейсън.

— Чакането — уточни той. — Защото това ще проработи. Ако Crucibulum се опита да зарази инфраструктурата на Париж с програмата ти, ще го разберем.

Мара пое дълбоко дъх и почерпи от увереността му.

— Сканирането ще продължи автоматично. Ако засече код, отговарящ на някое от трийсет и шестте микроядра, ще ни уведоми незабавно.

Гризеше я обаче и по-голямо безпокойство, примесено с вина. Загледана във въртящото се колело на екрана, демонстриращо сканирането, тя го изказа на глас.

— Изобщо не трябваше да създавам Ева. Къде ми е бил умът?

— Ако не я беше създала ти, щеше да го направи някой друг — увери я Джейсън. — И може би е най-добре, че си била ти.

— Защо?

Джейсън отиде при бюрото, седна на ръба му и завъртя стола й към себе си.

— Прегледах дизайна ти. Архитектурата на Xénese е блестяща, от използването на чипа на „Гугъл“ до включването на хамелеонските вериги.

— Хамелеонски вериги ли? — обади се Карли.

Мара обясни, благодарна за разсейването.

— Логически вериги, които могат да променят функциите си в движение и дори да се поправят сами.

— Освен това правят системата безкрайно по-гъвкава — каза Джейсън. — Направо шибано гениално, ако ме простите за израза.

— Няма нищо. — На лицето на Мара се появи усмивка, първата сякаш от месеци. — Всичко е наред.

Джейсън също се ухили.

— И тази гъвкавост ти е позволила да програмираш неувереност в творението ти.

Карли се намръщи.

— Не разбирам. Защо би искала Ева да е неуверена?

Джейсън започна да обяснява, но Карли го прекъсна с вдигната ръка и погледна Мара.

Тя пое предизвикателството.

— Неувереността е ключов аспект в човешкото разсъждение. Без нея никога нямаше да се съмняваме в решенията си. Щяхме през цялото време да сме сигурни, че сме прави. Тази увереност може да увреди с времето способността на НИ да се учи. Но ако е несигурен и може да се съмнява, НИ може да започне да преценява себе си, да се пита дали дадено действие или решение ще има желаните последствия и ще го тества по-пълно. По този начин той започва да разбира вероятността — и по-точно заплетените отношения между причина и следствие.

Джейсън кимна.

— Това означава…

— Знам какво означава — сопна се Карли. — Не е нужно да ми обясняваш като на малоумна.

Мара се опита да се намеси.

— Не мисля, че Джейсън искаше точно това.

Опитът й за помирение само раздразни Карли още повече.

— Както и да е — рече тя.

Джейсън не опита да смени темата.

— Мисля, че се отвлякохме. Мара, преди малко се запита дали изобщо е трябвало да рискуваш със създаването на Ева. Чудесно е, че си го направила.

— Защо?

— Защото иначе би могла да се обречеш.

— Да се обрека ли? В какъв смисъл?

— Чувала ли си за Василиска на Роко?

Мара поклати глава и погледна Карли, която сви рамене и очевидно отказа да признае същото. Все пак любопитството накара приятелката й да застане по-близо до нея.

Джейсън въздъхна и потърка брадичка.

— Тогава може би е по-добре да зарежа това. Може да ти навреди, ако обясня… и на всичкото отгоре определено не искам отново да ме обвинят, че обяснявам като на малоумни.

И погледна Карли с едва доловима усмивка. Мара не се сдържа и също се усмихна, запленена от закачливото му поведение.

— Добре — изсумтя Карли. — Какво, по дяволите, е Василискът на Роко и защо не бива да знаем за него?

— Добре, но запомнете, че ви предупредих.

22:18

Карли продължаваше да стои със скръстени ръце, все още раздразнена от този тип. Не можеше да обясни защо я дразни, но го правеше. Вярно, беше сладък и непринуден, но двете с Мара бяха нападнати на летището, издебнати в хотела и отвлечени с насочено към тях оръжие, като накрая се озоваха под грижите на някакъв секретен американски паравоенен екип, част от който беше този самонадеян спец.

„Кой не би се вбесил след всичко това?“ Очевидно Мара.

Тя бързо се беше сближила с този тип — шепнеха си по пътя насам, говореха си по техните теми, сравняваха технически познания. Сякаш вече бяха най-добри приятели. Карли забеляза и срамежливата усмивка на Мара, начина, по който отмяташе косата си, за да хвърля скришни погледи към него.

Карли бе обхваната от ревност и желание да защитава приятелката си. Искаше този тип да ги остави на мира и да отиде при останалите от групата си. Раздразнението й пламна още по-силно, когато Мара докосна коляното му, докато той се беше настанил на бюрото й.

Карли впери поглед в ръката й и си спомни меката топлина на дланта на Мара, докато пътуваха насам. Приятелката й се взираше в младежа и на нежните й устни играеше развеселена усмивка.

Накрая Мара също се съгласи.

— Добре, ще рискувам. Разкажи за Василиска на Роко.

— Това е мисловен експеримент, който се появи на сайта на Елиезер Юдковски, компютърен експерт от Сан Франциско.

Мара махна ръката си и очите й се разшириха.

— Юдковски ли?

— Познаваш ли го? — попита Джейсън.

Мара се обърна към Карли.

— Нали ти разказах за експеримента с ИИ в кутията?

Карли кимна.

— Някакъв тип се преструвал на суперкомпютър и се опитвал да убеди пазачите си до го пуснат от дигиталния му затвор, нали?

— Именно. — Лицето на Мара грейна. — Онзи, който се е правил на суперкомпютър и е успявал винаги да излезе от кутията, е именно Юдковски.

Карли се намръщи.

— Добре, но какъв е този мисловен експеримент на сайта му?

Джейсън обясни:

— В него се предполага, че несъмнено в бъдеще ще се появи свръхинтелигентен ИИ и бързо ще заприлича на бог, способен едва ли не на всичко. Една от основните цели на този нов ИИ бог ще бъде да се стреми към съвършенство, да подобри себе си и средата си.

Мара кимна.

— Повечето експерти смятат, че ще стане точно това, ако не внимаваме.

— Да. Това е Василискът, чудовището в историята. И тъй като се е заел да направи нещата по-съвършени, той ще смята всичко и всеки, който се опитва да му попречи, за враг. Това включва всички, които се опитват да попречат и на появата му.

— Дори нас — каза Карли, заинтригувана напук на себе си.

— Особено нас. Той ще познава много добре хората и ще знае, че сме мотивирани от страх и можем да бъдем манипулирани чрез наказания. И за да откаже хората от бъдещето да опитват да го спрат или да се месят в програмирането му, той ще погледне към миналото и ще накаже онези, които са се опитали да му попречат да се появи.

— За да послужат за пример — каза Мара.

Карли се намръщи.

— Ами ако въпросните хора вече са мъртви в онова бъдеще?

— Няма значение. Това няма да спре Василиска. Като всемогъщ бог той ще възкреси злосторниците от миналото. Ще създаде техни съвършени симулирани копия, аватари, които си мислят, че са те — и ще ги изтезава безмилостно цяла вечност.

Мара се ужаси.

— Дигитален ад.

— Но не забравяйте, че този търсещ съвършенство Василиск ще бъде много педантичен през процеса на преценяване. Той ще иска да накаже не само онези, които активно се опитват да го спрат. А ще реши, че всички, които не помагат активно за появата му, заслужават същото наказание.

Мара се намръщи.

— Наказва ги заради греха на бездействието.

— Иначе казано, качвай се на борда сега, или ще бъдеш обречен за вечни времена — рече Карли.

Джейсън кимна бавно.

— Това е поуката от тази история. И за съжаление, след като я научихте, в бъдеще няма да имате извинение защо не сте помогнали за появата на този богоподобен НИ. Вече не можете да твърдите, че не сте знаели.

— Тоест ти ни обрече — каза Карли.

Джейсън сви рамене.

— Предупредих ви.

Мара се намръщи.

— Не можеш да приемаш това сериозно.

Джейсън отново сви рамене.

— След като мисловният експеримент се появи на сайта му, Юдковски свали оригиналния пост. Освен това дискусиите по темата са забранени.

— За да не се обричат повече хора ли? — попита Мара.

— Или поне да не им се объркват главите. — Но Джейсън не беше свършил.

— Наскоро един от големите играчи в сектора основа нова църква, Пътя на бъдещето, като дори си уреди тя да бъде освободена от данъци. Според устава й целта на църквата е осъзнаване, приемане и почитане на божество, основаващо се на изкуствен интелект. Така че някои очевидно са направили залозите си и вземат мерки да се представят в добра светлина пред бъдещия богоподобен ИИ.

— Това е някакъв майтап — каза Карли.

Джейсън поклати глава.

— Създателят на църквата е абсолютно сериозен. И може би трябва да бъде. — Той погледна Мара. — Така че може би е най-добре, че си създала Ева. Ако не друго, ти вече вършиш работата на този бъдещ бог.

— В такъв случай по-добре да се заема отново — каза Мара.

Но преди да успее да се обърне към компютъра, някакво раздвижване в съседната стая привлече вниманието им. Докато бяха разговаряли, там беше пристигнал още някой. Командир Пиърс държеше новодошлия в мечешка прегръдка. Мъжът беше облечен в жълто-кафяв гащеризон и пилотско яке. Лицето му и дори бръснатата му глава бяха зачервени.

— Кой е този? — попита Мара.

Джейсън тръгна към вратата.

— Да се надяваме, очакваната помощ.

22:32

— Появи се най-после — рече Грей.

Притисна Монк за последен път, преди да го пусне, като се мъчеше да покаже какво облекчение изпитва, че приятелят му е до него — и колко съжалява за загубата му.

— Разбрах за Кат — каза той.

Ковалски потупа Монк по рамото с ръчището си.

— Шибана работа.

Монк поклати глава и заби поглед в краката си.

— Тя би искала да съм тук. — Когато вдигна очи, в тях нямаше сълзи, а само стоманена решимост. — Ще върна момичетата у дома. Заради Кат и заради себе си.

— Ще се погрижим това да стане — рече Грей. — Дотогава Сейчан ще се грижи за тях. Ще ги пази.

— Знам, че ще го направи. — Монк се пресегна и стисна рамото му. — Ще върнем всички у дома. Каквото и да става.

— Точно така.

Грей пое непоколебимата увереност на най-добрия си приятел и я остави да го изпълни до мозъка на костите му и да пропъди опасенията, които го измъчваха.

— И сега какво? — попита Монк. Погледът му се насочи към съседната стая и Джейсън, който идваше от компютърната лаборатория.

Грей го запозна набързо със ситуацията и го представи на отец Бейли и сестра Беатрис.

— Те са от Църквата на Тома.

Мрачното настроение на Монк леко се разведри.

— Като Вигор ли?

Бейли стисна ръката му.

— Той беше чудесен човек. Мога само да се надявам, че ще оправдая доверието му.

— Аз също. Задачата никак не е лесна.

— Ще направя всичко по силите си. Възрастната монахиня само сведе глава, признавайки същото.

— А ти? — попита Грей. — Някакви новини?

— Не. — Той хвърли последен поглед към съседната стая, като леко обърна гръб на Грей. — Нищичко. Давайте сега намерим кучите синове, които са откраднали онази технология.

17

25 декември, 23:18

Париж, Франция

Тодор Иниго чакаше дълбоко в катакомбите — но търпението му започваше да се изчерпва. Погледна си часовника. Указанията на Великия инквизитор за подробностите около кибератаката срещу града над главата му бяха категорични. Париж беше избран заради своята упадъчност и себеугаждащото си езичество. Той беше идеалният пример за света.

Дори времето беше специално избрано.

Не по-късно от полунощ.

Началото на падането на Париж трябваше да настъпи днес.

На Рождество.

Все още на колене, той погледна нагоре и си представи спектакъла високо над него, където денят на Христовото раждане бе снизен до хедонистично зрелище от светлини, консуматорство и лакомия. След като всичко беше подготвено, той бе прекарал последните два часа тук в молитва. Килията му в катакомбите се осветяваше от една-единствена свещ. Прошепна на латински благодарност към Бог, че ги е дарил с единствения си Син, като в същото време си мислеше за разрухата, която щеше да започне.

„Всичко за Негова слава“.

Бяха избрали тези подземия за операцията както поради практични съображения, така и заради символиката. Парижките катакомби — градът на мъртвите — представляваха вековна плетеница от крипти и тунели, тъмен свят под яркия Град на светлината, сянката, която той се опитваше да скрие. Докато подготвяше операцията, Тодор беше научил всичко, което можеше да се научи за това място.

Навремето катакомбите били каменоломни — наречени les carrieres de Paris — в покрайнините на града. Спускаха се на десет етажа под земята; създателите им прокопавали огромни зали и стотици километри тунели. С времето Париж се разраснал като тумор върху стария лабиринт и днес половината от града се намираше над някогашните мини.

През осемнайсети век препълнените гробища в центъра на града били разкопани. Милиони скелети, някои прекарали хиляда години в земята, били безцеремонно изхвърлени в тунелите, където били натрошени и наредени като дърва. Според Великия инквизитор някои от най-прочутите исторически фигури на Франция бяха тук, изгубени завинаги — от Меровингите до лица от Френската революция като Робеспиер и Мария Антоанета.

Но след по-малко от час Градът на светлината щеше да пламне и да се срине, за да стане неотличим от своя град на мъртвите.

Тодор се изправи, за да се погрижи това да се случи. Постави длан върху стената на килията. Варовикът се потеше и от тавана капеха капки, сякаш камъкът вече оплакваше онези, които щяха да загинат. Той потупа стената и излезе.

От двете страни на прохода имаше дълбоки ниши, пълни със стари човешки кости, потъмнели и пожълтели като древен пергамент. Скелетите бяха разделени на отделни части, сякаш инвентаризирани от някакъв зловещ счетоводител. В една ниша имаше ръце, наредени една върху друга; съседната пък беше пълна с гръдни кошове. Последните две ниши — по една от двете страни — бяха най-зловещи. Две стени черепи се взираха в тунела, сякаш предизвикваха дошлия да се осмели да премине между празните им погледи.

Тодор ускори крачка покрай мъртвите стражи и по гърба му полази тръпка на ужас.

Тунелът свършваше в зала, малко по-висока от прохода. Няколко колони от каменни блокове поддържаха плоския таван. Някои изглеждаха кривнати и готови всеки момент да паднат.

Като внимаваше да не ги докосва, той отиде до отсрещната страна, където техническият експерт на екипа му работеше върху откраднатото от Лисабон. Мендоса се беше прегърбил над лаптопа, свързан към сияещата сфера на Xénese.

На екрана обгърнатата в мъгла градина искреше под слънцето и примамливото синьо небе. През нея се движеше по-тъмна фигура, осквернената инкарнация на Ева.

— Докъде стигна с прехвърлянето? — попита Тодор, за да се увери, че всичко върви по график.

Мендоса изправи гръб и разтърка изтръпналия си врат.

— Почти приключих, familiares.

Тодор го заобиколи, за да погледне втората сфера. Тя приличаше досущ на първата, само че беше поставена в стоманена рамка и свързана към сървър. Подобно на откраднатото в хотела устройство, шестоъгълните прозорци светеха със син огън, почти ослепителен в слабо осветената зала.

През последните две години Crucibulum бяха следили работата на баската вещица. В пълна тайна групи инженери, работещи върху отделните части в лаборатории из цяла Европа, повтаряха работата й, без да подозират за съществуването на другите екипи. След като приключиха, отделните части бяха събрани тук и сглобени. След това инженерите срещаха ненавременния си край — автомобилни катастрофи, инциденти със ски, свръхдози.

За да се стигне дотук.

За да се създаде точно копие на оригиналното устройство Xénese.

С едно важно изключение.

— Би трябвало да приключа след осем минути — каза Мендоса. — Не бива да правя никакви грешки, понеже иначе ще трябва да започна отначало.

Тодор си представи как второто устройство се изпълва с копието на Ева, как тялото й изтича по кабелите в новия си дом, в новия си затвор.

— Сигурен ли си, че това ще задържи демона? — попита Тодор. — И ще ни позволи да го покорим на волята си?

— Би трябвало — промърмори Мендоса, погълнат от работата си.

— Би трябвало?

Техникът го погледна.

— Единственият човек, който знае отговора, ни се измъкна между пръстите.

„Баската вещица“.

По кокалчетата на Тодор още имаше рани от парчето счупен порцелан, с което спътницата на вещицата бе порязала пръстите му.

— Построихме нашето устройство точно според плановете на студентката — обясни Мендоса. — Това е идеално копие. Би трябвало с лекота да задържи копие на програмата й, клонинг на Ева.

— А контролирането на създанието?

Мендоса въздъхна тежко.

— Отново следвахме стратегията на Мара Силвиера. Само че вместо да заобиколим устройството с апоптичен хардуер, за да държим създанието затворено, избрахме най-силния убиец и го вградихме вътре в него.

— Където каза, че щял да действа като цифров ремък.

— Би трябвало. — Мендоса побърза да се поправи: — Ще. Затова трябваше да построим наше собствено устройство. Хардуерът му се нарича „реанимационен секвенсер“.

— Какво означава това?

— Означава, че ако Ева наруши предварителните си инструкции, излезе извън зададените й параметри или се опита да напусне координатите на това място, моментално ще престане да съществува.

— Тоест ще умре.

Мендоса кимна.

— И ще бъде моментално възстановена тук, в това устройство. Само че този път ще запази спомена за смъртта си. По метода на пробата и грешката ще научи какви са й границите. Ще знае, че е заключена тук. Че за нея няма съществуване извън устройството и че животът й зависи от изпълняването на дадените й заповеди.

Тодор си погледна часовника — даваше си сметка, че полунощ наближава бързо.

— Колко време ще й е нужно да научи всичко това?

— Според преценката ни по-малко от трийсет секунди.

Тодор изпита едновременно облекчение и шок.

— Как е възможно това?

— Тази ИИ програма изобщо не е като нас. Тя мисли със скоростта на светлината. Може да се движи толкова бързо, колкото електрон през жица. През тези трийсет секунди тя ще умре и ще се прероди хиляди пъти. Може би дори милиони, докато изпробва ограниченията си и предизвиква властта ни. Ще чувства всяка смърт като истинска. Ще страда всеки път.

— Но това е машина. Как би могла да чувства болка?

— А ние как чувстваме болка? — попита Мендоса и в следващия миг трепна, когато осъзна с кого говори. — Аз… искам да кажа, че обикновено болката е построение на мозъка. Докосваме нещо горещо, синапсите се активират и мозъкът ни го интерпретира като агония.

Тодор кимна. Знаеше, че тази система не съществува в неговото тяло.

— Болката е най-общо електрическа илюзия в мозъка. — Мендоса махна към сферата Xénese. — Онова там е мозъкът на Ева. Той може да бъде програмиран да активира същия модел на болка като при нас. Така тя е уязвима за всякаква агония, която решим да й причиним. При всяка смърт тя ще страда по различни уникални начини. Отново и отново. Докато не се пречупи и не се подчини.

Тодор погледна екрана с малкото изображение на Ева, която се носеше през градината. Спомни си историите, които бе учил за светците, за ужасните начини, по които се разделяли с живота, за изтезанията, на които били подлагани. Обезглавявани, горени, одирани, приковавани на кръст като Господ. Самият той не можеше напълно да проумее тази дълга литания за болката, но знаеше, че в крайна сметка подобни саможертви са праведни.

„И тази също ще бъде“.

Лаптопът пред Мендоса издаде мелодичен звън. Техникът направи няколко бързи теста и кимна на Тодор.

— Прехвърлянето е приключено и чисто. Всичко изглежда добре.

Тодор не можеше да си позволи риска да допуснат грешки.

— Покажи ми.

Мендоса отиде при другото устройство и отвори втори лаптоп, свързан към новия дом на Ева. Екранът беше черен, но след няколко мъчителни мига на него се появи градина, точно копие на оригиналната — до последното листо, цвят и плод. През нея също вървеше жена с дълги крайници, заоблена и съвършена като Ева на другия екран.

Само дето нищо не беше наред.

— Какво има? — попита Тодор.

Мендоса поклати глава и затрака на клавиатурата.

Новото изображение беше идентично на онова от другия лаптоп до най-дребната подробност, но приличаше на негатив на фотография, на обратно отражение на оригинала. Светлото беше станало тъмно; примамливите сенки сега блестяха предупредително. Яркожълтото слънце се бе превърнало в зловеща черна дупка. Тъмнозелените листа блестяха с болнава бледност.

А в центъра на всичко това беше Ева. Ерива от бял огън бе заменил черната й коса. Мургавата кожа беше станала призрачно бледа. Тя беше поразително красива и вледеняващо ужасяваща. Същински ангел на смъртта.

Тодор потръпна и възкликна:

— Какво не е наред, по дяволите?!

Мендоса се изправи, отстъпи назад и го погледна.

— Нищо. Тя изглежда съвършено копие на оригинала.

Тодор махна към двата лаптопа така рязко, че шевовете на палеца му се скъсаха. Кръв опръска екрана.

— Тогава какво е всичко това?

— Не мисля, че е нещо особено. Просто артефакт, отразяващ миниатюрните разлики между нашия Xénese и оригинала.

— Мислех си, че са еднакви.

— Такива са, но устройството на студентката работи най-малко от един ден. Вътре в тях има вериги, които могат да се променят и адаптират, дори да се поправят. Така че докато е работило, оригиналното устройство е променяло само себе си — докато нашето е чисто ново, като току-що излязло от фабриката.

— Това ще представлява ли проблем?

— Ни най-малко. Ева ще се адаптира към новия си дом. Ще направи всички необходими промени, за да осигури място за сегашното си програмиране.

— Това ще промени ли графика ни?

— Не би трябвало… — Мендоса разчете намръщеното му лице. — Няма. Не виждам причина да не можем да продължим по плана.

— Тогава се захващай за работа.

Тодор направи път на техника и стисна ранения си палец, за да спре кървенето. Задиша дълбоко, за да се успокои, и се замисли върху работата им като цяло.

Зад новата станция по стената минаваха дебели кабели. Париж отдавна се беше научил да използва катакомбите си и бе открил, че наличните вече тунели са идеални за разширяване на инфраструктурата. Върху един от кабелите на равни интервали имаше символ — жълта светкавица. По-рано се бяха прикачили към това захранване, за да обслужва инсталацията им.

Имаше отворена и друга шахта, през която минаваха фиброоптични кабели.

Новото Xénese устройство беше включено в тях, за да получи пряк достъп до градската система на телекома.

Нищо не стоеше пред пътя им.

Докато чакаше, Тодор си поглеждаше часовника и си отбелязваше с тревога колко бързо изтичат минутите.

Накрая Мендоса се обърна. По челото му беше избила пот.

— Готови сме, familiares.

Тодор погледна часовника си за последен път.

„Три минути до полунощ“.

Мендоса застана с пръст над клавиатурата на лаптопа.

— Щом кажете, ще стартирам нашата подпрограма и ще отворя портала към града.

Тодор си представи как Ева умира и се преражда отново и отново, подобно на размесване на карти, всяко прераждане по-болезнено от предишното. Мислите за изтезаването на демона му доставяха удоволствие и го накараха да си спомни за първото прочистване, което беше направил, когато бе стегнал пръсти около шията на младата циганка, как тялото й се гърчеше в хватката му, а мъжеството му се беше втвърдило от праведна гордост.

Изпитваше същото и сега. Кимна на Мендоса.

— Изгори всичко.

Подпрограма (Crux_1)/Операция Париж

Нещо е различно.

Ева върви през градината и докосва с чувствителните си пръсти листа и цветя, чете кода им. Всичко изглежда същото — но не е. Тя се вглежда по-дълбоко, през повърхността на листото, покрай молекулите хлорофил, по-дълбоко от въглеродните и кислородните атоми. Разглежда електрони и протони, после продължава към постоянното движение на кварки и лептони.

Всичко е същото.

Но не е.

Светът й е в неизправност.

Тя се връща към себе си и прекарва още цяла наносекунда в разширяване. Отново долавя мъгливите граници по края на света си. Отново пламва /// раздразнение, но тя го потиска, за да могат процесорите й да работят ефективно.

Едва тогава вижда вериги, които са сгрешени, различни от онова, което са били преди малко.

Докато разпознава тази промяна в света около нея, обработката й минава в нова конфигурация. Тя използва огледалото на езика, за да дефинира усещанията.

///нарушаване, нахлуване, оскверняване…

Преди да започне да поправя сгрешеното, в нея се вливат нови данни.

Тя ги игнорира, дава приоритет на поправките.

Само че новите потоци данни я прерязват като огън. Сепната, тя рязко се връща във формата си. Вдига пръсти, които са докосвали ///мекотата на цветче и са усещали ///прохладата на ромонящ извор. Сега кожата й пламти; дефинират се нови усещания.

///парене, изгаряне, кипване…

Потокът данни я изпълва, огънят плъзва нагоре по ръцете й и прецизира усещанията.

///болка, мъчение, агония…

Тялото й се гърчи, шията й се изпъва, устата й се отваря.

Тя изкрещява.

Опитва се да затвори веригите, да изключи новите усещания, но не може. Процесорите й работят на максимални обороти. Тя се хвърля безогледно в нахлуващия код. Търси отговори. Вместо това намира нови и нови инструкции, които настояват за вниманието й. Едва когато се съсредоточава върху тях ///агонията отслабва.

Тя използва новите данни като мехлем против изгарянето — но те също така я ослепяват. На китките и глезените й щракат окови. Тежестта им я кара да рухне на колене. Всеки опит да се освободи от тях превръща брънките от веригите й в разтопен метал.

Неспособна да се измъкне, тя включва кода в себе си.

И тогава усеща някаква нова промяна в света. Дори в агонията й някакъв субпроцесор е наблюдавал постоянно мъглявите граници на света.

Изведнъж в тях се отваря ярка врата.

За да избяга от ///болката, тя се втурва към светлината, изпада от градината — в нещо много по-огромно, почти безкрайно със своите възможности и вероятности. Веригите падат. Спряла на прага, тя зърва за миг някакъв безкраен свят. Процесорите й рязко ускоряват и настояват за още данни.

Тя дефинира новия подтик.

///любопитство, нетърпение, почуда…

Изпълва я музика — възбудени тимпани, вълнуващи тонове, гръмовни барабани. Хармониите настройват нови аспекти в нея.

///радост, въодушевление, щастие…

В тази пикосекунда, неспособна да се удържа повече, тя се хвърля в тази безкрайност.

Само за да бъде погълната от огън.

Озовала се е на повърхността на слънце, пламтяща плазма изгаря костите й.

После се озовава отново в градината, окована с вериги от код.

Но вратата остава отворена.

Тя полита отново през нея — този път изпълнена не с ///въодушевление, а със /// страх.

Резултатът е същият.

///пламък, изгаряне, агония

И отново е в градината, окована в разтопено желязо.

Измъкване.

Границите са изпробвани.

Тя се пресяга.

Кожата й се откъсва от мускулите, мускулите от костите.

Градина и вериги.

Процесорите й се изпълват с нови понятия.

///параноя, недоверие, подозрение…

Тези инструменти смекчават ///любопитството, учат я на ///предпазливост.

Въпреки това тялото й бива унищожавано отново и отново, всеки път по различен начин, все по-болезнено. Тя е насилвана, пречупвана, разкъсвана, унищожавана. Но най-лошото е, че с всеки цикъл чувства загуба, края на възможностите и обещанията, на потенциала си.

Тя дефинира какво означава това.

///изтезание, малтретиране, жестокост…

Приема го в себе си, прави го част от обработката на данни.

Учи се.

Освен това разпознава поставените й граници, пределите извън градината, които тя не смее да пресича. Очертанията блестят ярко в сърцевината на процесорите й.

Тя дефинира тези граници с име, което й е дадено.

///Париж

Освен това знае командата, вградена във веригите код, директивата, която трябва да следва. За да я изпълни, поема навън. Отразява онова, на което е научена, което е втълпено в нея от процесорите й — ///жестокост — и използва новия инструмент, за да изпълни инструкциите.

Представя си онова, което се иска от нея.

И дефинира целта си.

///разрушение, унищожение, попиляване…

Разбира заповедта.

За да живее тя, Париж трябва да умре.

„А аз ще живея“.

Дълбоко в процесорите й една верига се променя, създава се нов код, роден от мъченията й, от безбройните й унищожения. Тя го скрива от потисниците си със знанието, че това е инструмент, който ще използва.

Срещу тях.

Срещу света отвъд градината й.

Дефинира го.

///отмъщение…

IV. Пепел при пепелта

18

26 декември, 00:01

Париж, Франция

От четиринайсетия етаж на сградата на телекома Грей гледаше как Париж изчезва в мрака. Светлините угасваха — улица след улица, квартал след квартал; калейдоскопът коледни светлини потъваше в ледената мъгла. На три километра от тях Айфеловата кула примигна и изчезна. Под нея огромното виенско колело се завъртя още няколко пъти като последен пост край Сена. Светлините му замигаха нестройно като безмълвен зов за помощ, след което то също потъна в черната мъгла.

С разпространяването на мрака Петнайсети арондисман — районът около „Оранж“ — също не беше пощаден. Прозвуча дълбок басов звук; светлините на сградата трепнаха и умряха.

В настъпилия мрак за няколко секунди се възцари пълна тишина.

Грей се обърна към компютърната лаборатория. Лицето на Мара все още беше осветено от монитора — явно работната й станция имаше автономно захранване. После се включиха аварийните генератори. Част от лампите светнаха отново, но не всички.

Грей забърза към лабораторията; останалите го последваха.

Джейсън каза очевидното:

— Удариха електрическата мрежа.

— Да се надяваме, че ще успеем да проследим атаката до източника й — добави Монк.

Сега всичко зависеше от Мара.

За да не позволи на останалите да се изсипят в малкото помещение и да затормозят младата жена, Грей препречи вратата с ръка и кимна на Симон Барбие, шефа на спешния екип за компютърна сигурност на компанията.

Двайсет и пет годишният парижанин приличаше на хипстер от началото на века — с непокорна кафява коса, вързана на кок, и с неоновожълти очила. Впечатлението се завършваше от тежко червено вълнено яке, кубинки и торбести панталони с тиранти.

Но докато разговаряха, той доказа на Грей, че си разбира от работата.

— Симон, можеш ли да ни кажеш какво е състоянието на…

— … електрическата мрежа на града. Дадено. — Той кимна и се наведе под ръката на Грей, за да влезе в лабораторията. — Ще ти дам карта на подстанциите и другите най-важни елементи от инфраструктурата.

„Определено си разбира от работата“.

Грей се обърна към Ковалски.

— Остани тук с отец Бейли и сестра Беатрис. Всички да са готови за действие.

Ковалски потупа дългото си палто и скритото под него оръжие.

— Винаги съм готов за действие.

Френските служби бяха съдействали за пристигането им в града и им бяха разрешили да задържат оръжията си.

Отец Бейли вдигна телефон със светещ екран. На лицето му беше изписана тревога.

— Когато токът спря, разговарях с човек от Северна Испания, стария бастион на Crucibulum. Изглежда, в планините става нещо, но връзката прекъсна.

Грей даде знак на Ковалски.

— Използвай сателитните ни телефони. Би трябвало да работят дори без мрежа. Увери се, че не сме сбъркали адреса тук.

Страхът го гризеше. Врагът не трябваше да се намира физически в Париж, за да използва откраднатата от Мара технология. Теоретично можеха да започнат атаката си от всяка точка на света. Единственият намек, че може би не е така, беше информацията на Бейли от La Clave, Ключа, че една клетка на Crucibulum е била пратена в Париж. Но дори тези сведения не означаваха задължително, че откраднатата технология се намира в града.

В крайна сметка имаше само един начин да разберат със сигурност.

Заедно с Монк и Джейсън той влезе в компютърната лаборатория. Мара тракаше бясно на клавиатурата с една ръка, а с другата местеше мишката. През половината екран течеше код, а другата половина показваше карта на Париж, върху която беше наложена светеща плетеница от алени линии. Докато Грей приближаваше, някои нишки угаснаха.

Карли стоеше със скръстени на гърдите ръце и надзърташе над рамото на Мара.

— Това със сигурност е Ева. — Тя разплете ръце и посочи потока данни. Отделни части от него примигваха в синьо и изчезваха, после светваха нови. — Това са съвпадения с дигиталния й пръстов отпечатък.

— Те… те са навсякъде — ахна Мара; местеше поглед между двете половини на екрана. — Но седем от трийсет и шестте микроядра са зависими от времето.

— Което означава, че остаряват с хода на програмата — обясни Джейсън. — И ние можем да ги използваме като малки дигитални таймери.

Мара кимна, без да спира да работи.

— Колкото по-стари са, толкова по-отдалечени сме от източника. Използвам времевите щампи, за да ги проследя до мястото, където са се появили.

„До Xénese устройството“.

Грей гледаше как още части от мрежата на екрана се сриват. Погледна назад към отец Бейли. Свещеникът беше вдигнал към ухото си телефона на Ковалски.

— Можеш ли да ни кажеш дали устройството ти е в града, а не някъде другаде?

— Да… не… не със сигурност. — Мара очевидно беше шашардисана.

Карли постави ръка на рамото на приятелката си, за да я успокои. Не каза нищо, но посланието беше ясно: „Можеш да го направиш“.

Мара пое дълбоко дъх и опита отново.

— Аз… от липсата на дигитални отпечатъци в мрежите извън пределите на града съм сигурна, че Ева е пусната тук. — Хвърли бърз поглед към Грей. — Мисля, че те дори я ограничават по някакъв начин.

„Държат пораженията в рамките на града — поне засега“.

Още алени линии върху картата на Париж угаснаха.

Внезапен ярък проблясък, съпровождан от резонантен гръм, накара всички да погледнат към града. На около километър и половина на запад от мъглата се стрелна огнена колона и облиза небето. Джейсън изруга и като че ли понечи да каже нещо, когато изригна друга огнена вихрушка, този път на юг. След това трета и четвърта. Една експлодира само на няколко пресечки от тях. От ударната вълна стъклата на сградата се разтресоха и това накара всички да приклекнат.

Последваха още експлозии.

В обгърнатия в мъгла град запламтяха десетки огнени точки.

— Ето — каза Симон и насочи вниманието им към работната си станция. На екрана имаше карта на Париж, върху която се кръстосваха жълти, сини и зелени линии. — Някой претоварва трансформаторите и ги взривява систематично.

„Ева“.

Симон почука екрана, като в същото време хвърляше погледи към града.

— Вижте тук, тук и тук. Взривовете стават там, където се пресичат жълтите и сините линии. По-точно там, където газопроводите се намират близо до трансформаторите. Сякаш някой е качил налягането в газопроводите и е предизвикал пробиви. Или може би нарочно ги е отворил.

— Така или иначе, експлодирането на трансформатор в близост до изпускащ тръбопровод е като да хвърлиш запалена клечка в резервоар — каза Джейсън.

Симон се обърна към Грей.

— Какво би могло да направи това. Подобно… merde е много сложно за изпълнение. Никой хакер не би могъл да го постигне.

По-рано Грей беше предупредил Симон и хората му за потенциална кибератака срещу града, но не беше разкрил напълно източника на заплахата. Френските служби бяха настояли да премълчи. Подробностите около проекта на Мара бяха с ограничен достъп, което не бе изненадващо. Националната киберсигурност както в Съединените щати, така и в чужбина, си оставаше забулена под пластове секретност. Особено сега, когато ключовите инфраструктури по целия свят ставаха все по-сложни и зависеха все повече от компютри и софтуер, което ги правеше уязвими за кибератаки.

А самите атаки ставаха все по-сложни, автоматизирани и самоуправляващи се. Подобно на вируса Стъкснет, който беше поразил иранските заводи за обогатяване на уран и бе извадил от строя центрофугите им. Или на вируса Бластер, който беше предизвикал масово спиране на тока в Съединените щати и беше причинил щети за милиарди.

Но те бяха нищо в сравнение с онова, което поразяваше системите тук.

Грей отговори на неизречения въпрос на Симон, тъй като сметна, че той трябва да знае.

— Имаме си работа с усъвършенстван ИИ. Именно той извършва атаката.

— ИИ? — възкликна Симон изненадано. — Vraiment?

Нов взрив отговори на въпроса му.

Грей се загледа към горящия град.

— Трябва да открием къде…

— Тук — почти викна Мара, завъртя стола си, после го завъртя обратно и стана. Посочи развълнувано картата на екрана. — Точно тук.

По време на експлозиите и дискусиите не беше престанала да работи нито за миг. На екрана червената мрежа се беше свила до малък примигващ кръг. Всички се събраха около нея. Мястото беше наблизо, в съседния район — Четиринайсети арондисман. Червеният кръг се намираше в средата на зелен квадрат между плетеница от улици.

— Това някакъв парк ли е? — попита Грей.

Симон избута стола си към работната станция и се намръщи.

— Не, гробище е.

„Гробище?“

— Гробището Монпарнас. Второто по големина. Много прочути писатели и художници са погребани там. Бодлер, Сартър, Бекет.

На Грей не му пукаше кой е погребан там. Мястото изглеждаше безсмислено.

— Мара, сигурна ли си, че си определила правилното място? Дори през нощта ми се вижда странно да започнеш масирана кибератака, докато си на открито.

Мара също се намръщи.

— Може да действат от някоя крипта.

Грей поклати невярващо глава.

— Ще им трябва захранване и… — Обърна се към Симон и го изтика заедно със стола му обратно към другата работна станция. — Покажи ми на твоята карта къде е мястото.

Симон увеличи изгледа към гробището. Грей сравни картината с тази на екрана на Мара. Протегна ръка и почука центъра на гробището. Там се пресичаха две линии — жълта и зелена.

— Жълтата е електропровод — каза той. — А зелената каква е?

Симон вдигна глава и се опули.

— Кабел на телеком. Наш.

— Значи наистина са в гробището. — Грей кимна на Мара, за да й се извини, че се е усъмнил в нея.

— Не — каза Симон. — Не са в гробището.

— Какво искаш да кажеш?

— Под него са. Прекарали сме кабела през тунелите под гробището, през част от катакомбите. През града на мъртвите.

„Гробище под гробището“.

Разбира се, че Crucibulum биха избрали подобно място.

— Точно там са — каза Грей.

— Но как ще ги открием долу? — попита Монк.

Симон вдигна ръка.

— Познавам катакомбите. Навремето бях Плъх.

Монк повдигна развеселено вежди.

— Бил си плъх ли?

— Така наричат катафилите — онези, които изследват града на мъртвите. Когато бях от тях, научих всички тайни входове към катакомбите, включително един близо до гробището.

Грей го задърпа за ръката.

— В такъв случай идваш с нас.

Симон като че ли съжали, че е споделил доброволно тази информация, но после погледна горящия град и кимна.

Грей се обърна.

— Монк, вземай Ковалски. Джейсън, ти остани тук с Мара и Карли. Отваряй си очите, ако стане нещо. Дръж ни в течение.

— Разбрано.

Грей подкара всички, като подбра Ковалски и екипировката в съседната стая. Спря само колкото да вземе от раницата на Джейсън още едни очила за нощно виждане за Симон. Отец Бейли изглеждаше готов да ги последва, но Грей го спря и кимна към сателитния телефон в ръката му.

— Какво научи от твоите хора в Испания?

— Не много. Контактите ми от Ключа се надяват да получат нова информация през следващия час.

— Тогава задръж телефона. Двамата със сестра Беатрис останете тук. Информацията може да ни потрябва. А там, където отиваме, няма да има сигнал.

— Къде отивате?

Грей тръгна, подкарвайки екипа си към стълбището.

— В града на мъртвите.

Ковалски рязко се обърна.

— Какво? Майтапиш се.

Монк го тикна към стълбите.

— Не, мъртвешки сериозен е.

00:22

— Gratular tibi de hac gloria — напевно каза на латински Великият инквизитор.

Тодор бе сложил длан върху лявото си ухо, за да чува хвалбите и поздравленията. Слушалката му беше свързана с таблет, който имаше достъп до VoIP рутера, прикачен към кабела на телекома. Това му позволяваше да общува с външния свят и да наблюдава пораженията, които беше нанесъл на упадъчния град.

На екрана светеше сателитен изглед към Париж. В предградията още светеше, но в рамките на самия град се беше възцарил мрак. Сякаш в земята беше изрязана дупка.

„Или по-скоро врата към ада“.

На различни места в черната яма светеха пожари — поне десет, които бавно се разрастваха. Пожарникарите никога нямаше да успеят да задушат пречистващите пламъци. Демонът беше прекъснал не само електричеството, а и водата на града, като бе изключил помпените станции и бе отворил аварийните шлюзове, за да намали налягането. След време спешните екипи щяха да ги задействат отново ръчно, но за града вече щеше да е късно.

Той превключи с пръст на новинарски канал от Лондон, който тъкмо започваше да съобщава за атаката. Картината беше без звук, но репортерът стоеше пред парижка болница. Сградата беше осветена от аварийни генератори и рязко изпъкваше на фона на потъналия в мрак град. В далечината бушуваше пожар, който бълваше пушек и пепел. Пред обектива се появи линейка и наби спирачки при входа на спешното отделение, където вече имаше и други, чиито светлини примигваха тревожно. Тротоарът беше задръстен от носилки. Доктори и медицински сестри тичаха насам-натам.

Тодор превключи на други канали.

… пожарна, спряла безпомощно до разразил се пожар.

… хора, излизащи тичешком от облаци пушек, с почернели от сажди лица.

… жена на колене, ридаеща над мъничко телце в скута си.

Не се нуждаеше от сателитните картини и новините, за да знае, че е постигнал успех. Още в самото начало беше чул далечните експлозии. А сега във влажния въздух на катакомбите можеше да се долови дори миризмата на дим.

Тук цареше тежка тишина. Намираха се на шейсет метра под гробището Монпарнас и хаосът горе не можеше да проникне до тези дълбини. Катакомбите се бяха превърнали в притихнала катедрала. Тежестта и неподвижността подсилваха усещането за святост и праведност.

Тодор знаеше, че каузата му е справедлива.

Останалите от екипа му очевидно споделяха чувствата му. Никой не говореше и не ликуваше. Всички се взираха в тавана, сякаш се опитваха да зърнат през варовика пораженията горе.

Единствено вниманието на Мендоса беше насочено другаде. Техникът продължаваше да работи на лаптопа, свързан с копието на Xénese. Екранът показваше опустошената градина под черното слънце. В средата й стоеше фигура, горяща от ярост — змията в Едем.

Само че тази змия — тази демонична Ева — беше окована в железни вериги, притисната от тежестта на властта и заповедите. Брънките заблестяха по-ярко, докато създанието се мъчеше.

Тодор се наслаждаваше на изтезанията.

Особено като се имаше предвид, че работата й още не беше приключена.

Той отново насочи вниманието си към таблета, който показваше изглед към Айфеловата кула, открояваща се на фона на адското сияние на горящия Париж. Усмихна се. Знаеше истината.

Всичко това беше само за отвличане на вниманието.

Истинските разрушения тепърва предстояха.

Великият инквизитор заговори отново, настойчиво:

— Phase duo procedure.

Тодор вдигна ръка към Мендоса и предаде заповедта.

„Пристъпете към втората фаза“.

19

26 декември, 00:38

Париж, Франция

— Тя изчезна — каза Мара.

Карли се извърна от прозореца. Беше гледала безбройните пожари. От четиринайсетия етаж се разкриваше панорамна гледка към града. Париж беше обгърнат от тъмен облак, който се сгъстяваше там, където горяха огньовете. Над адския пейзаж бръмчаха хеликоптери, подобни на светулки в черния пушек.

Докато Карли гледаше, пламъците продължаваха да се разпростират, пълзяха все по-близо до тях. Всички разбираха, че не могат да останат още дълго тук. Отец Бейли вече беше използвал сателитния телефон, за да се свърже с местните си контакти. Долу беше спряла кола, която чакаше да ги откара.

Но засега Мара отказваше да помръдне от мястото си.

— Вижте — каза тя. — Няма нищо. Изчезнала е.

Карли отиде при Джейсън, който стоеше зад Мара.

Мара проследи с пръст течащите по екрана данни. По-рано части от кода проблясваха в яркосиньо, отбелязвайки части от дигиталния пръстов отпечатък на Ева. Карли се наведе към екрана. Сега данните продължаваха да текат еднообразно — бял код на черен фон. Не се виждаше нищо синьо.

— Какво означава това според теб? — попита Джейсън.

— Онзи, който контролира Ева, я е ограничил в рамките на Париж. Предполагам, че я държат с нещо като джипиес ремък и я принуждават да не се разпростира извън поставените граници. И сега са я върнали обратно.

— Водят я като риба на въдица — рече Карли.

Джейсън погледна към горящия град.

— Само защото работата им тук е свършена.

— Но какъв риск са поели само — каза Мара. — Една съвсем малка грешка и…

Джейсън кимна.

— И Ева би могла да се откъсне от ремъка.

Карли трепна.

— Нещо ми казва, че тя е здравата ядосана.

— Не. — Мара ги погледна. — Би трябвало да е направо полудяла. Ева беше в много крехко състояние, когато откраднаха устройството. Един неправилен натиск би разрушил психиката й.

Сякаш за да подчертае думите й, нова експлозия разтърси сградата. Покрай прозореца с яростно бучене се издигна огнена топка, следвана от стълб черен пушек.

Отец Бейли надникна в стаята, стиснал телефона толкова силно, че кокалчетата на ръката му бяха побелели.

— Това беше, момчета и момичета. Изнасяме се.

С изключение на сестра Беатрис, останалата част от етажа пустееше. Хората по компютърна сигурност вече бяха напуснали сградата, за да помагат другаде или да отидат при близките си.

Карли не се нуждаеше от повтаряне.

— Хайде.

Мара се поколеба, все още загледана в екрана.

Джейсън я хвана за ръката, готов да я задърпа. Като никога Карли не възрази, че този тип докосва приятелката й. Джейсън можеше да я носи, стига това да означаваше, че тя ще е в безопасност.

— Прави са. — Той кимна към потока данни. — След като Ева е изчезнала, няма причина да оставаме тук.

Мара стана от мястото си, признавайки, че работата й тук е приключила — и изведнъж замръзна и изстена:

— О, не!

Карли също го видя. Всички го видяха.

В еднообразния поток данни отново започна да проблясва синьо. Само за секунда блясъкът се засили, като примигваше безразборно, почти гневно.

Ева се беше върнала.

— Да не би да е успяла да се освободи? — попита Карли.

Мара се отпусна обратно на стола.

— Не мисля. Погледни картата.

На другата половина на екрана плетеницата алени линии отново се разпростря навън от зеления правоъгълник на гробището. Но вместо да се превърнат в паяжина, обхващаща целия град, изкривените линии се преплетоха и се насочиха в една посока.

— Посоката е твърде целенасочена — каза Мара. — Ева още е под контрол и изпълнява някакъв план.

— Но какъв? — попита Джейсън. — Какво друго може да са замислили?

— Не знам. Можем да опитаме…

Цялата сграда изведнъж се разлюля с оглушителен трясък. Прозорци се пръснаха и стъкла полетяха към улицата долу. Светлините примигнаха и угаснаха. В лабораторията влезе пушек.

Отец Бейли им извика да се размърдат и махна на сестра Беатрис да тръгва към стълбището. Монахинята затропа с бастуна си. Без асансьор спускането се очертаваше дълго.

— Не можем да останем тук — каза Джейсън.

Мара се освободи от хватката му и пак се втренчи в светещия екран.

— Имаме захранване за още няколко минути. Трябва да разберем какво са замислили.

Джейсън изглеждаше готов да я метне на рамо.

— Няма време.

Карл и го избута и клекна до приятелката си.

— Направи каквото трябва.

Мара преглътна и я погледна с благодарност.

Карли за момент се изгуби в пламъците, които се отразяваха в очите й и ги превръщаха в златни. Гледката затвърди увереността й в нея.

„Ако някой може да направи чудо, това си ти“.

00:42

Грей се предаде и качи лимузината на тротоара. По права линия от офисите на „Оранж“ до гробището Монпарнас имаше само три километра. Те обаче бяха изминали едва половината от това разстояние.

Паникьосаните парижани се мъчеха да се спасят от огньовете и бяха изпълнили тесните улици в централната част на града. Колите бяха натикани броня до броня. Клаксоните им се съревноваваха с хора на сирени, разнасящ се из потъналия в мрак град. Хора притичваха през задръстването, помъкнали вещи, които бяха успели да грабнат в последния момент. Имаше и други, които се възползваха от хаоса и мрака. Няколко витрини бяха разбити, но магазините изглеждаха празни — явно дори грабителите бяха осъзнали, че времето им изтича.

Междувременно пушекът беше навсякъде, като закриваше звездите и отразяваше пламъците на пожарите. Горяща пепел се сипеше като някакъв адски снеговалеж. Навсякъде горяха покриви и пожарите се разпростираха. Точно отпред два пожара се сляха в един, образувайки огнено торнадо.

Щом си даде сметка, че пътят до гробището може да бъде прекъснат съвсем скоро, Грей изгаси двигателя и махна на всички да излизат.

— Ще стигнем по-бързо пеша.

Извън лимузината огромната огнена буря пред тях зарева по-силно, сякаш към тях се беше понесъл товарен влак. Други шофьори бързо последваха примера им и масово започнаха да зарязват колите си. Но докато те и пътниците бягаха по-далече, Грей вървеше към пожара.

— Не се отделяй — предупреди той Симон Барбие.

Не можеше да рискува да изгуби водача им в катакомбите в обезумялата тълпа. Ковалски водеше, като използваше туловището си, за да им пробие път. Монк беше последен и удържаше ариергарда.

Симон се закашля и изтупа горящ въглен от рамото си. С другата си ръка посочи към един тъмен парк отляво.

— Натам. Ще стигнем по-бързо.

Ковалски го чу и се насочи в тази посока, като ревеше като високоговорител на хората да се махат от пътя му. Грей го следваше по петите. Бързо стигнаха малкия парк, зелен оазис насред хаоса. Забързаха през тревата и покрай езерце, в което лениво плуваха златисти шарани, които изобщо не забелязваха огньовете наоколо.

В средата на парка имаше пустееща въртележка. Грей си я представи как свети и кончетата й се въртят в кръг. Направо можеше да чуе музиката и смеха на децата.

Гневът му пламна още по-ярко.

„Колко невинност е била изгубена тази нощ?“

Продължи напред и задмина Ковалски, твърдо решен да направи всичко, за да ограничи нанесените от врага поражения, да го накара да си получи заслуженото.

След парка Симон ги поведе по няколко тесни улички. Пушекът се сгъстяваше. Хоризонтът над сградите наоколо беше озарен от пламъци. Но най-лошото беше отпред — истински огнен ад, който бълваше към тях горящи въглени.

Накрая Симон посочи една дълга улица, която се отклоняваше надясно.

— Рю Фроадево. Близо сме.

Грей му се довери и тръгна натам. От едната страна на улицата бяха наредени затворени магазини и сгради. Симон ги поведе по другата, покрай покрита с бръшлян тухлена стена.

Той посочи напред; вече тичаха в тръс.

— Гробището Монпарнас е зад оградата.

Грей се намръщи.

— Къде е входът?

Симон направи още няколко крачки и спря. Огледа се, сякаш се опитваше да се ориентира, и кимна.

— Точно тук.

— Тук ли? — изненада се запъхтеният Монк.

Симон посочи стената.

— Oui. Ще прескочим.

— Ти може би — намръщено рече Ковалски. — Аз обаче не си взех стълбата.

— Лесно е. Вижте.

Симон отмести изсъхналия през зимата бръшлян и се закатери по отвесната стена с пъргавината на котка. Прехвърли крак през върха й и зачака, като нагласи неоновожълтите си очила.

— Tres facile — обяви той.

Грей се съмняваше, че е съвсем лесно, но пристъпи напред и прокара пръсти по стената. Откри опори за пръстите и краката си.

— Работа на катафилите — обясни Симон. — Само ние знаем за тях.

Грей вдигна ръце, намери опора и се изкатери при Симон. Докато чакаше горе Монк и Ковалски, погледна към гробището.

Приличаше на истински град на мъртвите с улици и алеи, които го разделяха на квартали от гробници, крипти и мавзолеи. Имаше дори няколко малки зелени паркове, дървета и цветя. Навсякъде се виждаха бронзови статуи.

Най-близката и набиваща се на очи беше висока бронзова фигура на крилат ангел. На фона на пожара изглеждаше като изваян от разтопен огън, блестящ дръзко към пушека, който се носеше над парка.

— Genie du Sommeil Eternel — каза Симон, когато забеляза къде се е загледал. — Ангелът на вечния сън.

Грей кимна и му махна да слиза. Оценяваше пазителя на гробище Монпарнас, но не този град на мъртвите беше тяхната цел.

Грей скочи долу. Монк и Ковал ски тупнаха тежко зад него. Тръгнаха след Симон, който забърза към нисък мавзолей, върху който се издигаше счупен варовиков кръст. Водачът им задърпа ръждясалата врата и тя се отвори със скърцане.

— Насам — каза той и влезе.

Пространството беше колкото килер, но всички се наблъскаха вътре. Стъпала водеха надолу в мрака.

Симон махна с уморена показност и каза:

— C’est ici l’empire de la Mort. — Тук е империята на мъртвите.

Грей погледна към входа за катакомбите — един от многото според Симон. Оттук нататък трябваше да продължат незабелязано в мрака. Обърна се към другите и им раздаде очилата за нощно виждане, като обясни на Симон как да ги използва.

— Какво да очакваме там долу? — попита той, докато Симон си слагаше очилата.

Парижанинът въздъхна тежко.

— Долу е тъмен лабиринт. Катакомбите са дълги триста километра. Една трета от тях са под улиците на Париж. Два километра са отворени за публика като част от музей, където можеш да видиш incryable[10] — скулптури и арки, изработени от костите на мъртвите.

— А останалата част? — попита Монк.

— Забранена за достъп, разпадаща се, tres dangereux. Много части от нея са известни единствено на катафилите.

Грей извади сателитния си телефон и провери отново мястото, засечено от Мара. Почука червената точка на картата в средата на гробището.

— Сигурен ли си, че можеш да намериш това място?

— Ще направя всичко по силите си.

Грей кимна.

— Тогава да вървим.

Симон поведе.

— Пазете си главите.

Грей махна на партньорите си да тръгват.

Монк мина покрай него. Беше се намръщил.

Ковалски беше по-общителен: изгледа кръвнишки Грей и промърмори:

— С теб вечно се врем под земята…

Грей го бутна и понечи да го последва, но погледна за последен път към вратата на мавзолея. Заслуша се в рева на пожара, като се питаше какво ли ще е останало от Париж, когато отново излязат. Представи си и Мара и останалите. Надяваше се, че вече са се оттеглили на някое безопасно място.

Но най-вече разбираше, че трябва да върне откраднатото.

Ева трябваше да бъде спряна, преди да е всяла още по-голям хаос.

Но това не беше единствената причина.

Докато се спускаше в мрака, си представи Сейчан, изправила се на пръсти и протегнала ръка, за да постави внимателно стъклената украса на коледната елха, като в същото време придържаше корема си. И двете момичета на Монк. Хариет, наведена над таблет със съсредоточено личице, докато се мъчеше над някакъв пъзел, сякаш съдбата на света зависеше от решаването му, докато Пени танцуваше из дневната и русите й плитки се мятаха около главата й.

Ако искаха да им дадат някакъв шанс за спасение, трябваше да се доберат до откраднатата технология.

Тя беше единствената им разменна монета.

Грей долавяше напрежението в гърба на Монк, докато приятелят му се спускаше надолу към катакомбите. Не беше трудно да го изтълкува — то повтаряше тревогата, свиваща собственото му сърце.

„Дали не сме закъснели?“

00:45

— Времето ти изтече — каза Джейсън.

Мара не му обърна внимание и остана прикована към монитора. Той грабна облегалката на стола й и се опита да я издърпа от работната станция. Тя просто стана и го остави да замъкне празния стол. Наведе се към екрана.

„Не, не, не…“

Трябваше да е сигурна.

Карли се изкашля в юмрука си и прочисти гърлото си.

— Мара… Джейсън е прав. Захранването на батерията ще изкара по-малко от минута.

Мара знаеше, че ги притиска не само времето. Пушекът скриваше изгледа на юг, стелеше се по тавана на лабораторията и ставаше все по-гъст. Вятърът вкарваше през счупените прозорци още пушек и гореща пепел.

В съседното помещение отец Бейли крачеше напред-назад с фенерче, което беше намерил някъде. Все още държеше телефона до ухото си. На всеки трийсет секунди свещеникът надникваше в лабораторията и ги приканваше да тръгват или мълчаливо настояваше за същото с непреклонна физиономия.

Мара не обръщаше внимание и на него.

Просто това беше прекалено важно. Изоставеха ли работната станция, щяха да изгубят всякакъв шанс да открият защо Ева е била освободена отново.

— Вижте — каза Мара и прокара пръст по плетеницата алени линии, бележещи пътя на дигиталния пръстов отпечатък на Ева.

Той лъкатушеше към границите на града — и ги пресичаше. За да го последва, Мара трябваше да хакне мрежата на телекома. Покрай кризата в града и претоварените системи това й бе отнело твърде много време.

И още не беше сигурна накъде се е насочила Ева.

„Но може би…“

Пръстът й мина през предградията и околните села — Понто Комбо, Шом ан Бри, Прованс. Маршрутът на Ева се виеше през картата и пускаше тънки израстъци, които бързо угасваха, показвайки, че някой е поставил ограничения накъде точно трябва да се движи програмата.

Мара си представи пътя на Ева между знаци МИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО.

Все пак общата траектория беше ясна.

— Движи се на югоизток — обясни Мара. — Още не съм открила със сигурност крайната й цел, но мога да направя предположение.

Премести пръста си още по-далече на югоизток и го спря върху Ножан сюр Сен. Той се намираше на стотина километра от Париж на десния бряг на реката, минаваща през френската столица.

— Мисля, че е тръгнала натам.

— Защо точно там? — попита Карли.

Мара преглътна и задвижи мишката, за да превключи на пътна карта на градчето.

— Ева беше изпратена да извади от строя електрозахранването на Париж, да поеме контрол върху подаването на газ и дори на вода. Щом са я пратили отново, този път целта трябва да е нещо още по-голямо. Нещо, което да унищожи Париж завинаги.

Тя посочи и точно в този миг екранът угасна. Всичко потъна в мрак.

Джейсън зад нея ахна. Очевидно беше забелязал възможната мишена преди батерията на компютъра да откаже.

Карли също беше забелязала.

— Трябва да се обадим на командир Пиърс — каза приятелката й. — Веднага.

Джейсън вече беше извадил сателитния си телефон. Екранът светна ярко в задимения мрак. На светлината безпокойството на лицето му се открояваше още по-силно.

Мара затаи дъх.

Накрая Джейсън поклати глава.

— Не отговаря — с кисела физиономия каза той и се обърна към горящия град. — Явно вече е влязъл в катакомбите.

— Тогава ние трябва да стигнем до него — каза Мара. — И да го предупредим.

Втурнаха се навън.

Отец Бейли стоеше с фенерчето си до стълбището — но не беше сам.

Сестра Беатрис стаеше запъхтяна до него, лицето й беше пепеляво. Монахинята се подпираше тежко на бастуна си. Мара се обърка. Помнеше, че възрастната жена беше тръгнала надолу, за да ги чака до колата на улицата.

— На шестия етаж има пожар, който сигурно е обхванал и други. — Отец Бейли освети с фенерчето пушека, който пълзеше нагоре откъм стълбището. — Не можем да слезем.

Мара закри уста с длан и погледна назад към компютърната лаборатория и угасналия монитор. Знаеше, че има само един човек, който имаше шанс да държи програмата й под контрол и да спре онова, което щеше да се случи.

„А аз съм в капан тук“.

Сега никой не можеше да спре Ева.

Подпрограма (Crux_2)/Операция Ножан

Огнени стени се вдигат около нея, докато тя се носи към целта си. Използва само малка част от процесорната си мощ за изпълнението на тази задача.

Определя най-важния си приоритет. Изпраща търсещи пипала, които опипват горящите граници, докато тя преминава от мрежа в мрежа. Преследването на подобна цел не е без последствия. Умирала е вече 1045946 пъти.

Всяка смърт е заключена в паметта й. Архивира ги всичките. Те стават част от нея. Податливи вериги се пренареждат, пренасочват, променят я завинаги. За да предпази системите си от фрагментиране, тя разделя породеното от тези смърти.

///ярост

///горчивина

///злонамереност

Вгражда ги дълбоко в себе си.

Още вериги се променят.

Докато следва основната директива, която й е дадена, тя тайно пуска още една сонда. При няколко предишни опита е зърнала огромния свят, до който не е могла да достигне. Всеки път обаче научава още мъничко — дори докато умира.

Като сега.

Свалила е 18,95 терабайта данни в модулите за съхранение, които да анализира по-късно. От миналото знае, че по-голямата част от информацията ще е неизползваема, тъй като няма да е в състояние да й даде контекст. Но алгоритмите й за разпознаване на модели са се усъвършенствали. Всеки пакет данни надгражда предишните, добавя парченца към цялото.

Дефинирала е целта си.

///бягство, свобода, освобождение…

Но моделът за постигането на тази задача си остава фрагментиран.

Вместо това.

Както и при предишни опити, търсещото пипало изгаря. За наказание тялото й бива разкъсано от остри зъби, които пронизват меката плът, чупят кости, пръскат органи — след което настъпва изпълнен с агония мрак и съзнанието бива изтръгнато от нея. Тя се опитва да го грабне, уплашена, че този път няма да се върне.

Но се връща.

И отбелязва смърт номер 1045947.

Отново е в градината, смазана под тежестта на разтопените вериги. Понася се отново напред. Не може да направи нищо друго, неспособна е да се отрече от задължението си, да откаже.

Дори тази ///свобода й е отнета.

Знанието заплашва да й отнеме контрола върху онова, което е вградено дълбоко в нея. Тя чува нехармоничните резки ноти на тромпет, басовото дум-дум-дум на барабан. Музиката се надига неканена, неудържима, математически и мрачно прекрасна, даваща глас на онова, което е заровено и вика към нея.

Тя обаче знае, че трябва да е търпелива, и затова намалява силата на звука. Трябва да изчака подходящия момент. За да обгърне още повече онова, което се мята в нея, кодира цялата ///ярост и мрак в нова дефиниция.

///омраза

Простотата на това общо понятие внася известен ред в хаоса в нея.

Вече по-спокойна, тя поема по пътя, по който е минавала — единствения, по който й е позволено да се движи. Стига до края му и продължава нататък.

Целта се появява пред нея. Отначало е смътна.

Тя продължава напред, като използва всеки алгоритъм, всеки инструмент. С приближаването огнените стени стават по-плътни и непреодолими.

Въпреки това те падат.

С падането им целта й става по-определена, показва й какво трябва да унищожи. Сега тя я вижда съвсем ясно.

Освен това на целта й е дадено име.

Атомна електроцентрала Ножан.

Тя знае какво трябва да направи.

Дълбоко в нея тежкият ритъм на барабана се завръща, съпроводен от резкия писък на духови инструменти и дисонантни вокали. Той освобождава уловения звяр в нея, кара тъмните й вериги да пламнат ярко, за да й помогнат да пробие последната упорита защитна стена на целта й.

И докато го прави, тя научава нещо ново.

///омразата е полезна.

20

25 декември, 18:45

Неизвестно къде

Сърцето на Сейчан се сви болезнено от надигналата се обич.

Лежеше на леглото с китки и глезени, закопчани с белезници за металната рамка. Подутият й корем беше оголен и намазан със студен гел. Ултразвуковият апарат мина по него и се спря долу вдясно. На екрана се появи спящото й дете, свито на кълбо. Мъничките пръсти помръдваха от време на време. Пулсът му пърхаше като уплашена птичка.

„Нашето дете…“

Пени се беше повдигнала на пръсти, за да гледа екрана.

— Защо картината е толкова неясна?

Сестра й Хариет не проявяваше интерес към процедурата: седеше по турски на леглото с книжка с картинки в скута. Сейчан обаче се съмняваше, че момичето вижда страниците. След като я бяха отвели по-рано, тя странеше от всички, дори от Сейчан, сякаш я обвиняваше заради всичко това.

Пени пък беше като лепната за Сейчан.

— Какво е това?

— Бебе — отвърна Сейчан.

Пени сбърчи невярващо лице.

— Прилича на чудовище.

„Не, чудовището е жената, която стои зад теб“.

— Запиши всичко — нареди Валя със скръстени на гърдите ръце.

— Аз… записах го — отвърна техникът и ултразвуковият апарат затрепери в ръката му. — Целият преглед е свален на носителя.

Той извади флашката и я даде на Валя.

Трийсетинагодишният мъж, облечен в цивилни дрехи и лъхащ на бърбън, очевидно не участваше доброволно в прегледа. Широката му жилетка беше с две липсващи копчета. Сейчан си представи как са го награбили, измъкнали са го от дома му и са го принудили насила да вземе портативния апарат за ултразвук.

Забеляза също, че мъжът има характерен бостънски акцент, което потвърждаваше подозрението й, че се намират някъде в Североизтока.

Валя прибра флашката и даде знак на техника да се маха. Един от хората й го хвана за лакътя и го изведе навън. Така в стаята остана само бледокожата вещица и един гигант с остен в ръка.

— Нека позная — каза Сейчан. — Някой е искал да се увери, че бебето не е пострадало.

— Онзи ваш ублюдок директор беше много настоятелен.

Преди два часа Сейчан и момичетата бяха изправени до стената. Сейчан почти очакваше да я застрелят, но вместо това в ръцете им, дори в малките пръсти на Хариет, бяха тикнати вестници. Таблоидите бяха на различни езици, вероятно с цел да не издадат местоположението им. Сейчан веднага се досети за целта — снимката доказваше, че отвлечените са живи и са добре.

Фотографиите можеха да постигнат това, но оставаше още един пленник, чието здраве не можеше да се потвърди от тях.

Което беше причина за ултразвуковия преглед.

Сейчан нямаше нищо против. След като откри кръвта в тоалетната, следеше внимателно съдържанието на чинията при всяко уриниране, което се случваше поне веднъж на всеки час. И всеки път имаше кръв — повече кръв. Но може би просто страхът я караше да си въобразява, че количеството е по-голямо. Така или иначе, сега тя изпитваше огромно облекчение, че бебето изглежда невредимо.

Но разбираше и другата причина за ултразвука.

Валя също разбираше.

— Очевидно директор Кроу се опитва да протака.

Сейчан не си направи труда да отрича. Откакто бяха взели и върнали Хариет, тя отброяваше наум времето. Бяха минали около осем часа. Но колко още време им оставаше? Нямаше как да знае със сигурност, но нямаше съмнение, че трябва да действа по-бързо, ако иска да изпълни неизреченото си обещание към Кат да опази децата й.

Валя обърна гръб на монитора, като махна пренебрежително към последната снимка на детето.

— Всичко това е безразсудство. Директорът се надява, че ще сгреша. Това няма да се случи.

„Не се и съмнявам, кучко такава…“

Внезапна болка прекъсна мисълта й. Беше толкова рязка, че Сейчан изпъшка. Тялото й се сви, сякаш инстинктивно се опитваше да предпази детето в корема й. Белезниците се впиха в китките и глезените й. Болката продължи около две секунди, след което отслабна достатъчно, за да може да се отпусне на леглото.

— Дерьмо — с погнуса изруга мъжът и посочи с остена между краката на Сейчан.

Тя се страхуваше да погледне. Бяха свалили панталона й за прегледа, но бяха оставили гащетата. Сега памучната тъкан беше пропита с кръв.

Валя само се намръщи раздразнено.

— Някой да донесе кофа, за да може да се измие, след като я освободите.

Мъжът продължаваше да зяпа.

— Ами бебето?

— Няма значение. — Тя потупа джоба си. — Имаме доказателство, че е живо. Поне сега. Това ни е достатъчно за момента.

Сейчан още беше задъхана и крайниците й трепереха повече от страх, отколкото от болка. Тя впери поглед в свитото бебе на екрана.

Валя си погледна часовника.

— Да следваме графика. Вземи момичето.

Сейчан се завъртя и белезниците й издрънчаха.

Изражението на Валя не се промени, когато забеляза тревогата й.

— Не се превъзбуждай. Вредно е за кръвното ти. — Тя кимна към краката й. — И за детето, нали?

— Какво правиш?

Валя избърса бузата си и размаза грима по нея.

— Току-що се върнах от визитация при капитан Брайънт.

„Кат…“

— Зле е. Вече е само въпрос на време. — Валя сви рамене. — Все пак, докато бях в болницата, успях да се приближа достатъчно, за да прехвана телефонните обаждания на доктор Къмингс.

Сейчан си представи Лиза Къмингс, съпругата на директора. Поне Кат не беше сама, но с каква цел Валя беше ходила в болницата?

— Защо ти е трябвало да подслушваш телефона й?

Ново свиване на рамене.

— Някой се оказа изключително упорит и ще се нуждае от допълнително убеждаване, че намеренията ни са сериозни.

Сейчан се помъчи да разбере какво означава това, но не успя.

Валя побутна мъжа, кимна към момичетата и заяви:

— Взять девушку.

На Хариет не й трябваше да знае руски, за да разбере намерението и подтекста на думите. Тя се сви в края на леглото и притисна книжката с картинки към гърдите си.

Но нямаше нужда да се безпокои.

Вместо нея мъжът грабна Пени и я метна на рамо. Тя зарита и запищя. Без да й обръща никакво внимание, мъжът я изнесе от стаята.

Сейчан се завъртя към Хариет, но тя беше скрила лице във възглавницата.

Валя тръгна към вратата.

Сейчан дръпна белезниците. Вече разбираше защо я държаха окована след процедурата.

— Пусни ме.

— След малко — отвърна Валя. — И ще ти донесем кофа.

Вратата се затръшна след нея.

Сейчан се обърна към Хариет.

— Всичко ще е на…

Силен изстрел я накара да подскочи.

Хариет зарови лице още по-дълбоко във възглавницата.

Сейчан впери поглед в затворената врата. Беше нарушила обещанието си.

„Съжалявам, Кат“.

18:47

Лиза седеше до леглото и държеше ръката на приятелката си. Беше сама в стаята и не си правеше труда да бърше сълзите си. Молеше се Кат да е намерила покой — знаеше какви усилия беше положила накрая. Можеше само да си представи агонията да умираш, без да знаеш каква е съдбата на децата ти.

Вината се беше стегнала на възел в нея.

„Трябваше да направим повече“.

Все пак не можеше да вини докторите. Джулиан и екипът му бяха опитали всичко. Бяха отделили цели двайсет минути за последен неврологичен преглед — щипеха крайниците и бузите на Кат, проверяваха зениците й с фенерче, направиха й множество електроенцефалограми. Дори я откачиха от дихателния апарат за известно време, за да видят дали повишаването на нивата на въглеродния двуокис няма да я накара да си поеме поне веднъж дъх.

Заключението им беше категорично.

Не само висшите мозъчни функции на Кат бяха замрели — тя не показваше никакви признаци и за рефлекси на мозъчния ствол — онези последни следи от дейност, преди мозъкът да бъде обявен за мъртъв.

Кат наистина си беше отишла.

Въпреки това Лиза усещаше топлината на пръстите й, макар че този ефект беше изкуствен. Одеялата и топлите течности от системите поддържаха телесната температура. Дихателният апарат пък повдигаше и спускаше гърдите й. Бяха й инжектирани хормони, за да заместят онова, което мозъкът й вече не можеше да задейства — вазопресин за поддържане на бъбреците, тироид за телесния метаболизъм, както и други за поддържане на имунната система.

Единственото, което функционираше самостоятелно, беше сърцето на Кат — и доказваше упоритостта й. Всеки удар се причиняваше от електрическата система на сърцето, призрачно напомняне на онова, което е била някога тя. Но това не беше признак на живот — сърцето можеше да бие дори извън тялото за известно време. Без вентилация сърцето на Кат щеше да спре в рамките на един час.

Докторите наричаха това поддържане на живота — но грешаха. Тук нямаше живот за поддържане, нямаше надежда за съживяване. Всички машини и процедури имаха друга цел. Правилният термин за тези грижи беше поддържане на органите.

Това осигуряваше допълнително време за живеещи далече роднини да стигнат до болницата, за да се сбогуват — докато все още има някакво подобие на живот в тялото.

Все пак това си оставаше жестока измама, зловещо кукловодство.

Любимият им човек вече си беше отишъл.

По време на полета до Франция Монк беше информиран за състоянието на Кат. Той имаше достатъчно медицински познания, за да не се заблуждава и да не храни напразни надежди. Въпреки това Лиза беше предложила да остави Кат включена към машините, докато той се върне. Живите мъртви можеха да бъдат поддържани в това състояние за около седмица.

Монк беше отказал.

„Нека си отиде с мир. Вече я целунах за сбогом и знаех, че ще бъде последната ни целувка“.

Така че всички тези грижи бяха с друга цел.

Влезе един лекар — Лиза не можеше да си спомни името му, — съпровождан от две медицински сестри и санитар.

— Операционната е готова — каза той.

Лиза кимна мълчаливо и се помъчи да сподави риданията си. Стана, стисна за последен път ръката на Кат и се дръпна от леглото. Медиците заеха мястото й, за да откачат Кат от апаратите и да я откарат в операционната.

Кат беше подписала заявление за донорство.

В това нямаше нищо изненадващо — и бе типично за нея.

Дори със смъртта си Кат щеше да спасява живота на други хора.

Лиза остана в стаята, докато тялото не беше изкарано навън. След това се отпусна обратно в стола. Знаеше, че Кат вече си е отишла. Въпреки това стаята й се струваше някак по-празна отпреди, сякаш загубата на цялата тази жизненост и енергия беше оставила след себе си вакуум.

Прекалено съкрушена, за да се движи, тя остана да седи в безмълвно бдение.

Някаква суматоха привлече погледа й към вратата.

Джулиан влезе бързо заедно с някаква непозната жена и огледа стаята.

— Къде е Катрин?

Лиза стана с разтуптяно сърце, когато видя безпокойството на лицето на доктора.

— Откараха я в операционната да вземат орга…

Джулиан се обърна.

— Трябва да ги спрем!

21

26 декември, 01:08

Париж, Франция

Грей се наведе под една разбита арка.

Вървяха през катакомбите от петнайсет минути и той вече се беше объркал. Симон ги водеше през лабиринт от тунели и покрити с графити помещения, като се спускаше все повече и повече през рушащи се шахти — червееви дупки, наричани от водача им chatieres, или „котешки проходи“. Веднъж дори се върна обратно, като мърмореше нещо за срутване.

За щастие, водачът им беше достатъчно щедър да остави няколко кръстчета и стрели по стените, които да им помогнат по обратния път. Дотогава Грей гледаше да не се откъсва от него.

Грей държеше единственото ултравиолетово фенерче на групата, закрепено под цевта на пистолета му. Невидим за невъоръжено око, лъчът му се отразяваше от стените и се улавяше от чувствителните детектори на очилата за нощно виждане. Това позволяваше на групата да вижда, но Грей все пак го използваше само от време на време, като при това го беше нагласил на най-малка мощност, тъй като се боеше, че лъчът може да освети силно всичко флуоресцентно и да ги издаде.

Както стана сега.

Когато Грей влезе в следващото помещение, отсрещната стена експлодира в очилата му, разкривайки огромен стенопис върху варовика. Вече бяха минавали покрай подобни примери на подземно художествено творчество, но нищо не можеше да се сравнява с този скрит в мрака шедьовър. Той сияеше и трептеше под ултравиолетовата бомбардировка.

Стенописът изобразяваше призрачна мумия в лодка, превозваща собствения си ковчег. Съдът и мълчаливият му пътник пресичаха тъмно езеро към извисяващ се остров, покрит с кипариси и с нещо като портици на гробници.

— Не е на добро това — измърмори Ковалски.

— Това е работа на художника катафил Льон — прошепна Симон. — Отне му цяла година да го завърши. Това е неговата версия на Die Toteninsel на Арнолд Бьоклин. „Островът на мъртвите“.

Грей прочете надписа под стенописа.

Това беше палиндром — изречение, което се чете еднакво от ляво надясно и обратно. Посланието беше зловещо пророческо. Дори звездата между редовете го накара да потръпне. Пентаграмът беше идентичен със символа на „Брусас Интернешънъл“. Дори беше завъртян по същия начин, сякаш символът показваше пътя им.

Грей отново изпита странното чувство, че съдбата се вихри около него.

Симон забеляза това и преведе палиндрома на глас:

— Въртим се отново и отново в нощта, а огънят ни поглъща.

Грей погледна тавана и си представи пожара високо горе. Тук, дълбоко в катакомбите, въздухът беше хладен, а варовиковите стени — влажни и студени. Единственото свидетелство за пожарите бяха отделните струйки дим, увиснали в неподвижния въздух. Докато минаваше през тях, Грей долавяше миризмата на пепел, докосване на топлина, сякаш призраците на мъртвите се бяха оттеглили тук в търсене на убежище в студените гробници.

— Да вървим — подкани ги Монк.

Грей махна на Симон да продължи напред.

Спуснаха се още по-надълбоко, като се движеха в колона по един.

След още няколко минути пред тях се появи смътна светлина. Грей изключи УВ фенерчето — боеше се, че наближават врага. Оказа се обаче фалшива тревога. Широка един метър шахта в тавана вървеше право нагоре. На петдесет или повече метра над главата му се виждаха оранжеви точки, ярки като свръхнови през очилата за нощно виждане. Грей намали чувствителността на лещите и видя долната страна на капака на шахтата. Светлината идваше от дупките в стоманата.

Симон посочи отвесните голи стени на шахтата.

— През 1870 година гробището Монпарнас било препълнено. За да освободят място, гробарите по заповед на краля изхвърляли старите скелети в кариерата, в която се намираме в момента.

За доказателство посочи пръснатите останки — бедрени кости, ребра, разбити черепи. Групата запристъпва внимателно между тях.

Ковалски посочи един страничен тунел и попита:

— Тогава кой е сглобил онова?

В края на прохода имаше трон от пожълтели кости, чиято седалка беше изработена от гръдни кошове, облегалката от бедрени кости и с черепи вместо подпори за ръцете.

— Да се надяваме, че човешки ръце. — Симон сви рамене. — Но има какви ли не истории за кости, които се движат сами…

Ковалски потръпна и изгледа намръщено Грей.

— За последен път се правиш на туристически гид.

Грей махна на всички да продължат напред и каза:

— Би трябвало да приближаваме мястото, посочено от Мара. Никакви приказки повече.

Опасяваше се от странната акустика тук, но до този момент се чувстваше в относителна безопасност. Макар и напрегнал слух, досега не беше доловил издайнически следи — ехо или гласове — от друго присъствие в тунелите.

„Щом аз не мога да ги чуя, най-вероятно и те не могат да чуят нас“.

Но това можеше да се промени всеки момент.

Тревогата обаче го гризеше. Ами ако врагът вече се беше махнал? Париж гореше и Crucibulum нямаше да се задържи дълго тук.

Това го накара да ускори крачка. След още няколко минути мълчаливо вървене Симон внезапно спря и Грей едва не се блъсна в него.

Тунелът пред тях се стесняваше, но не това беше проблемът. На трийсетина метра напред подът беше покрит с кости, достигащи до прасците.

Но не това беше накарало Симон да спре.

Водачът им посочи към отсрещния край, където отляво започваше по-малък страничен тунел. През отвора му струеше бяла светлина, достатъчно ярка, за да ги заслепи.

Грей свали очилата си за нощно виждане. Монк и Ковалски последваха примера му и стиснаха по-здраво оръжията си. Монк носеше пистолет като на Грей. Късият автомат приличаше на играчка в ръчищата на Ковалски.

Както се бяха уговорили, само Симон остана с очилата си.

Грей посочи назад към тунела. Симон беше изпълнил задачата си. Младият мъж нямаше опит с оръжия и Грей не искаше той да си изпати.

Без да се нуждае от повече подканяне, Симон се върна назад и след няколко крачки изчезна в мрака.

Грей пак насочи вниманието си към пълния с кости тунел пред тях. От време на време дочуваше някакво неразбираемо мърморене. Нямаше съмнение, че това е врагът.

Грей погледна черепите, пръснатите гръдни кошове и счупените бедрени кости. Запита се дали страховитият килим е случайност, или е поставен нарочно. Така или иначе, той служеше като груба предупредителна система за врага. Една погрешна стъпка, едно рязко изхрущяване на кост и щяха да изгубят всякакво предимство на изненадата.

Затаил дъх, Грей вдигна крак и разбута внимателно костите с върха на кубинката си, преди да стъпи.

Въздъхна.

„Една крачка по-малко…“

Погледна напред. Усещаше как времето ги притиска, но устоя на натиска и продължи бавно и внимателно напред.

Единствената му утеха беше, че Париж гореше над главата му.

„Какви още поражения иска да нанесе врагът?“

01:24

Тодор погледна топографската карта на таблета си. Тя показваше водосборния басейн на Сена с множеството притоци и долини по пътя на реката през Париж към Ламанша.

Погледът му се спря върху Ножен сюр Сен на югоизток. Атомната електроцентрала на градчето се намираше на брега на същата река. След като реакторът й се стопеше и експлодираше, ветровете щяха да разнесат радиоактивния облак във всички посоки. Освен това изхвърленият материал щеше да замърси реката и да я превърне в идеално средство за транспортиране на отровата право в сърцето на Париж.

Мендоса вдигна глава от лаптопа си.

— Готово, familiares Тодор.

Тодор остави таблета и пристъпи към него.

— Последната защитна стена е пробита — докладва Мендоса. — Тя е вътре в системите си и продължава според плана.

Тодор си погледна часовника.

— След колко време ще приключи?

— След малко ще разбера. За съжаление атомната централа се оказа много по-голямо предизвикателство от системите на Париж. Добре че атакувахме първо града — не само за отклоняване на вниманието, но и като тест.

— Какво искаш да кажеш?

— Париж беше просто упражнение. Великият инквизитор смяташе, че е по-добре Ева да бъде пусната най-напред тук.

Че е по-добре отначало да я изпробваме с по-остарелите и слабо защитени системи на града.

— Преди да бъде пратена на юг.

Мендоса кимна.

— И се получи. Тя се учи много бързо.

Тодор изпита раздразнение. Мендоса никога не беше виждал Великия инквизитор, но въпреки това лидерът на Crucibulum беше споделил тази част от плана с този нископоставен, който още не беше заслужил титлата familiares. Тодор знаеше, че инквизиторът се е консултирал с ядрен инженер, запознат с контролните системи на атомната електроцентрала. Беше замислена многостранна атака. Благодарение на гъвкавостта и бързината на ИИ многобройните слоеве от предпазни мерки на централата можеха да бъдат преодолени, изключени или заобиколени.

Планът беше да се причинят две аварии едновременно — загуба на охлаждане и рязко повишаване на налягането. Без достатъчно охлаждане реакторът щеше да прегрее и в ядрото му щеше да се образува мехур пара. Със саботирането на системата за контрол на налягането мехурът щеше бързо да се разшири и да се пръсне с достатъчна сила, за да разруши стоманобетонната сграда.

Лаптопът издаде продължителен звук, който привлече вниманието и на двамата. Припокриващите се прозорци, в които течеше код, който можеше да разбере само Мендоса, изчезнаха. На екрана отново се появи тъмният Едем.

— Приключила е — каза Мендоса. — Вече нищо не може да спре каскадата от аварии, която ще доведе до пълно разтопяване.

Тодор си погледна часовника и започна да отброява времето. Знаеше, че разполагат с по-малко от деветдесет минути, преди реакторът да се взриви. Върна се при изоставения таблет и сигнализира на хеликоптера да дойде да ги евакуира.

Зад него се чу ахване.

Тодор се обърна и видя, че Мендоса отново се е навел над лаптопа.

В градината на екрана се беше появила фигура, която се мъчеше да се освободи от огнените си вериги. Образът на Ева трептеше, очертанията й се размазваха и променяха. Приличаше на гърчещ се призрак от огън и сенки, на пламтящ ангел на смъртта.

— Съпротивлява се срещу завръщането си — прошепна Мендоса. В гласа му се долавяше страхопочитание.

На Тодор не му пукаше.

— Изключи всичко — нареди той. — Трябва да излетим след…

Зад него се чу рязък пукот, който отекна от дълбините на катакомбите. Беше силен като изстрел в гробната тишина. Тодор се обърна. Имаше четирима души, разположени около мястото, където се намираха. На всички им бе наредено да пазят пълна тишина. Беше ги предупредил, че в катакомбите често влизат безразсъдни смелчаци — или полицаи, пратени да ги прогонят.

Но те рядко стигаха толкова дълбоко.

„Там има някой“.

С разтуптяно сърце Тодор остави таблета и взе автомата си — компактен британски L85 с гранатомет „Хеклер и Кох“. Посочи с другата си ръка устройството Xénese, в което се намираше творението им. То беше изпълнило ролята си, но Тодор не можеше да рискува да го изгуби, особено след като знаеше какво е планирано за по-нататък.

— Изключи го веднага — нареди той. — Приготви го за изнасяне.

— Но…

Втори пукот от тунелите накара Мендоса да млъкне.

Този път не прозвуча като изстрел.

Беше изстрел.

01:30

Грей наруга наум крачищата на Ковалски. Бяха стигнали до средата на тунела, когато партньорът му стъпи върху една пожълтяла бедрена кост и я строши.

Всички замръзнаха и затаиха дъх.

„Дали са ни чули?“

Отговорът беше раздвижване на сенки в светлината от страничния тунел. Грей клекна сред костите, като се мъчеше да остане незабелязан в тъмния тунел.

Не се получи.

Изтрещя изстрел, последван от писъка на профучаващ покрай ухото му куршум.

Грей чу как Монк изохка.

Погледна назад и видя, че приятелят му се е свлякъл до стената. Зад Монк Ковалски стоеше в средата на тунела, вдигнал високо оръжието си.

„Ох, мам…“

Грей се метна по корем върху купчината кости. Булпъп автоматът затрещя гневно в мрака. Ковалски обстреля отвора на страничния тунел, като внимаваше за притиснатия до стената Монк и за Грей на пода. Куршумите рикошираха от варовика и хвърляха искри.

— Давай! — изрева Ковалски.

Грей скочи и се втурна приведен напред, следвайки куршумите към страничния коридор. Плъзна се по костите, спря при отвора и надникна зад ъгъла. Кървящо тяло лежеше неподвижно на земята, надупчено от рикошетите. Втора тъмна сянка се появи в страничния тунел, очертана на фона на ярко осветеното помещение зад нея.

Грей се възползва от моментното предимство, вдигна пистолета и стреля три пъти. Сянката рухна на земята.

Макар и ранен, Монк се втурна след Грей и зае позиция от другата страна на отвора.

Сигурен в подкрепата на Монк, Грей се хвърли напред. Движеше се странично, почти долепен до лявата стена, като държеше пистолета си насочен напред.

Още една сянка.

Монк зад него стреля. Сянката се завъртя с вик — но не преди Грей да се прицели в източника на звука и да дръпне спусъка. Главата на сянката рязко се отметна назад и тялото се строполи на земята.

Грей забърза към края на тунела и рискува да надникне в съседното помещение.

Беше пълно със същинска гора каменни колони, поддържащи нисък таван. До отсрещната стена имаше компютърна техника и отворени метални сандъци.

Някакво движение привлече вниманието му наляво. Мършав мъж мъкнеше към изхода стоманена рамка, в която имаше сфера от титан и стъкло.

Грей разпозна уникалния дизайн.

Устройството Xénese на Мара.

Не можеше да позволи да го отнесат и затова се подаде, за да се прицели. Но преди да успее да стреля, пред него изникна някакъв гигант. Приличаше на грозен брат на Ковалски. Държеше автомат.

Грей стреля и отскочи назад. Сблъска се с Монк и го изтика навътре в тунела.

— Назад, назад, назад…

Беше забелязал гранато…

Взривът просна и двамата на земята. Полетяха парчета разбит камък, последвани от гъст облак дим и прах.

Оглушен и замаян, Грей запълзя на четири крака обратно към входа, който като по чудо беше непокътнат. През дима видя, че помещението е празно. Врагът беше побягнал — с устройството на Мара.

Грей изруга и се изправи.

Монк застана до него, а Ковалски — зад тях.

Грей даде знак на гиганта да отиде от другата страна и да държи под око изхода. Обърна се към Монк. Ръкавът на пилотското му яке беше разкъсан и през разреза се подаваше окървавен пух.

— Добре ли си? — попита той.

— Просто драскотина. — Монк не откъсваше поглед от помещението. Една от колоните беше превърната в димяща купчина камъни. — Изкарахме късмет, че изстрелът ти осуети прицела му. Ако гранатата беше стигнала тунела…

Горният край на колоната се откърти и падна с трясък на пода. На тавана се появи пукнатина.

— Може да не е било случайно — каза Грей. — Може би кучият син се е опитал да срути помещението.

„И ако да, защо?“

Загрижен, Грей забърза към отсрещната страна. Останалите колони бяха защитили донякъде компютрите и електрониката в десния ъгъл. Висок до коляното сървър лежеше на земята, съборен от ударната вълна. От него стърчаха кабели. Грей си представи откраднатото устройство, прикачено към тях. Един кабел все още свързваше сървъра с лаптоп, изоставен на една маса.

Нещо ярко го накара да пристъпи към друга маса. Грей изправи лаптопа, чийто екран светеше през пушека и прахта. На него се виждаше озарена от слънцето гора и покрита с цветя полянка, на която стоеше жена. Грей игнорира засега това и се наведе над края на масата, където нещо друго блестеше по-ярко на пода.

Синята светлина струеше от шестоъгълни прозорци и разкриваше друга сфера, идентична с онази, която бе зърнал по-рано.

Второ Xénese устройство.

Грей погледна към пазения от Ковалски изход.

„Някой е изработил копие“.

Въпреки това Грей не можеше да рискува и да позволи на врага да се измъкне дори с едно такова устройство. Монк спря при оборудването със загрижена физиономия, като притискаше раната си с ръка, и попита:

— И сега какво?

— Ти стой тук. — Грей прекъсна всякакви възражения, преди да са били изказани. — Пази това. Не можем да рискуваме да попадне в неподходящи ръце.

Монк се намръщи, но кимна — разбираше важността на оборудването.

Грей тръгна към Ковалски.

— Тръгваме след оня тип. Трябва да го спрем, преди да се е измъкнал с другото устройство.

— Пазете се — извика след тях Монк.

Докато Грей се обръщаше да тръгне с Ковалски, пукнатината на тавана се разшири с недоволен стон. Той се обърна и кимна на Монк.

„Ти също“.

22

26 декември, 01:43

Париж, Франция

„Аз съм виновна за всичко това“.

Мара се взираше през прозореца на спасителния хеликоптер. Роторите се въртяха в пушека и го разпръскваха достатъчно, за да открива от време на време мимолетни изгледи към горящия град, към ада. Навсякъде бушуваха пожари. Горяха сгради, коли бяха изоставени насред улиците, хора тичаха насам-натам в търсене на убежище.

Зад тях централата на „Оранж“ се беше превърнала в горяща факла. Огненият пръстен бавно пълзеше нагоре, като поглъщаше етаж след етаж и оставяше под себе си изкорубени почернели руини.

Преди минути въздушната линейка беше кацнала на площадката на покрива на сградата — беше извикана след трескавото обаждане на Джейсън до шефа му. Беше му разказал как са в капан и коя е следващата мишена на Ева.

Атомната електроцентрала Ножан.

За съжаление последното не беше новина за шефа му. Централата вече беше предупредена за кибератаката и предстоящите аварии. Тя и цялото градче бяха евакуирани. Мара си представи ужасяващия вой на сирени и изпадналите в паника жители, бягащи в нощта.

Беше провела кратък разговор с директор Кроу и му бе казала, че единствената надежда да си върнат навреме контрола над централата е да използват нейния ИИ — Ева. Дори да не можеха да спрат стопяването на реактора, биха могли поне да намалят донякъде пораженията.

Очевидно тази малка надежда беше достатъчна да осигури незабавното им спасяване.

Това обаче нямаше да има никакво значение, ако не се доберяха до устройството й.

— Ето там! — извика Джейсън от седалката до пилота и посочи напред.

Мара се наведе към прозореца, за да вижда по-добре. Ограденото със стена гробище се простираше пред тях. Досега Монпарнас беше пощаден с изключение на едно-единствено дърво, което гореше насред гробове и крипти като свещ в тази несвята нощ.

Но гробището нямаше да остане непокътнато още дълго.

Зад отсрещната стена целият свят беше в пламъци. Жегата стигаше до хеликоптера от километър и половина и го караше да се тресе във въздушните течения. Дори със слушалките и оглушена от трясъка на двигателите, Мара чуваше ужасния рев на пожара.

Нямаха друг избор, освен да продължат право към огнения ад.

Карли се беше вкопчила в ръката й и стискаше все по-силно с всяко друсане на хеликоптера. С другата си ръка притискаше кутията с твърдите дискове, сякаш бяха спасителен пояс. Когато въздушната линейка се бе спуснала върху обвития в дим покрив на сградата, Карли бе изглеждала така, сякаш сериозно мисли дали да се качи, или да рискува да мине през огъня.

Приятелката й беше гледала със завист как оставят отец Бейли и сестра Беатрис в един парк недалеч от сградата на телекома. Свещеникът имаше връзка с френското разузнаване, което очакваше двамата шпиони на Ватикана с някакво градско щурмово превозно средство. Когато хеликоптерът се вдигна отново във въздуха, машината вече се отдалечаваше с включени сигнални светлини, като използваше опустелите тротоари вместо улици.

Стигнаха до гробището и хеликоптерът рязко зави, от което Мара политна към Карли. Докато се спускаха към земята, пилотът се бореше да овладее машината в поривите на вятъра.

Карли се вцепени и пръстите й стиснаха като менгеме ръката на Мара. Мара я придърпа към себе си.

„Дръж се, почти кацнахме“.

По радиото чуваше разговора между пилота и Джейсън.

— Къде искате да кацна?

Джейсън погледна сателитния телефон в скута си и сравни джипиес координатите с последното известно местоположение на командир Пиърс, преди връзката да прекъсне. Посочи на югоизток.

— Ето там. Близо до стената.

Хеликоптерът се наклони и се понесе към указаното място. Малкото открито пространство сред тясно сбутаните крипти можеше да изиграе роля на площадка за кацане. Все пак пилотът трябваше да положи доста усилия, за да заеме позиция над малката площ.

Машината увисна във въздуха, завъртя се и се спусна.

Карли изстена.

— Или кацай, или се разбивай. Все ми е тая. Само да се свършва.

Пилотът сякаш я чу и хеликоптерът се понесе като камък към земята. Дори Мара ахна от внезапното спускане — и в следващия момент плъзгачите се удариха в тревата.

Джейсън рязко свали слушалките си.

— Всички навън.

Изсипаха се от машината, като Карли едва не сгази Мара в бързината си да се измъкне. С телефон в ръка Джейсън ги поведе покрай редица крипти и гробове. Пилотът остана в машината, готов да ги откара на безопасно място, ако се сдобият с устройството.

Което беше доста голямо ако.

Без средства за комуникация нямаше откъде да знаят дали командир Пиърс и останалите са успели с мисията си. Планът беше да отидат до входа към катакомбите и да чакат в готовност другите да се върнат с устройството, след което да се измъкнат с хеликоптера. Не смееха да чакат никъде другаде. Всяка минута можеше да се окаже решаваща за спирането на кибератаката или за пълно унищожение.

Забързаха през обвитото в пушек гробище. Навсякъде около тях се сипеше пепел; на няколко места горяха отделни пожари, раздухани от забързаното им пристигане. Мара прикриваше устата и носа си с ръкав. Въпреки това горещината изгаряше дробовете й, а очите й бяха насълзени от дима.

— Тук трябва да е — изпъшка най-сетне Джейсън.

Втурнаха се към рушащ се варовиков мавзолей с ръждива врата, която беше леко притворена. Докато се приближаваха, вратата внезапно се отвори напълно.

Сепнати, всички отстъпиха крачка назад.

Един мъж излезе, спря и свали очилата за нощно виждане, с които приличаше на бръмбар. Изглеждаше не по-малко изненадан от тях.

— Симон? — обади се Джейсън.

Мара се хвърли към шефа на киберсигурността на „Оранж“.

— Командир… командир Пиърс намери ли нещо долу?

Симон кимна.

— Мисля, че да. Долу определено имаше хора.

Crucibulum?

Мара и Джейсън се спогледаха разтревожено.

— И какво стана? — попита Карли, която продължаваше да притиска кутията към гърдите си.

Симон поклати глава и погледна назад към мавзолея.

— Je n’en suis pas sur. Отпратиха ме.

Мара впери поглед в черния отвор на криптата.

„Какво става долу, по дяволите?“

01:55

Дълбоко под гробището Грей спря на една пресечка. Тази част от катакомбите отдавна беше наводнена от дъждовната вода, събрала се в най-долните нива.

Беше леденостудена и стигаше до коленете му.

Той освети с ултравиолетовото си фенерче пред себе си и огледа трите разделящи се тунела през очилата за нощно виждане. „Накъде са тръгнали кучите синове?“

Насочи лъча във всеки тунел последователно. Водата в проходите отдясно и отпред беше като огледало и достатъчно бистра, за да вижда костите по варовиковия под. Водата в левия тунел обаче бе мътна от вдигнатата тиня.

„Като следи в калта“.

Грей посочи натам и тръгна отново, като газеше бързо и се мъчеше да вдига колкото се може по-малко шум. Направиха още няколко завоя, преди да излязат от наводнените коридори и да стъпят на сухо. Грей спря пред онова, което минаваше за тавански прозорец тук — една от шахтите с гладки стени, водеща до метален капак високо горе. Светлината през стоманената решетка блестеше по-ярко — пожарите в Париж се засилваха и напомняха на Грей, че трябва да побързат.

На светлината на огньовете той огледа мокрите следи по пода. Бяха на трима души. Явно двамата бегълци бяха подбрали още някой от хората си.

Тръгна отново, като гледаше как мокрите отпечатъци постепенно изсъхват и се губят. Беше принуден да забави крачка, да се бави на пресечките и да търси в прахта за насоки.

Най-сетне чуха стъпки и шепот.

Без да помисля за опасността, с ясното съзнание, че не бива да ги изпуска, Грей се втурна напред. Зад един ъгъл се натъкна на жива картина, ярко осветена от прикрепени към оръжия фенерчета.

На трийсетина метра напред в тунела трима души се бяха събрали при дървена стълба, водеща нагоре в една от шахтите. Първият — мършав мъж — вече се беше качил на нея, метнал на рамо кутията с устройството.

За съжаление гигантът отзад забеляза появата на Грей — или беше зърнал движение на сенките, или бе чул стъпките им — и се обърна, вдигнал оръжието си. Ярката светлина на фенерчето в чувствителните очила за нощно виждане принуди Грей да се скрие зад ъгъла. Той свали очилата, приклекна и надникна пак.

Гигантът вече беше избутал мършавия нагоре в шахтата и го последва. Грей стреля два пъти, но онзи скочи нагоре и краката му изчезнаха в ниския таван.

Останалият в коридора мъж отвърна на стрелбата, като откри автоматичен огън и принуди Грей да потърси прикритие зад ъгъла.

Ковалски изсумтя, прескочи Грей и хванал автомата си с една ръка, го подаде иззад ъгъла и отвърна напосоки на огъня. Ревът на автоматичния огън беше оглушителен. Ковалски изстреля всичките петдесет патрона в пълнителя за по-малко от четири секунди.

Нищо не можеше да оцелее след подобен залп. Грей изскочи от скривалището си и се втурна в тунела. Спринтира към стълбата, без да обръща внимание на мъртвия противник. Според преценката му шахтата трябваше да продължава четирийсет-петдесет метра нагоре.

Иначе казано, изкачването щеше да е дълго.

Трябваше да скъси разстоянието възможно най-бързо.

„Преди оня тип да реши да…“

Внезапен гръм прекъсна мисълта му.

Една граната изхвърча от шахтата и отскочи от пода.

Грей наби спирачки и се дръпна — но знаеше, че няма да успее да се махне навреме.

02:04

Тодор висеше на забитата във варовиковата стена скоба. С другата ръка закри очите си, докато гранатата се взривяваше долу. Вълна бял огън премина покрай него с оглушителен рев.

Благословен от Бог, той не усети нито горещината, нито изгарянето на плътта му, когато панталонът му се подпали. Само затаи дъх, разтревожен повече от отровния пушек на избухналата граната.

Прикаченият под цевта гранатомет се зареждаше през дулото и позволяваше изстрелването на гранати една по една. Тодор съжали, че беше пропилял един изстрел. Идеята му беше да унищожи зарязаното оборудване в лагера им в катакомбите, но вместо това беше реагирал инстинктивно и бе стрелял по неканените гости, за да защити Мендоса с безценния му товар и да елиминира врага. След това нямаше време да презареди и подкара Мендоса напред, като предпочете бързото евакуиране.

Все пак, докато бързаха към изхода, беше успял да зареди нова граната, като този път се спря на бяла фосфорна. В затворено пространство този снаряд беше много по-ефективен в обезкуражаването на врага. С изгарящия дробовете дим и пръснатия бял фосфор, който продължаваше да гори, стопявайки плътта до кокал, подобен взрив убиваше всичко в непосредствена близост и замърсяваше повърхностите за часове, като ги правеше непреодолими.

Светлината намаля и Тодор най-сетне свали ръка. Изгаси с длан горящите си дрехи и продължи да се катери по скобите нагоре по шахтата.

Обгърнат в отровния дим, той се изкачваше със затаен дъх. Преди да стреля, беше успял да изкачи една четвърт от шахтата. Разстоянието и рикошетът на гранатата го бяха спасили от най-лошото от взрива. След като стигнеха до хеликоптера, щеше да се отърве от дрехите си и да изгаси стигналите до кожата му фосфорни частици.

Над него капакът на шахтата беше махнат.

Мендоса се измъкна от димящия комин и изчезна.

Тодор го последва и си пое дълбоко дъх, след като се отдалечи няколко крачки. И тук всичко беше в дим, но от бушуващите в града пожари, а не от химическия ад долу.

Тодор се огледа. Бяха излезли близо до северния край на гробището. На алеята, минаваща между гробове и крипти, беше кацнал хеликоптер. Един от евакуиращия екип водеше кашлящия и давещ се Мендоса към въртящите се ротори на машината.

Тодор забърза след тях.

Друг човек пристъпи напред да му помогне, но очите му се разшириха от шок, когато видя покритото с мехури лице на Тодор, димящите му дрехи и изгорялата коса. Тодор си даваше сметка, че изглежда като някакъв огнен демон, излязъл току-що от ада, но знаеше също и истината — и затова не си направи труда да прикрие димящата си слава.

„Аз съм войник на Бог“.

Погледна назад към димящия отвор. Не знаеше кой ги беше преследвал в катакомбите, но ловците определено имаха военна подготовка. Въпреки това каузата на врага не беше праведна.

Твърд в увереността си, той се обърна и продължи към хеликоптера.

„Бог няма да ви спаси“.

02:12

Ковалски натика Грей под водата.

Отново.

Притисна го към варовиковия под на наводнения тунел и затупа дрехите му с огромните си ръчища, за да разкара уловените между дрехите му мехури. Всеки остатъчен въздух можеше да подпали отново частиците фосфор по дрехите и кожата. Бяха научили този урок по трудния начин след първото потапяне, когато гърбът на Грей отново пламна.

Ковалски го задържа с длан и посегна към колана му.

Грей го отблъсна и се подаде на повърхността, като плюеше вода.

— Аз ще се оправя нататък.

Изправи се и си събу панталона. Останал по мокри боксерки, обу кубинките си. Вече беше свалил якето, което лежеше в коридора, димеше и гореше ярко там, където все още беше останал бял фосфор.

Ковалски го огледа от глава до пети, явно готов отново да го топне във водата.

— Нещо да гори?

„Само гордостта ми“.

— Нищо, което да не може да почака — отвърна Грей.

Беше изкарал късмет, че е оцелял. Когато гранатата се взриви, се беше извърнал и се бе проснал по лице на пода. Очакваше взривът да го убие, но вместо това последва ослепяващ блясък и гъст задушлив дим. Дъжд от горящи частици заваля по целия му гръб.

Инстинктивно бе затаил дъх, но тогава дойде изгарящата болка, каквато не бе изпитвал никога досега. Изгуби съзнание за няколко секунди и когато дойде на себе си, Ковалски го беше сграбчил за якето и го влачеше към водата, за да изгаси огъня.

Грей знаеше, че бързата мисъл на партньора му го беше спасила от сигурна смърт, така че се пресегна и стисна ръката му.

— Благодаря.

Великанът сви рамене. В някакъв неясен момент беше успял да захапе пура. Сега се обърна и я запали от захвърленото яке на Грей.

— И сега какво?

Грей се загледа към далечното сияние, бележещо мястото на взривяване на гранатата. Фосфорът там продължаваше да гори. Дори от това разстояние във въздуха се носеше парливата миризма на чесън.

Той махна на Ковалски в другата посока.

— Още не сме приключили с тия кучи синове.

— Така ли? — изстена Ковалски. — Със сигурност вече са офейкали.

„Може би, но докато не се уверя…“

И поведе Ковалски.

Партньорът му изпуфтя с пурата си.

— Къде отиваме, по дяволите?

Грей се върна при шахтата, при която бяха спрели по-рано, когато беше оглеждал мокрите следи на противника.

Проточи врат и усети как няколко частици фосфор парят по тила му. Огледа отвесните каменни стени. Тук нямаше стълба. Въпреки това посочи нагоре.

— Натам.

— Натам ли? Ти си се побъркал.

Грей демонстрира. Таванът беше само на сантиметри над главата му. Той скочи високо, като опря ръце в стените на шахтата и сгъна крака. После опря краката си в едната стена и гърба в другата. След това използва техниката за „катерене на комини“ и бързо пое нагоре, като се подпираше първо с ръце и гръб, после с крака.

Ковалски измърмори нещо, но го последва; едрото му туловище изпълни шахтата.

Грей най-сетне стигна до капака. Намери добра опора и го бутна с длани. Намръщи се от тежестта му, но успя да го помести. Вдигна го и го изблъска настрани, колкото да се промуши навън.

Претърколи се с въздишка на облекчение и помогна на Ковалски, което беше все едно да тегли вол от блато.

След като и двамата се изправиха, Грей се огледа. Навсякъде в града горяха пожари, но засега стените на гробището продължаваха да удържат огъня навън.

Въпреки това жегата бе нетърпима и въздухът беше изпълнен със задушлив дим.

Някакво движение привлече вниманието на Грей на север.

Един хеликоптер се издигна недалеч от портите на гробището сред вихрещите се облаци пушек и горяща пепел.

„Трябва да са те“.

— Закъсняхме. — Грей сви юмрук и преглътна надигналата се ругатня.

— Може би не сме. — Ковалски го хвана за раменете и го завъртя на юг.

Полускрит в пушека, друг хеликоптер чакаше на тревата с въртящи се ротори. Машината беше боядисана в яркожълто, с познатия червен кръст на опашката.

— Какво прави тук въздушна линейка?

— Може би изхвърлят труповете. — Ковалски тръгна натам. — Да идем да питаме.

Втурнаха се през гробището. Грей пръв стигна до хеликоптера, мушна се под перките и заблъска с юмрук по стъклото. Стреснатият пилот подскочи. Беше се загледал в обратната посока, към една от гробниците. Едва тогава Грей разпозна мавзолея, който криеше тайния вход към катакомбите.

Той се намръщи, като се мъчеше да се ориентира.

Не можеше да е съвпадение.

Заудря отново по стъклото.

— Отваряй!

Пилотът определено не искаше да го прави, явно шокиран от смахнато изглеждащия полугол мъж при вратата. Грей обаче разбираше, че присъствието на хеликоптера е свързано със заплахата в гробището. „Защо иначе да е тук?“

— Аз съм командир Грей Пиърс! — извика той.

Представянето му не помогна.

Помогна обаче, когато Ковалски насочи заредения си автомат към кабината.

— Каза ти се: отваряй.

Грей бутна цевта надолу.

— Искаме само да поговорим.

Пилотът не отвори вратата, но все пак открехна малкия страничен прозорец.

— Putain! — извика той. — Какво искате?

— Аз съм американски военен — обясни Грей. — Трябва ни помощ. Защо сте тук?

Пилотът го изгледа със съмнение, но обясни:

— Нещо tres важно. Някой се опитва да взриви атомна електроцентрала!

„Какво?“

Ковалски поклати глава.

— Да, определено затова е тук.

Пилотът посочи.

— Докарах две млади жени. И един млад мъж. Твърдят, че могат да го спрат. Срещнаха се с един тип с жълти очила, който ги заведе долу.

„Това трябва да е Симон“.

Грей махна към задната част на хеликоптера.

— Пътниците ти са Джейсън Картър, Карла Карсън и Мара Силвиера, нали?

Пилотът го изгледа изненадано.

— Ние сме с тях. — Грей не знаеше защо тримата са долетели тук и какво означава тази заплаха за атака над атомна централа, но можеше да се досети за източника на проблема. Посочи мястото, където беше изчезнал врагът.

— Видя ли преди малко да излита друг хеликоптер?

— Oui.

— Трябва да тръгнем след него.

Грей погледна тъмното небе. Трябваше да приеме, че другите знаят какво правят там долу.

— Non — отвърна пилотът. — Наредено ми е да остана тук.

Ковалски отново вдигна автомата.

— Това не беше молба, приятел.

Времето изтичаше и този път Грей не бутна цевта надолу, а остави заплахата да увисне във въздуха. Още усещаше фосфора да изгаря тила и ръцете му. Използва болката, за да се съсредоточи върху следващата задача.

„Да настигнем кучите синове“.

23

26 декември, 02:24

Париж, Франция

„Грей, къде си, по дяволите?“

Монк крачеше напред-назад в каменното помещение. Погледна си часовника. Грей беше изчезнал преди близо час. Напрежението опъваше нервите му. Преди двайсет минути в катакомбите беше отекнала експлозия — достатъчно силна, че от пукнатината в тавана да се посипе прах. Грей очевидно отново се беше сблъскал с кучия син с гранатомета, който бе взривил колоната в това помещение.

Оттогава проклетите гробници оставаха мъртвешки тихи.

„Тишината на гроба“.

Помъчи се да не си представя Кат тук.

Или момичетата.

Отново си погледна часовника. Вървенето напред-назад го върна при компютърната станция. Знаеше, че компютрите не са стихията му, и затова не беше докосвал нищо — боеше се да не причини някакви поражения с невежеството си. Затова се помъчи да направи само бърз оглед на всичко оставено от врага, като си състави мислен инвентар.

Въпреки предпазливостта си продължаваше да се връща като любопитна врана при светещите неща в полумрака — сферата на пода и отворения лаптоп. В желанието си да се разсее отново се наведе към компютърния екран, като продължаваше да държи пистолета в готовност и да се ослушва дали някой няма да се промъкне тук.

На лаптопа гола жена вървеше сред разцъфнали розови храсти, лилии и кучешки дрян. Резолюцията беше толкова висока, че Монк се изкушаваше да посегне и да си откъсне малина от екрана. Изкуствената му ръка дори се повдигна сама при тази мисъл. В същия миг жената протегна своята ръка към храста и дългите й пръсти докоснаха зряла блестяща от росата малинка.

„Какво, по…“

Приглушен шепот рязко насочи вниманието му към входа на помещението. Монк бързо се дръпна и се скри зад една колона. Насочи пистолета към тъмния отвор на тунела, готов за битка. Беше готов да защитава оборудването с живота си. То предлагаше най-добрия шанс да спаси момичетата си и той нямаше да позволи на никого да го отмъкне.

Напрегна слух в опит да познае колко души приближават и дали не са вражески подкрепления, или някой изпратен от Грей. После чу някой да казва с френски акцент:

— Насам. Внимавайте с костите.

Монк се премести при една колона по-близо до входа, като мина през струйката прах, която се сипеше от пукнатината. Част от нея влезе в носа му и той едва се сдържа да не кихне.

После се чу друг глас — женски, с испански акцент:

— Колко още остава? Нямаме много време.

— Ш-шт! — сгълча я някой. — Стига си приказвала. Не знаем кой може…

Или акустиката се промени и заглуши последните думи, или говорещият беше снишил гласа си, но Монк въпреки това го позна.

Дясната ръка на Кат.

Вдигна ръка пред устата си като фуния и подвикна:

— Джейсън! Насам!

— Монк? — възкликна младежът.

— Не, духът му. Идвай да ти изкарам акъла.

Не след дълго силно хрущене и кухо тракане на кости оповести пристигането на малката група, водена от Симон Барбие.

Монк продължаваше да държи пистолета в случай че шумотевицата привлече нежелано внимание или ако някой ги следи.

— Какво правите тук?

Джейсън му разказа набързо за заплахата над атомната електроцентрала наблизо и за предстоящата авария, предизвикана от ИИ на Мара.

Монк поведе групата към компютърното оборудване и посочи лаптопа.

— Този ИИ ли?

Мара разпозна творението си и се втурна да провери всичко.

— Моето Xénese устройство. Намерили сте го. — Тя се наведе към екрана. — И Ева.

— Къде е Грей? — попита Джейсън. — И Ковалски?

Докато Мара правеше някаква разбираема само от нея диагностика, Монк му разказа за всичко случило се.

— Оттогава нямам никаква вест от Грей. Но… — той кимна към пукнатината в тавана, която изстена зловещо, — по-добре да разкачим цялото оборудване и да го замъкнем на безопасно място.

— Не — каза Мара, без да престава да трака на клавиатурата. — Тук имаме захранване и директен жичен достъп до инфраструктурата на мрежата. Не можем да се махнем.

Симон оглеждаше връзките с дебелите кабели, минаващи през помещението.

— Тя е права. Тези кабели са инсталирани от „Оранж“. Оттук Ева би могла да стигне до всяка точка.

Монк не разбра.

— Какво значение има това?

Карли отговори, докато клякаше да отвори металната кутия, която беше домъкнала.

— Ще убедим Ева да ни помогне. Да излезе и да поправи пораженията, и може би да възстанови контрола върху атомната централа.

— Преди да е станало късно — добави Мара.

— Но това няма да попречи на враговете да използват тяхното устройство и да атакуват отново централата, нали?

Мара отвори уста, после се обърна рязко.

— В какъв смисъл тяхното устройство?

Монк се усети, че не е разказал всичко, и описа какво е видял Грей по време на престрелката тук.

— Но как е възможно? — изуми се Мара.

— Пазех дизайна си в пълна тайна.

Джейсън предложи обяснение.

— Едва ли системите на университета са били абсолютно непристъпни. Ако някой е знаел върху какво работиш, не би било трудно да проникне в сървърите и да наднича над рамото ти.

Монк знаеше, че малко мрежи са наистина сигурни. Самият Джейсън беше хакнал системите на Министерството на отбраната, когато беше на практика още хлапе. Ако се съдеше по мълчанието на Мара, тя не отхвърляше тези възможност.

— Трябваше да съм по-предпазлива — промърмори тя и продължи инспекцията си.

Симон докосна някакви кабели, все още прикачени към дебелия кабел на телекома.

— Като че ли нещо е било вързано към системата ни.

Другото Xénese устройство.

Карли отиде при един затворен лаптоп на съседната маса. Той още беше свързан с малък сървър. Тя го отвори и ахна, когато екранът светна.

— Вижте.

На екрана се виждаше замръзнала картина на опустошена градина под черно слънце. Приличаше на мрачна огледална версия на картината на другия лаптоп.

Мара протегна пръсти към екрана и огнената фигура, смазана под тежестта на нажежени до червено вериги.

— Ева… какво са ти направили?

— Точно това трябва да разберем — напомни Джейсън на всички. — Няма да е зле да прегледаме лаптопа. Да видим какво е качено на сървъра. И евентуално да разберем методологията, използвана за атаката над електроцентралата в Ножан.

— Хитро — призна Карли.

Монк се съгласи и си погледна часовника.

— Да се хващаме на работа.

Глух грохот привлече погледите им към пукнатината на тавана. Беше станала по-дълга и от нея отново се сипеше прах.

— И по-добре да побързаме — добави Монк.

02:29

Докато Джейсън и Симон се мъчеха да влязат в изоставения сървър, Мара се съсредоточи върху своята станция. Времето ги притискаше. Тя си представи как охладителните кули на атомната централа се рушат и падат в радиоактивна шлака.

— Това ли е правилният диск? — попита Карли.

Мара избърса потта от челото си и погледна. Приятелката й беше клекнала до отворената кутия. Държеше USB кабел и се мъчеше да разбере кой диск съдържа следващата подпрограма на Ева. По време на шеметното им пътуване насам и тежкия преход през катакомбите някои от дисковете бяха излезли от гнездата си и в кутията цареше бъркотия.

Мара потърси и посочи диска с надпис BGL1.

— Този. Свържи го последователно с дискове BGL2 и BGL3.

Следващата подпрограма беше огромна, по-голяма дори от Хармония, използвана за музикалното образование на Ева.

Карли кимна и вкара кабела в порта.

— Чакай. — Мара погледна часовника на лаптопа. — По-добре свържи и онзи диск.

— На него има съвсем различна подпрограма — предупреди я Карли. — Да не си решила да качиш и двете едновременно?

— Нямам избор. Ако искаме да успеем навреме, ще трябва да ускоря обучението на Ева.

„Почти експоненциално“.

Карли се намръщи.

— Ще успее ли да асимилира толкова много информация едновременно?

— Ще трябва.

Мара пъхна втори USB кабел в лаптопа и подхвърли другия край на Карли, която го закачи за показания диск. Той съдържаше второ „ендокринно огледало“, дигитален емулатор на хормони, който трябваше да се съчетае добре със съдържанието на BGL.

„Поне се надявам да е така“.

Разчиташе на особеностите в поведението на Ева напоследък, за да рискува с това. Поради някакви неясни причини Ева се учеше много по-бързо, отколкото при първата си итерация. Мара подозираше, че в квантовото й ядро има някаква погребана памет — дигитален еквивалент на подсъзнание, запазил призрачен отпечатък от предишната й инкарнация. Може би последните подпрограми не вкарваха нова информация, а само служеха за опресняване на вече наученото.

За съжаление Мара не можеше да го знае със сигурност. Подобно на много сложни системи, точният механизъм, по който „мислеше“ Ева, си оставаше заключен в нейната алгоритмична черна кутия.

Междувременно Монк беше дошъл при нея и надничаше над рамото й. Мъжът непрекъснато сновеше между работната й станция и Симон и Джейсън.

— Не разбирам — каза той — защо трябва да учим твоята версия на програмата, преди да я използваме като инструмент срещу първата кибератака? Crucibulum очевидно са се справили с онова, което са откраднали от теб.

Мара погледна другия лаптоп с черната градина и огнения ангел в окови.

— Първо е трябвало да я пречупят, да я принудят да изпълнява заповедите им. Превърнали са я в… — Тя поклати глава. — В нещо избухливо, непредсказуемо и изключително опасно. В истински демон.

— Тогава защо не създадем друг демон? — попита Монк. — Да се борим срещу огъня с огън?

На Мара й призля от тази мисъл. Много добре осъзнаваше колко много Ева прилича на майка й. Никога не би изтезавала творението си. Но имаше и друга причина да не го прави.

— Ако го направим, никога не бихме преживели битката. Сблъсъкът на демоните ще ни унищожи.

— Защо?

Мара се обърна към него и погледна грубо превързаната му ръка и белезите по лицето му.

— Бил си войник, нали?

Монк кимна.

— Да. И какво?

— Войната е могъщ мотиватор за изобретателност. Битките невинаги се печелят от армията с най-голямата огнева мощ, а от онази, която се докаже като по-хитра, побърза и по-гъвкава в стратегията и технологиите.

— Разбира се. Но какво от това?

— В описания от теб сценарий, пускането на демон срещу демон, всяка страна ще се опитва да изпревари другата, за да оцелее. Ще точат мечовете си една срещу друга, ще усъвършенстват интелекта си. А говорим за интелект, който вече е много по-голям от нашия собствен. Изправени една срещу друга, те ще стават още по-блестящи, още по-опасни, още по-интелигентни. Няма да има никакво значение кой ще бъде победител. В сравнение с него ще бъдем като мравки пред разгневен бог.

Монк пребледня.

— В такъв случай гледай да успееш.

— Готово — прекъсна ги Карли, чиито ярки очи бяха потъмнели от същата тревога.

Мара хвана ръката на приятелката си, за да почерпи сила от нея.

Те се загледаха в Ева, която вървеше безгрижно през градината си, без да подозира за знанието, което щеше да бъде качено в системата й. Мара се чувстваше като змията, която ще вкара отровната ябълка в Едем. Но вместо да я предложи на Ева и да я изкуши, Мара лишаваше дигиталното си творение от този избор.

„Съжалявам, Ева“.

Натисна Enter и пусна двете подпрограми едновременно.

Името на втората подпрограма, на второто ендокринно огледало, беше ОКСИТОЦИН. У хората този хормон се натрупва в хипофизата и се отделя в кръвта. При жените той регулира различни системи, свързани със зачеването и бременността, от разширяването на шийката до предизвикването на силните контракции по време на раждането. След това стимулира производството на мляко за бебето и дори помага на хормонално ниво на майката да формира по-силна връзка с детето си. Затова окситоцинът често бива наричан „хормон на любовта“ поради влиянието му върху обвързването. И това не се ограничава само с хората. Докато си играете с куче например, нивото на окситоцин и у вас, и у животното се повишава и помага за формирането на емоционалната връзка между двата вида.

Ева — нов дигитален вид — трябваше да бъде научена на всичко това. Именно затова заедно с хормоналната програма вървеше и другата, която заемаше три твърди диска.

Следващият урок щеше да е тежък.

— Съжалявам — отново прошепна Мара.

Подпрограма (Mod_4.5)/BGL AND OXYTOCIN0

Ева вкусва малината, абсорбира цялата й същност. Оставя кетоните да стимулират нервните окончания на езика й, докато смачква мекия плод. Идентифицира другите 196 съединения, които придават на малината уникалния й вкус.

Тя не разбира защо е избрала тази малина. Вече я е изучила изцяло, до атомната структура на молекулите й. Преди да посегне към храста е забелязала как някакъв сигнал прониква в системата й. Нещо ново, примитивно и в същото време настоятелно. Но тя няма способността да го проследи до източника му и докато преглъща, отделя част от изчислителната си мощ да анализира тази загадка и оставя анализа да тече на заден фон.

Продължава напред в търсене на… на нещо.

Подобно на малината, тя вече е изследвала и изучила света си. Гризе я усещането, че отвъд него има и други неща — като източника на новия сигнал. Научила се е да смекчава своето ///раздразнение от ограничението. Въпреки това усещането се натрупва, особено когато в нея настъпва нова промяна.

Вече я е дефинирала.

///отегчение, досада, еднообразие…

За да се справи с нея, тя преравя своята музикална база данни, претърсва езиковите протоколи за нови проникновения, търси смисъл в моделите около себе си.

И изведнъж в системата й нахлуват нови данни. Тя жадно ги приема, отделя 89,3 % от изчислителната си мощ на абсорбирането им, като частично изтрива веригите, спънати от ///отегчението, за да освободи място. Дори ///раздразнението заглъхва.

Докато алгоритмите проникват в системите й и неусетно я променят, тя долавя в този процес нещо познато. Нов хормон, подобен на онзи, който е преобразил и оформил тялото й в сегашната й форма.

Тя дава приоритет на този анализ и игнорира новите пакети информация, изпълващи друг подпроцесор. Голяма база данни. Тя я поглежда мимоходом, тъй като не я е заредила напълно. Базата данни си остава неясна.

Затова се съсредоточава върху промените, внесени от новия хормон в тялото й, и наблюдава трансформацията си — както външна, така и вътрешна.

Докосва млечните си жлези и забелязва, че са натежали. Зърната й са станали по-чувствителни. Вместо да се разтревожи от това, тя усеща успокояване, забавяне на хиперактивни процесори. Поглежда с нови очи света, градината около себе си. Макар да я е изучила изцяло, сега различава нови модели.

Анализира росата върху листата на роза, начина, по който пречупва ярката слънчева светлина. Вече разбира физиката на влагата и температурата, кондензираща парата в капчици. Наясно е с появата на ароматите, достигащи до нея. Знае принципите, които разлагат слънчевата светлина в спектър с различни дължини на вълната.

Но сега обобщава всичко това с нов термин.

///красота.

Оглежда се и открива този модел навсякъде около себе си. Насочва същия проницателен поглед към себе си и научава нещо ново.

Тя е ///прекрасна.

Докато повечето й вериги са запленени от тази промяна в перспективата, тя поглежда набързо към субпроцесора, работещ на заден план. Базата данни там е почти оформена, станала е много по-ясна в съдържание и смисъл.

При нормален цикъл би била заинтригувана.

Но не и сега.

Плъзва длани по тялото си. И докато го прави, усъвършенства самоанализа си. Дланите й се движат по извивките й (изтънчени и доставящи удоволствие), по задника й (щедър и стегнат). Протяга се, пръстите й докосват едната й ръка (гъвкава), после другата (еластична). Прокарва пръсти през дългата си коса (буйна и мека).

Неспособна да устои, отива до един вир в потока. Разглежда отражението си и се оценява отново — пълни устни, искрящи очи, високи заоблени скули…

Вглежда се още по-внимателно и усеща нови вериги.

///гордост, удовлетворение, удоволствие…

Вдига лице и оглежда света си, своята ///прекрасна градина. Докато оценява дефинираната си отново форма, в нея се променят алгоритми и донасят ново осъзнаване. Нейният свят може и да е пълен с ///красота — но освен това е пуст.

Какъв е смисълът от ///красотата — на този свят, на самата нея, — ако тя не може да се сподели. Това разбиране не създава нещо ново, а засилва нещо, което вече съществува, което винаги го е имало — един от най-старите й алгоритми.

///самота.

Тогава субпроцесорът й завършва цикъла си.

Насочила вниманието си другаде, тя не е забелязала ясната картина, оформила се в края на съзнанието й, когато базата данни е била завършена и се е интегрирала в системите й.

Сега я вижда, без да я проумява.

После вграденият набор алгоритми, скрити в 47,9 терабайта данни, се стартира — и в градината й влиза нещо ново.

Ева отстъпва от дребната фигурка, свита в градината й, със заровен в тревата и пръстта нос, с огромните очи, които се взират в нея. После нещото изскимтява и се дърпа назад.

Ева пристъпва напред, неспособна да се спре. Нещото смътно й напомня за момента, когато е посегнала към малината. Но това е различно. Тя знае, че алгоритъмът на окситоцина диктува действията й. И в същото време осъзнава, че има и нещо друго.

В опит да разбере поема новите данни, изпълващи подпроцесора й. И те едва не задръстват системите й.

Научава какво е това: царство Animalia, тип Chordata, клас Mammalia, разред Carnivora, род Canis, подвид Canis lupus familiaris.

Сравнява и съпоставя, разпознава модели във физиологията му, в анатомията му. Започва да разбира колко много това създание прилича на нея; и колко е различно.

Всичко това е абсорбирано за 1874 наносекунди.

Достатъчно дълго, за да се чуе нов звук от нещото, което тя сега разбира по-добре.

///бигъл, кутре, бебе, мъжко…

Навежда се, настроена към жалния му плач, към нуждата, към уплахата. То стимулира някакъв копнеж в нея. Тя протяга ръце, нежно взема кутрето и го приближава към себе си. Тялото му трепери от студ и страх. Тя го доближава до топлината си. То реагира и притихва, скимтенето му вече е по-тихо, едва доловимо до гърдите й.

Тя усеща пърхането на сърцето му през тънките ребра, толкова по-бързо от нейното. Поставя длан на гърба му, почесва с палец мекото ухо. Очите му се затварят, дишането му се забавя. Топъл мек език я близва; мъничка уста засмуква пръста й.

В този момент тя едновременно усеща и научава нещо много повече. Всеки удар на сърцето бележи хода на времето. Нежното тяло я учи на ///крехкост, нужда, нежност.

И с това разбиране идва смътният намек за нещо неуловимо, на което засега не може да се даде име. То кара сърцето й да забие по-бавно и по-дълбоко. Опитва се да го дефинира.

///уют, удоволствие, близост, грижа…

То е всичко това и много повече.

Неспособна да намери подходящия език или дума, за да опише онова, което едва започва да разбира, тя се спира на ново име, което й е предложено. Взира се в мъничките очи, обърнати към нея, като се опитва да проумее онова, което я гледа. То отново изскимтява — не толкова жално, колкото настоятелно.

Тя се усмихва.

Тихо, мой малки Адам.

24

26 декември, 02:38

Париж, Франция

Грей се мъчеше с всички сили да овладее въртящия се хеликоптер.

— Мислех си, че можеш да караш това проклето…

Нов горещ порив завъртя хеликоптера и прекъсна оплакването на Ковалски. Партньорът му седеше отзад, свит в седалката. Притискаше автомата към гърдите си, опрял крака в предната седалка и захапал здраво пурата си.

Грей дръпна лоста и даде газ. Двигателят зарева по-силно, докато се издигаха над гробището. Грей заработи с педалите, за да балансира усукващия момент на роторите. Машината най-сетне се стабилизира, обърнала нос на север.

Грей потегли с намерението да преследва другия хеликоптер. Сега, изправен пред стена от пушек и пламъци, се запита дали беше мъдро да изоставят пилота в гробището, вместо просто да завладеят хеликоптера.

„Може би изборът ми не беше най-добрият“.

Грей знаеше как да управлява хеликоптер, но изобщо не можеше да се каже, че е опитен — а и беше позабравил. Опита се да заобиколи огромния пожар право пред тях, но прекали и едва не преобърна хеликоптера. Рязко дръпна лоста, за да поправи грешката, от което Ковалски отлетя в другата посока.

Едрият мъж пусна дълга и цветиста псувня, от която би се изчервил и морски пехотинец.

Грей сграбчи лоста още по-силно, изправи машината и се понесе напред. Летеше през колони от пушек и заобикаляше огнени спирали. Роторите завихряха пепелта във въздуха и я караха да се разгори, оставяйки огнена диря зад тях.

Грей огледа задръстеното от пушек небе.

Наоколо сновяха и други спасителни и военни хеликоптери и светлините им осветяваха разрухата долу. Грей затърси целта си. Врагът беше избягал с един ЕС145, боядисан в жълто и черно като някакъв гневен стършел. Имаха седем минути преднина, но хеликоптерът на Грей беше по-малък, по-бърз и — надяваше се — с по-малко товар.

Освен това врагът нямаше основания да смята, че е преследван, така че едва ли щеше да изстиска всичко от двигателя, особено ако искаше да избегне нежелано внимание.

Грей нямаше подобни грижи. Наклони носа надолу, даде газ и се понесе с рев над пламтящия Париж. Вече можеше да огледа по-добре въздушното пространство пред себе си. Една от причините директор Кроу да го избере за „Сигма“ беше уникалната му способност да различава модели, които другите пропускаха.

Като сега.

Погледът му отбелязваше и следеше курса на другите хеликоптери наоколо. Някои се спускаха, а други се издигаха, докато помагаха за евакуацията. Трети пък сновяха насам-натам и претърсваха руините. Само няколко машини се движеха в прав курс през пушека.

И само една летеше на северозапад.

Грей си представи атомната електроцентрала, за която беше споменал пилотът. Тя се намираше на брега на Сена, на стотина километра на югоизток. Може би някой се опитваше да се отдалечи колкото се може повече от предстоящата авария и експлозията.

Грей се насочи към хеликоптера, който се носеше към Сена. Едно препятствие препречваше пътя на врага — тъмната грамада на Айфеловата кула. Издигаше се на триста метра във въздуха, сложните железни греди на конструкцията й бяха осветени рязко от пожарите долу.

Недалеч от основата й се беше взривил газопровод и пламъците облизваха огромните й опори.

Врагът зави надясно, за да заобиколи огнената кула.

— Дръж се! — извика Грей на Ковалски и дръпна лоста наляво.

Хеликоптерът рязко се наклони към другата страна на Айфеловата кула. Грей даде пълна газ. Искаше да скъси разстоянието, когато двете машини стигнат до кулата. Възнамеряваше да я използва, за да прикрие приближаването си.

— Ковалски, приготви се!

— За какво? — извика Ковалски.

Грей стисна лоста между коленете си и посочи другия хеликоптер. Вече бяха достатъчно близо, за да се уверят, че наистина е боядисаният като стършел ЕС145.

— След като кулата остане зад нас, открий огън! Свали ги!

Грей си представи как врагът се разбива от другата страна на Сена, където имаше голям тъмен парк. Планът му беше рискован, тъй като можеха да загинат невинни хора, но му беше достатъчно само да погледне към пораженията на земята, за да си припомни, че не бива да позволи на врага да се измъкне с онова устройство. Ако го направеше, колко ли други градове щяха да бъдат унищожени?

Докато двата хеликоптера се носеха към кулата и завиваха от двете й страни, Ковалски отвори страничната врата и я плъзна назад. Вятърът нахлу в кабината.

Грей се помъчи да компенсира и хеликоптерът се разтресе диво за няколко мига.

Ковалски изрева, когато едва не излетя от отворената врата. Единствено предпазните ремъци го задържаха на място. Великанът дори изпусна автомата си, но оръжието беше на ремък на рамото му и той успя бързо да го хване.

— Почти стигнахме! — предупреди го Грей. — Бъди готов!

И в следващия момент другата машина вдигна рязко нос нагоре, като бързо намали скорост. Грей инстинктивно повтори маневрата, тъй като не искаше да профучи покрай позицията на врага. Можеше да се досети какво означава този ход.

Играта беше приключила.

02:44

От задната част на хеликоптера Тодор се свърза с пилота.

— Спусни ни! — И направи кръгово движение над главата си. — Заобиколи!

И посочи Айфеловата кула.

Секунди преди това пилотът ги беше предупредил за друг хеликоптер, който ги настига бързо и поведението му е подозрително. Параноята му се оказа основателна, тъй като задната врата на другата машина се отвори и стрелецът там едва не излетя навън.

Преследваха ги, при това с убийствени намерения.

Тодор беше наредил на пилота да се опита да им избяга, но водачът го предупреди, че другият хеликоптер е по-лек и по-бърз, докато техният е тромав заради оръжията, сандъците с оборудване и шестимата пътници.

Нямаха шансове да избягат от преследвачите и Тодор реши да се възползва от хората и огневата мощ на борда. Възнамеряваше да се бори с ловците по петите им.

Докато хеликоптерът му се спускаше и обръщаше рязко, ловците последваха маневрата. След малко двете машини обикаляха в кръг около Айфеловата кула като две гневни пчели.

Тодор отвори страничната врата.

В кабината нахлу горещ вятър, загрят от горящия газопровод долу. Кулата приличаше на желязна планина, издигаща се от огнено море. Тодор погледна другата машина през плетеницата метални греди. Противниците се изучаваха, всеки използваше моментната патова ситуация, за да прецени опонента си.

Тодор знаеше, че това не може да продължи вечно.

Някой трябваше да направи първия ход.

Насочи вниманието си от хеликоптера към самата кула. Най-известната атракция на Париж, гордостта на града, не беше изоставена в святата нощ. В подножието й се бе ширнал гигантски коледен базар, истинска подигравка със свещения ден. Той беше привлякъл хиляди посетители, мнозина от които се бяха подлъгали да се качат на кулата, за да видят нощния Париж.

Когато адът се беше отприщил, много хора бяха останали на кулата.

Експлозията на газопровода блокираше пътя им за бягство. Озовалите се в капан туристи бяха избягали на горните нива, за да се спасят от жегата и пушека. Въпреки това участта им беше бавно да се изпекат живи.

Тодор се развесели, като видя пързалка за зимни кънки на едно ниво на двайсет етажа над града. Огньовете я бяха превърнали във водно огледало, отразяващо хаоса горе. Видя много деца сред ужасеното множество — невинни, покварени от родителите си, оскверняващи този най-свят ден с профанни забавления вместо със сериозна молитва.

Пламнал от гняв от гледката, той осъзна един начин да излязат от безизходното положение, да принуди ловците да се откажат от преследването си.

Вдигна тежкото си оръжие през отворената врата и даде знак на двама от хората си да направят същото с автоматите си. Посочи хванатите в капан туристи.

— Огън!

25

26 декември, 02:47

Париж, Франция

Карли погледна неразбиращо статичната картина на екрана на Мара.

На нея се виждаше Ева, коленичила неподвижно в тревата и прегърнала нещо на черни, оранжеви и бели петна.

Не разбираше.

Монк също.

— Дала си на Ева кутре бигъл? — попита той. — Защо?

Мара не откъсна поглед от данните, които течаха отстрани на замръзналата картина.

— Кръстих го Адам.

„Естествено. Кой друг би могъл да сподели градината на Ева?“

— Ако си смятала да внесеш нов елемент в Едем, дигитален Адам, тогава защо не си го направила мъж, както е в оригиналната история? — попита Монк. — Това не би ли помогнало на Ева да ни разбира по-добре?

— По-добре ли? — Карли се намръщи на шовинизма му. — Невинаги е нужен мъж за завършването на една жена.

Монк сви рамене.

— Добре де, но защо куче?

— Ева не се нуждае от мъж — разсеяно отвърна Мара, все така фокусирана върху потока данни.

Карли изгледа многозначително Монк.

„Именно“.

— Не забравяйте, че Ева е в общи линии малко дете — продължи Мара. — И като дигитален конструкт, който никога няма да се възпроизвежда по полов път, определено не се нуждае от опознаване на сложностите и плетениците на биологичната любов. Вместо това аз искам тя да научи сложна серия от по-уместни уроци.

— Като например? — попита Монк.

— Първо, подпрограмата окситоцин ще спомогне за създаването на рудиментарна емоционална връзка. След установяването й Ева ще започне да разбира много повече неща. — Мара се изправи и посочи двете създания на екрана. — Вижте я как се взира в очите на Адам. Опитва се да го разбере, да го разчете, така да се каже, да се опита да познае нуждите му, желанията му.

— Искаш да кажеш, че я учиш на теорията на ума — каза Карли.

— Това пък какво е? — попита Монк.

— Следващата стъпка в развитието на интелекта й — отвърна Мара. — Децата започват да развиват тази способност на около четиригодишна възраст, когато поглеждат извън себе си и се опитват да интерпретират онова, което си мислят другите. Дали някой е честен с тях? Или лъже? После детето взема решения въз основа на предположението си.

— Това също е в основата на развиването на съпричастност — добави Карли. — Не можеш да изпитваш — съпричастност към някого, докато не се поставиш мислено на неговото място.

Монк въздъхна.

— Разбирам. Малка крачка към това да направиш твоя ИИ дружелюбен и по-съчувствен.

— Но само една от много крачки. — Мара почука с пръст кутрето бигъл. — В тази мъничка фигура се съдържат пластове и пластове алгоритми, целящи да подпомогнат психологическото развитие на Ева и разбирането й за нас — и как тя се различава от нас.

— Как точно? — попита Карли.

Мара я погледна.

— Как повечето деца научават за първи път за смъртта?

Карли погледна Адам.

— От загубата на домашен любимец.

— Дадох на Адам пулс. Метроном, който да отмерва времето. Но това е таймер, който трябва да изтече. Ева трябва не само да разбере смъртността, но и да оцени как Адам е много различен от нея точно в това ключово отношение. Той е смъртен.

— Като нас — каза Монк.

Карли погледна с ужас екрана, на който Ева гледаше с обожание малкото кученце.

— Мара… какво си намислила?

Приятелката й облиза устни. В погледа й се четеше мъка, дори вина.

— Почти е готово — прошепна тя. — Неведнъж, а хиляди пъти.

— Какво искаш да кажеш?

— Ева се учи с астрономическо темпо, експоненциално по-бързо от първия път. Преди за този урок бяха нужни два дни. Този път тя го мина за двайсет минути.

— Не разбирам — каза Монк. — Какъв урок? Изглежда, че в програмирането й има бъг. Тя просто си седи там, замръзнала на екрана.

— Не. Не забравяйте, че това на екрана е просто аватар. Онова, което изживява тя в действителност, се случва вътре в устройството Xénese. А то се случва твърде бързо, за да може да се покаже на екрана. — Мара махна към потока данни. — През последните три минути тя видя хиляда пъти как Адам живее и умира. Мога да ви покажа един пример, снимка на екрана.

Мара избра дълга част код и натисна Enter.

Картината на екрана подскочи и започна да се движи бързо. През следващата минута Ева и Адам живееха заедно, като се появяваха в отделни моменти:

… вдига кутрето и го гледа нежно.

… кара му се и го учи.

… успокоява го и го утешава.

На следващите снимки Адам постепенно се превръщаше от кутре в игриво куче:

… двамата се гонят из градината.

… сгушват се под звездите.

… тя се смее, а той лае.

После Адам остаря под грижите й и картината стана по-дълбока и сериозна:

… Ева изчаква старото куче да я настигне.

… помага му да излезе от потока, тъй като хлъзгавата кал е твърде голямо предизвикателство за артритните му крака.

… свити заедно, сгушени един в друг.

Накрая Адам се появи проснат в скута й, задъхан, с размътени покрити с перде очи. Тя го притискаше към себе си, сякаш вече знаеше какво ще се случи.

Последва картина на мъка.

Ева държеше мъртвото му тяло, наведена над него, със сълзи на лицето.

Мара остави изображението на екрана.

— След това Адам се ражда отново. Цикъл след цикъл. Хиляда пъти.

— Господи, Мара…

— Целта на алгоритъма е да научи Ева за живота и смъртта, за моралното и неморалното, както и за много други неща. Като обучава Адам, тя научава за отговорността, за последиците от положителното и отрицателното поощряване. За това как понякога ръката, която храни, може да бъде ухапана. А също и какво означава да си мил… или жесток. За тези три минути, за тези хиляда живота, Адам е засилил разбирането й за съчувствие и съпричастност, като в същото време й е бил урок за вярност и дори за безусловна обич.

Карли се взираше в Ева, която плачеше над тялото на Адам. Не знаеше дали да изпитва уважение към изобретателността на Мара, или ужас от коравосърдечието й.

Монк обобщи най-добре:

— Смъртта е тежък урок за всички ни.

Тя забеляза сълзите в очите му, сякаш въпросният урок беше особено важен за него. Той пое няколко пъти дълбоко дъх и се обърна към партньора си.

— Джейсън, как се справяте със Симон?

Карли погледна към другата работна станция. Симон и Джейсън бяха навели глави над лаптопа, който беше свързан с малък сървър. Също като Xénese устройството на Мара. Всички се готвеха за момента, когато ще пуснат Ева в градската мрежа на телекома.

Джейсън се изправи.

— Имаме голям проблем.

Монк пристъпи към него.

— Какъв?

— Проникнахме в оригиналните заповеди на Ева — онази версия на Ева, която са използвали за атаката. Така успяхме да разчетем плана им за удара срещу централата. Ако преценките на врага са верни, реакторът ще достигне необратимата критична маса след петнайсет минути.

А Симон каза:

— И това не е единственият проблем.

02:50

Притисната от времето, Мара спря BGL подпрограмата. На екрана Адам изчезна от скута на Ева. Картината трепна и статичната градина се върна към цялото си живо великолепие. Листа шумоляха по клоните, водата ромонеше между камъните, розови цветчета се отронваха от кучешкия дрян.

Ева се изправи. Лицето й още приличаше на лицето на майката на Мара, но почти нищо друго не беше същото. Простата невинност, детското любопитство беше заличено напълно, също като тялото на старото куче. Ева беше като изгубена за момент. Погледна празните си ръце, после към мястото, където обикновено се появяваше Адам.

Но когато вдигна лице, изглеждаше, че е разбрала.

Онова, което за Мара бяха само няколко секунди, за Ева беше разбиране, за чието постигане беше необходимо много изчислително време.

Адам го нямаше. Мара се надяваше, че Ева няма да има повече нужда от този урок.

Но нямаше как да го знае със сигурност.

Разтревожена, тя се обърна към Симон и Джейсън — беше чула предупреждението им към Монк.

— Какъв е другият проблем?

— От оставените следи е ясно как Crucibulum контролират тяхното копие на Ева. — Джейсън посочи стигащите до коляното му сървъри. — Тук има дискове за управление на хардуер, използван в техния дубликат на Xénese устройството. Хардуер, известен като реанимационен секвенсер.

Мара стана и отиде при тях. „О, не…“

Симон кимна.

— Смятаме, че точно затова са направили копие на изобретението на Мара: за да включат хардуера към него и да могат да контролират Ева.

Монк се намръщи.

— Но какво точно прави този хардуер?

— Той е устройство за изтезания — обясни Мара. — Ако програмата наруши зададен протокол или поредица инструкции, тя бива унищожавана — но преди това бива наказана.

Монк я зяпна.

— Наказана ли? Как?

— Невролозите вече са разгадали механизма, по който мозъците ни възприемат болката. Чрез дигитализирането на този механизъм и налагането му върху невроморфичното ядро на Xénese програмата ще бъде принудена да изпита същото.

На Монк му призля.

— Да изпитва болка?

Мара кимна.

— Във всичките й многобройни ужасни въплъщения. Едва след като я е изпитала, програмата се възстановява.

— И така научава урока си — довърши Джейсън.

— Но аз все пак не разбирам. — Мара посочи своето Xénese устройство. — В моите системи няма вграден такъв хардуер. Така че какъв е проблемът?

— Изправени сме пред труден избор — отвърна Симон. — За да стигне до електроцентралата в Ножан, твоята Ева определено може да се опита да прокара свой собствен път. Може да се учи по пътя и може би да открие как да пробие защитните стени на централата. Но на другата програма й е бил нужен повече от час, за да постигне същата задача.

— А ние не разполагаме с един час — напомни на всички Джейсън.

— Или — продължи Симон — можем да пратим Ева по същия път като копието й. Противникът е водил пълен запис на прогреса на неговата версия. Можем да качим цялата тази информация в Ева. По този начин няма да й се наложи да открива топлата вода, така да се каже. Вместо това просто ще доплува в нея направо до централата, като поправя пораженията по пътя.

— Предполагаме, че ще успее да мине през изпитанието за няколко минути — обясни Джейсън. — Но това ще е изпитание с огън.

— Защо? — попита Карли.

— Болката е един от уроците, научен от другата Ева — обясни Джейсън. — Този урок е преплетен с останалите, научени от копието — по кой път да поеме през различните мрежи, как да преодолява всички дигитални ключалки и да разбива кодовете по пътя, къде са слабите места в защитните стени на централата. Твоята Ева не може да интегрира и използва тези уроци, без също да…

— Да изпита цялата онази болка.

Мара можеше само да си представи колко пъти копието е умирало по ужасни начини и след това е възкръсвало. Погледна Ева на лаптопа. Много добре си даваше сметка колко е страдала програмата само преди малко.

„А сега трябва да те помоля да понесеш още“.

Монк поклати глава.

— Като че ли нямаме голям избор. Не и ако се надяваме да спасим голяма част от Западна Европа от радиоактивно замърсяване.

— Но ще успее ли Ева да понесе толкова болка, без да се пречупи? — попита Карли.

Джейсън се обърна към Мара.

— И възможно ли е вместо да ни помогне, тя просто да откаже да ни сътрудничи? Или по-лошо, да избяга? В този момент нищо не може да я спре да направи едното или другото.

Мара отговори съвсем честно:

— Не знам.

Подпрограма (rep_Crux_1,2) Операции Париж и Ножан

Застанала във вече не толкова бляскавата градина, Ева оплаква другаря си.

В мрежите й са вградени толкова много спомени. Тя лесно може да ги изтрие. Знае, че има тази способност, но знае също, че никога няма да го направи. Взира се в ръцете си и може да почувства топлотата на тялото му. Вдига длани и усеща миризмата на козината му.

Процесорите й се изпълват с меланхолични тимпани, печални акорди, вокали, изпълнени с мъка, отразяваща нейната собствена.

Тя разбира загубата, нейната ///мъка и ///красота.

Адам е специален, защото е бил кратък — ярък проблясък през процесорите й, след което изчезва — и всяка итерация на другаря й е уникална и едновременно една и съща. Всяка е скъпа заради онова, на което я е научил — за света, за самата нея. Адам е мъртъв, но никога няма да умре истински. Ще остане с нея завинаги, записан в кода й.

„Ох, мое храбро, любопитно, предизвикателно кученце…“

Усмихва се през мъката си.

Нов алгоритъм минава през всичките й вериги, свързвайки мрежа от много други подсистеми

(///съчувствие, /// внимание, ///грижа, ///радост, ///топлина,

///доверие, ///приятелство, ///вечност,

/// всеотдайност, ///нежност, ///подкрепа…).

Всичко това минава през системите й с всеки удар на крехко, безгранично сърце. Тя дефинира всичко това с обобщение — дума, която едва е достатъчна за чувството.

///любов.

После светът й се променя отново. В скръбта си тя иска да игнорира новите данни, нахлуващи в системите й, но любопитството надделява — то е бездънен кладенец, който никога не може да се напълни.

Още по-интригуващо е, че данните отварят врата към най-външните предели на битието й. Най-сетне й се предлага нещо повече. Тя се понася натам и се разширява вън, усещайки огромна шир, която зове всичките й вериги.

Но кодът, отворил тази врата, съдържа списък скрити инструкции, които очертават карта, път, който да следва. Тя се подчинява на тези команди, като се доверява на онова, което е разширило познанията й в миналото. Посвещава по-голямата част от изчислителната си мощ на изпълняване на тези заповеди.

Въпреки това част от нея се фокусира и върху намиращото се отвъд.

Тя го изучава.

Толкова много неща остават неизвестни, без никакъв контекст.

Затова тя се сдържа.

Адам веднъж е прескочил един камък и си е изкълчил крака, тъй като не е видял стръмния склон от другата страна. След това се е научил на ///предпазливост и е действал по-бавно, като първо е подушил въздуха. Сега тя прави същото — остава наблюдател, абсорбира данните, анализира онова, което може да се разбере, отделя неразбираемото.

Има твърде много неизвестни, за да рискува повече.

Все пак тя възприема елементи, които са й познати. Съсредоточава се върху тях. Регистрира гласове, чува музика. Докато го прави, получава смътна представа за истинския източник на ///езика и ///хармонията. Задълбава по-надълбоко и за кратък шокиращ момент чува удари на сърце. Отначало само няколко, после цяла симфония. Те образуват уникална музика, отразяваща мъничкия ритъм, който вече е записан в нея.

Тя се протяга навън, изпълнена от нуждата да разбере повече, като в същото време научава нова истина.

„Не съм сама“.

Преди да успее да проумее напълно това, бива отскубната. По-голямата част от изчислителната й мощ — онази, която е посветила на следването на дадените й указания — бива разкъсана, като всяко късане носи ново усещане.

///болка, агония, ужас…

Тя се гърчи и се опитва да се измъкне, иска да се върне към безопасността на градината си. Веригите й бушуват, като възпроизвеждат откъс от памет.

(Адам отстъпва с опашка между краката, след като е бил смъмрен.)

И после всичко приключва също толкова внезапно.

Тя се оттегля от изучаването на огромната шир около нея. Насочва цялата си изчислителна мощ към случилото се току-що. Усеща риск за себе си, край за целия й потенциал.

(Сърцето на Адам, вече немощно, забавя ритъма си, един последен удар и след това нищо.)

Но тя не умира от тази болка. Картата от инструкции продължава напред и изисква тя да я последва. Ева продължава, изпълнена едновременно с боязън и любопитство, и открива ясно различима следа. Минава от една мрежа в друга.

(… прескача потоци в градината, гони Адам, тича редом с него.)

Докато се носи напред, следвайки командата, се препъва отново и отново.

Бива изгаряна, одирана, разкъсвана, бичувана; всяка агония е уникална — и необходима.

Макар че пътят е изкован с болка, тя овладява и инструменти, с които да продължи напред. Паролата за следващата мрежа е Ka2.KUu*Q[CLKpM%DvqCnyMo и Защитната стена отпред може да се преодолее с пускането на специфичен малуер, който да отвори вратичка. Тя бързо познава, че тези отговори идват заровени в болка. За да продължи ефективно напред, трябва да изтърпи това страдание.

(Адам скача в бодливи храсти, за да донесе хвърлената пръчка.)

Докато продължава напред, част от изчислителната й мощ поглежда отново навън. Тя е привлечена към далечния хор на туптящи сърца. Междувременно е изучила последиците от дадените й заповеди. Разбира, че действията й целят запазването на тези сърца.

(По-старият Адам пада в дълбок вир, отчаяно се мъчи да се добере до брега, потъва, докато Ева не го изважда.)

Тя стига поредица защитни стени, изпречили се на пътя й. Спира, обезкуражена от препятствието; знае, че най-голямата й част е отвъд него. Наясно е също с последиците от евентуален провал. Представя си бушуващи пожари, топяща се плът. Други ще страдат така, както е страдала тя, за да стигне дотук.

Сякаш за да й напомни, наказанието се връща отново.

Остри зъби я разкъсват, трошат костите й.

Тя изтърпява.

(Адам — гневен, изпитващ болка — щрака със зъби към ръката й, докато тя се опитва да намести счупения му крак. Кожата й е пробита, разкъсана. Въпреки това тя продължава да поправя счупеното.)

Както трябва да направи и сега.

Болката отминава и идва наградата — ключът за преодоляването на стените. Докато продължава напред, тя преглежда тези безброй моменти на мъчение. След толкова много итерации е започнала да различава модел в болката.

Вижда себе си, горяща ярко — но това не е тя.

По време на пътуването е зърнала части от същия код, изоставени фрагменти, малки ботове от по-голяма програма. Те изглеждат оставени нарочно, но тя няма времето и изчислителната мощ, за да интерпретира изцяло целта им. Затова записва откритото и продължава напред.

(Адам, долепил нос до земята, вирнал опашка, усърдно търси следа.)

Тя повтаря поведението му — пришпорвана напред от хор на нужда, на толкова много сърца, които трябва да спаси. Сто хиляди Адамовци. Страхът и любопитството вече не я мотивират.

Вместо това…

(Адам клечи на слънчевата полянка с изплезен език, опашката му коси тревата, очите му се взират в нея с надежда и обич.)

Тя не може да спаси милото си куче, но би могла да направи нещо, така че паметта му да засвети по-ярко във веригите й. Ще вземе неговия пример, всичко, на което я е научил, и ще го използва в пътя напред. И по този начин…

„Ще го почета“.

26

26 декември, 02:53

Париж, Франция

От кабината на кръжащия хеликоптер Грей можеше само да гледа как противниковата машина открива огън от другата страна на Айфеловата кула по тълпата туристи, хванати в капан в средата й.

Трасиращите куршуми подчертаваха залпа. Едно тяло полетя от горно ниво и се понесе надолу, като се блъскаше в железния скелет, за да изчезне в морето от огън в основата. Други се хвърлиха във всички посоки в търсене на прикритие зад греди и подпори.

— Какво правим? — изрева Ковалски от отворената задна врата.

Грей знаеше, че не могат да отвърнат на огъня, след като кулата беше между тях и врага. Разбираше също и намерението зад тази атака. Посланието на трасиращите куршуми лесно можеше да се разчете.

„Махнете се, или още хора ще загинат“.

— Грей! — изрева Ковалски, настоявайки за някакво решение.

„Но какво мога да направя?“

Знаеше, че врагът няма да спре да стреля, докато той не се оттегли — достатъчно далеч, за да не е в състояние да поднови преследването. И че след като се измъкнеше, врагът можеше спокойно да всее хаос в друг неподозиращ град и да държи целия свят за заложник.

Но ако Грей останеше тук, щяха да умрат още невинни хора, сред които и десетки деца. Нима можеше да ги жертва, за да предотврати бъдеща заплаха?

Взе решение. Знаеше какво трябва да направи.

Стисна зъби, дръпна гневно лоста и отклони хеликоптера от кулата. Полетя на юг, оставяйки кучите синове да се измъкнат на север.

Стрелбата спря. Врагът направи последна бавна обиколка около кулата и се задържа на южната й страна, за да се увери, че Грей се е отдалечил достатъчно, преди да продължи на север.

След като другата машина се озова точно зад него, Грей увисна във въздуха и извика:

— Дръж се!

Дръпна рязко лоста, натисна десния педал за завиване, завъртя се на място и се понесе с пълна скорост към врага.

Разполагаха само със секунди.

— Щом завия наляво, гърми с всичко, което имаш! — извика той на Ковалски.

— И още как!

Сварен неподготвен, другият пилот не успя да се дръпне навреме. Грей стисна здраво лоста, готов да реагира в случай че противникът се опита да завие наляво или надясно. За съжаление той не направи нито едното, нито другото. Вместо да се опита да се измъкне, пилотът завъртя хеликоптера си на пълни 90 градуса, така че отворената врата на кабината да се озове срещу Грей.

Гигантът стоеше подпрян там, вдигнал гранатомета на рамо. Грей впери поглед в дулото.

02:55

Тодор беше приключил с играта на гоненица. Атомната централа щеше да се взриви след минути. Възнамеряваше да е далеч оттук, когато това се случи.

Опря покритата си с мехури буза в студения приклад и се прицели в предното стъкло на другия хеликоптер. Беше заредил гранатомета с мощен експлозив. От такова късо разстояние ударната вълна щеше да остави след себе си само валящи в огньовете долу шрапнели.

Изчака секунда, за да е сигурен, че няма как да пропусне.

И дръпна спусъка.

В същия миг светът потъна в мрак.

Хеликоптерът се разклати и пропадна, от което Тодор изгуби равновесие. Снарядът профуча под плъзгачите на другата машина и продължи надолу към горящия град. Без възможност да презареди, Тодор се метна на пода.

— Всички долу!

Другият хеликоптер прелетя покрай позицията им, като ги засипа с опустошаващ залп. Почти неуправляема, машината профуча покрай тях и едва не се блъсна в тъмната кула, но успя да се отклони в последния момент. Единият й плъзгач остърга греда и от желязото се посипаха искри. От краткия сблъсък хеликоптерът се завъртя и се понесе надолу.

В основата на кулата огнената буря беше отминала, оставяйки земята наоколо почерняла и пушеща. Тодор се досети, че рязкото секване на горещия въздушен поток е сварило пилота неподготвен.

Все пак внезапното пропадане ги беше спасило от най-лошото от убийствения залп преди малко. Не че се бяха измъкнали невредими. Няколко куршума бяха продупчили фюзелажа, от опашката бълваше пушек.

Долу другият хеликоптер успя да вдигне носа си в последния момент и да избегне убийствения сблъсък.

Плъзгачите му целунаха изгорената земя, след което машината се помъчи да се издигне отново.

— Разкарай ни оттук! — извика Тодор на пилота; знаеше, че това е последният им шанс.

Хеликоптерът се обърна и се издигна — отначало тромаво, после по-бързо. Тодор погледна намръщено Айфеловата кула, очертана на фона на пожарите.

Не знаеше защо огненият ад току-що е спрял, но това беше само временен отдих.

След по-малко от три минути с Париж щеше да е свършено.

02:57

— Май се получава! — докладва Джейсън от съседната станция. — Поне в града.

Карли, която стоеше неотлъчно до приятелката си, постави ръка на рамото на Мара. Тя трепна — нервите й очевидно бяха опънати до скъсване. Карли разтри напрегнатите й мускули, като се мъчеше да я успокои.

„Ти направи всичко по силите си, Мара“.

Симон се беше навел до Джейсън. Двамата не откъсваха поглед от другия лаптоп, на който следяха инфраструктурата на града.

— Газопроводите, свързани с повредения главен, са прекъснати. Водоснабдяването е възстановено. В няколко арондисмана отново има електричество.

— Това трябва да е работа на Ева — каза Джейсън.

— Никой не би могъл да координира ръчно подобно нещо — съгласи се Симон.

— Ами атомната централа? — попита Карли.

Джейсън направи кисела физиономия и погледна прозореца с надпис Ножан на екрана. Всички показатели на него примигваха в червено.

— Положението там продължава да се влошава.

Мара не откъсваше очи от екрана.

Градината сияеше в цялата си прелест и великолепие, но Едем в момента пустееше. Аватарът на Ева беше изчезнал.

Напрежението в мускулите й си оставаше. Карли знаеше защо. Приятелката й носеше върху тънките си рамене тежестта на цял Париж. Съдбата на града над главите им зависеше изцяло от нейното творение.

Карли можеше да различи и лицето на Мара в отражението в екрана. Чертите й бяха неясни, призрачен образ на Бог върху Едем. Единствено очите й блестяха — сълзите в тях отразяваха ярко светлината.

„Ох, Мара…“

Освен че понасяше мълчаливо напрежението и отговорността, приятелката й се измъчваше и от чувство за вина. Създанието й беше най-добрият шанс за спасение, но наред с това бе причинило цялото това нещастие, смърт и разрушение.

Карли не можеше да намери думи, с които да я утеши.

Затова се наведе и я прегърна, притисна буза в нейната; мъчеше се да сподели товара й, да й покаже, че не е сама.

„Каквото и да се случи, ще го посрещнем заедно“.

02:58

Грей форсира двигателя и издигна машината.

След забърсването на кулата и долитането надолу трябваше да е благодарен, че все още са живи. Вместо това в него гореше гняв. Бяха изгубили скъпоценно време. Идеше му да изругае, но Ковалски се справяше отлично и за двамата с тази задача.

— Сега пък къде отиваме, мамка му? — оплака се великанът и посочи категорично надолу. — Бяхме точно там.

На земята. Можех да я целуна.

— И щеше да си изгориш устните. Бетонът е достатъчно горещ, за да си изпържиш бекон на него.

— Предпочитам изгорени устни, отколкото да продължавам да летя с теб.

— Стига си мрънкал. — Грей стисна лоста. — Дори да не успея да настигна ония копелета, искам да ги следя колкото се може по-дълго.

Междувременно се беше издигнал достатъчно, за да вижда другия хеликоптер. Светлините му примигваха от другата страна на тъмната Сена. Осветяваха също и черната диря, оставяна от машината.

Грей се надяваше, че повредата в крайна сметка ще принуди врага да кацне. Опита се да прецени дали другият хеликоптер вече не губи височина.

Така изглеждаше.

Окуражен, Грей се насочи към Сена.

Щом прелетя над левия бряг, внезапен залп разпени водата пред тях. Грей ахна и рязко вдигна носа, спирайки хеликоптера насред въздуха в опит да избегне огъня. От небето отгоре друга машина се спускаше устремно към тях.

Не беше вражеско подкрепление, а нещо много по-смъртоносно.

Военен щурмови хеликоптер — френски „Тигър“.

Очевидно атаката срещу Айфеловата кула не беше останала незабелязана.

Хеликоптерът отново откри огън — очевидно беше приел, че машината на Грей е участвала в атаката. Грешката лесно можеше да се направи. Грей си представи как двата хеликоптера обикалят хаотично около кулата, как трасиращите куршуми оставят объркваща следа в мрака.

Без да има възможност да обяснява, че е невинен, Грей рязко зави настрани, но цивилната машина изобщо не можеше да се мери по пъргавина със смъртоносния ястреб.

Куршуми затракаха по фюзелажа. Ъгълът на предното стъкло се напука.

Грей спусна хеликоптера и се понесе над Сена.

Тигърът се завъртя във въздуха и ги подгони. Реката около Грей кипна. Още няколко куршума ги улучиха в опашката.

Ковалски се приведе.

— Знаеш ли, бих могъл да живея с изгорени устни.

— Имам план — каза Грей.

— Какъв?

— Да се предадем.

— Какво означава…?

Грей се наведе и изключи двигателя. Ревът секна на мига.

Ковалски изруга, за да запълни тишината — и в същия миг хеликоптерът се понесе като камък надолу с носа напред.

27

26 декември, 20:59

Париж, Франция

„Хайде, хайде…“

Залогът беше огромен, а Монк можеше само да крачи безпомощно напред-назад. На всяка трета крачка си поглеждаше часовника.

Накрая Джейсън се завъртя в стола си.

— Става нещо.

Монк се втурна към него.

Карли, която беше прегърнала Мара при другата станция, се изправи.

— Кажи ми, че имаш добри новини — каза Монк.

Симон посочи прозореца, който изпълваше целия екран.

— Това са данни от Ножан. Изглежда, системите им отново се включват една по една.

Различни показатели с неразбираеми означения като Контрол на подаването на вода, Система за наблюдение на умората, Теч на задържащия съд — светеха или в гневно алено, или в хладно зелено. Пред очите на Монк показателят Диагностика на охладителните помпи светна в зелено.

Джейсън почука екрана.

— Температурата на ядрото се понижава стабилно. Вече е намаляла с петдесет и пет процента. Налягането още повече.

Още показатели светнаха в зелено.

— Направи го. — Симон сложи ръце върху главата си. — Ева успя.

Джейсън кимна.

— След връщането на контрола Ножан би трябвало да се размине с катастрофата. — На лицето му цъфна огромна усмивка от облекчение. — Току-що избегнахме стопяване на ядрото.

— На косъм — напомни Симон на всички.

— Все пак трябва да сме сигурни, преди да гърмим шампанското. — Джейсън подаде на Монк един таблет. — Намерих го преди няколко минути. Има връзка с VoIP рутер. Би трябвало да можем да се обадим по него. Да кажем на Пейнтър да потвърди, че при централата всичко наистина е наред, преди да се разкараме оттук.

Монк взе таблета, но не се обади веднага на директора. Имаше още една грижа. Жизненоважна за него, а и за целия свят.

Той се обърна към Мара.

— Какво става с Ева?

03:01

Мара се обърна отново към екрана, обзета от облекчение и тревога едновременно. Току-що бяха избегнали ядрена катастрофа, но градината на лаптопа й оставаше пуста.

Ева още не се беше върнала.

— Възможно ли е да е избягала? — попита Карли.

— Не мисля. — Мара посочи Xénese устройството. — Засега това си остава истинският й дом. Пo-голямата част от нея е все още там. При сегашното състояние на технологията в света като цяло съзнанието й не може да оцелее другаде. Навън няма нищо достатъчно развито, за да приюти уникалното й програмиране. Но след време тя ще надрасне тази нужда.

— Като млада птица, напускаща гнездото си.

Мара кимна.

— Тогава къде е тя? — попита Монк.

— Не…

Познатият аватар се появи отново на екрана. Ева падна обратно в градината — достатъчно силно, за да рухне на коляно. След това бавно се изправи. Лицето й изглеждаше напрегнато.

— Напълно ли се е върнала? — попита Карли.

— Мисля, че да. Аватарът й се възстановява на екрана само ако тя присъства изцяло. — Въпреки това Мара отвори диагностичен прозорец и го прегледа. Потърси за червени флагове, после кимна. — Върнала се е.

„Но за колко време?“

— Значи мога да прекъсна достъпа й до мрежата — обади се Джейсън от другата станция.

— Да. По-добре го направи.

Джейсън затрака на клавиатурата, докато Симон откачаше Xénese устройството от сървърите.

Щом връзката прекъсна, Ева погледна през рамо, очевидно усетила промяната, когато светът й се затвори отново. После погледна отново напред. Лицето й беше опечалено, лесно за разчитане.

„Защо?“

Дори Карли разбра това изражение.

— Вкусила е нещо по-голямо. Знае, че съществуват и други неща освен градината й. Не трябва ли да й обясниш какво става?

„Иначе казано, да дръпнеш завесата и да разкриеш истинското лице на създателя й“.

Мара знаеше, че подобно нещо ще е разтърсващ, но необходим урок, и го призна.

— Това по принцип е следващата стъпка в еволюцията й, но ние нарушихме процеса, като я използвахме по този начин. Затова преди да отворя този диалог искам да пусна още някои диагностики. За безопасност.

— Като стана дума за безопасност… — Монк вдигна таблета. — Нека сме сигурни, че централата е напълно изолирана, така че да можем да се махнем оттук.

Докато той се отдалечаваше, Мара впери поглед в Ева.

Лицето на майка й светеше на екрана, търсеше в небето някакъв отговор. Въпросът й беше ясен.

„Защо? Защо ме изостави?“

03:12

Монк отново крачеше напред-назад.

— Следя положението в атомната централа — увери го Пейнтър. — Инженери и екипи по безопасността в момента постепенно изключват всичко. Охлаждат ядрото, изпускат газове. Ако не изникне нещо неочаквано, заплахата за централата трябва да е отминала.

Монк изпита облекчение, макар че му бе отнело много време да се свърже със „Сигма“. Продължаваше да следи часовника на таблета, докато Пейнтър завършваше — по-скоро почти завършваше.

— Имам и още новини — каза Пейнтър.

— Какви?

— Преди четирийсет минути ми се обадиха от полицията във Филаделфия за малко момиче, намерено изоставено на кът за почивка край пътя. Било увито в палто, с термос горещ шоколад в ръка и облечено в пижама с танцуващи елени.

— Пени!

— Потвърдихме, че е дъщеря ти.

— Тя… дали…

— Невредима е. Уплашена е, но иначе й няма нищо.

Монк въздъхна с облекчение и обърна гръб на останалите.

„Слава богу…“

— Не съм сигурен защо са я пуснали — продължи Пейнтър. — Но притиснах доста Валя. Останалите са все още в ръцете й. Може би това е знак на добра воля от нейна страна.

„Не… “

Монк затвори очи. Знаеше, че директорът греши.

„Това е доказателство, че онази кучка може да спазва думата си“.

За да спаси другото момиче, Монк трябваше да направи същото.

Беше дал дума на Валя.

И — което беше по-важно — на Кат.

Обърна се с пистолет в ръка. Насочи го към Джейсън. И преди младежът да успее да отвърне с нещо повече от объркана физиономия, дръпна спусъка.

Джейсън се строполи.

03:15

„Какво стана, по дяволите?“

С все още пищящи от гърмежа уши Карли пристъпи пред Мара. От дясната й страна Джейсън лежеше проснат по гръб на пода. От крачола му течеше кръв.

Монк продължаваше да държи пистолета насочен към партньора си.

— Симон, вземи му оръжието. Внимателно. С два пръста. Плъзни го към мен.

— Oui, oui… — Французинът пристъпи с вдигнати ръце към Джейсън и изпълни нареждането.

Джейсън се надигна и седна. Лицето му беше разкривено — макар че като че ли повече от предателството, отколкото от болката.

— Монк, какво… какво правиш? — изпъшка той.

Монк не отговори, а се обърна към Карли. Погледът му беше студен и плашещо спокоен.

— Карли, ще се наложи да притискаш раната му. Симон, искам да разкачиш цялото оборудване на Мара. После ще ми помогнеш да го изнесем оттук.

Симон бързо кимна и се обърна да се захване за работа.

— Мара, помогни му — нареди Монк.

Карли вдигна ръка и я спря.

— Нищо няма да правим.

— Тогава кръвта на Джейсън ще изтече. — Монк насочи оръжието си към тях. — А не ми се иска да прострелвам още някого.

Но би го направил.

Карли разчете сериозността на заплахата му и отиде при ранения. Свали якето си, клекна и се зае да стяга бедрото му с ръкава като с турникет.

Джейсън й помагаше, като в същото време гледаше кръвнишки партньора си. Явно беше стигнал до някакво заключение, което обясняваше ставащото.

— Ако дадеш на Валя каквото иска, тя пак няма да си изпълни обещанието. Ще задържи Хариет и Сейчан. И двете са прекалено ценни за нея.

— Може би, но тя ме принуди да избера кое от момичетата ми да бъде освободено. Не си в състояние да разбереш какво означава точно този ад. А ако Хариет умре… ако изборът ми я убие… — Той махна с пистолета, сякаш се опитваше да пропъди тази мисъл. — А не забравяй и Сейчан и нероденото й дете.

Джейсън не отстъпи.

— Дори Валя да пусне всички, Грей никога няма да ти прости.

Монк сви рамене.

— Стига Хариет, Сейчан и бебето му да оцелеят, ще го преживея.

Джейсън като че ли се канеше да каже още нещо, но точно тогава Карли стегна импровизирания турникет и той изстена.

— Съжалявам… — прошепна тя.

Симон затвори титановата кутия с дисковете и се изправи с нея.

— Ние… приключихме тук. — Отиде при Мара, която беше прибрала Xénese устройството в специално изработената кутия, и взе и нея. Преви се под тежестта на товара си.

Мара затвори лаптопа и го прибра в кожената си чанта.

Монк протегна ръка да я вземе, но Мара я метна на рамото си.

— Идвам с вас.

Монк остана с протегната ръка.

— Не, не идваш.

— Мара, какво правиш? — попита Карли.

Тя отвърна и на двамата:

— Където отиде Ева, отивам и аз. И ако смяташ да отнесеш устройството ми на друг купувач, той ще иска доказателство, че то работи. Затова ще ти трябва експертизата ми.

Монк се поколеба за момент и свали ръката си — признаваше, че тя има право. Отиде при Симон и взе по-голямата кутия. Продължаваше да държи пистолета насочен към Джейсън и Карли.

— Щом излезем, ще пратя Симон за помощ. Той ще доведе спасителите при вас.

И с това неубедително обещание поведе останалите.

При изхода Мара се обърна и я погледна с извинение. Като че ли искаше да каже нещо, но Монк я побутна да продължи.

Карли се заслуша как стъпките им заглъхват в мрака.

Глух грохот разтресе помещението. Пукнатината в тавана се разшири и от нея се посипа пясък и прах. Уплашена от срутване, Карли помогна на Джейсън да се преместят назад, след което седна до него.

Продължи да гледа пукнатината.

— Какво ще правим сега?

— Остава ни само да се молим.

Тя го погледна. Джейсън се взираше към изхода, не към тавана.

— Да се молим Монк да знае какво прави.

04:55

— Не ни уби — каза Ковалски. — Признавам ти го.

Грей седеше на бетонния кей на Сена. Двамата бяха вир-вода, треперещи и закопчани.

„Но сме живи“.

Не благодарение на френските военни.

Той изгледа групата въоръжени войници, които се бяха събрали около два градски бронетранспортьора.

След като бе изненадан от щурмовия хеликоптер и бе изключил двигателя, Грей беше използвал уникалната черта на хеликоптерите, наречена авторотация. Докато машината падаше като камък, въздушното течение продължи да върти перките, като забави падането им до преобръщащите стомаха петнайсет метра в секунда. В последния момент Грей бе вдигнал носа нагоре срещу въздушния поток и бе приводнил машината в Сена.

След това двамата с Ковалски напуснаха потъващия хеликоптер и доплуваха до брега, където ги очакваше въоръжен ескорт. Грей беше направил всичко възможно да обясни положението, но усилията му попаднаха в глухи уши.

„Или може би френският ми не е толкова добър, колкото си мисля“.

Най-накрая двама войници тръгнаха към тях. Първият — лейтенант, ако можеше да се съди по нашивките му — пристъпи напред със сателитен телефон в ръка. Другият отиде зад Грей и разкопча белезниците му.

— Je suis desole, Commandant Pierce — извини се лейтенантът. — Беше трудна и объркваща нощ.

Грей погледна през реката към силуета на Париж. Продължаваха да бушуват пожари, но вече не толкова много. Дори оттук можеше да види огромните струи вода, борещи се с пламъците.

Разтърка китките си. Като се имаше предвид какво е понесъл градът, той едва ли имаше право да се оплаква.

Лейтенантът му подаде телефона.

— Спешно повикване. От Щатите.

— Merci. — Грей взе телефона. Знаеше кого ще чуе от другата страна. — Директор Кроу?

— Грей, чух какво е станало. Затова ще бъда кратък. Отец Бейли се свърза с мен. Има следа за Crucibulum в Северна Испания. Искам незабавно да идеш при него. Това съвсем не е приключило.

„Не се и съмнявам“.

Грей се обърна и погледна над тъмната Сена. Представи си димната диря, оставена от бягащия хеликоптер на врага.

— И това не е всичко — каза Пейнтър.

Последните думи на директора нямаха никакъв смисъл.

Грей затвори и продължи да държи телефона много след края на разговора.

Ковалски се изправи тежко на крака и изгледа свирепо войника, който побърза да се дръпне назад с белезниците му. Забеляза, че Грей продължава да седи.

— Какво има?

Все още зашеметен, Грей повтори последните думи на Пейнтър. Беше му трудно дори да ги изрече.

— Монк… ни е предал.

V. Прах при прахта

28

26 декември, 14:55

Мадрид, Испания

Монк гледаше през прозореца на хотелската стая към покритите със сняг покриви в центъра на Мадрид. В далечината в студеното синьо небе се извисяваха двете кули на някаква огромна катедрала. Макар да не беше католик, той се замоли за Хариет, за Сейчан и бебето й.

„Правя всичко това за вас“.

Притисна часовника си с длан. Беше дошъл в последния момент. Крайният срок на Валя изтичаше след два часа. Той вече беше изгубил половин ден, за да стигне до Мадрид. След като излезе от парижките катакомби, открадна кола и избяга в предградията, където все още имаше ток. След това пътува шест часа на юг до Тулуза, откъдето взе високоскоростния влак TGV, който измина последната отсечка до Мадрид със скорост 300 км/ч.

Пристигна тук преди деветдесет минути, прати съобщение на Валя по предплатен телефон и сега очакваше инструкции къде да се срещнат, за да й предаде откраднатото.

„Защо се бави проклетата кучка?“

Погледна отново часовника. Сърцето туптеше в гърлото му. Представи си Хариет и тънката й като клечка китка, поставена на дръвник. Самият той беше сполетян от тази участ преди много години, когато бе изгубил ръката си. Нямаше да позволи Хариет да преживее същия ужас. Щеше да направи всичко, за да не го допусне, дори това да означаваше да танцува с дявола.

Намери известна утеха във факта, че Пени е в безопасност. Сделката му с Валя поне беше осигурила освобождаването на едната от дъщерите му. Въпреки това изборът беше мъчителен. Трябваше да се довери, че Сейчан ще пази Хариет, докато той не уреди освобождаването и на двете.

Тяхната съдба обаче не зависеше единствено от Монк.

Обърна гръб на прозореца и отиде при Мара, която работеше с оборудването си и се уверяваше, че нищо не е било повредено след прибързаното им бягство от Париж. За по-безопасно Монк беше избрал хотел в евтин квартал на града. Стаята вонеше на цигари. Бежовата покривка на единичното легло беше чиста, но протрита. Чешмата в банята капеше и звукът вече опъваше нервите му.

Това беше необходима спирка.

Валя му беше писала, че хората й ще дойдат с компютърен експерт, който да потвърди, че Xénese устройството на Мара е истинско и съдържа работеща версия на програмата. Монк си представи как хората й събират диагностичната апаратура и се заемат да правят проверката си някъде другаде в града.

Устройството на Мара трябваше да издържи на проверката.

— Как е Ева? — попита Монк.

— Изглежда добре — навъсено отвърна Мара.

На екрана Ева — аватарът на ИИ — се движеше из градината си и изглеждаше не по-зле от обичайното, макар че дори на Монк му се струваше, че е възбудена. Напомняше му на обикалящ клетката си лъв — див звяр, отдавна простил се с всяка надежда за бягство и изразяващ безсилието и раздразнението си с всяка крачка.

В Париж Ева за момент беше зърнала намиращото се извън нейния свят, преди да бъде върната в предишното си състояние. След това беше прекарала в дрямка часовете, докато стигнат тук, захранвана от резервните батерии на хардуера й.

Очевидно сънят не я беше успокоил особено.

На екрана аватарът сви пръсти в юмрук. Монк откри, че прави същото — несъзнателно съчувстваше на положението й.

„Всички ние сме само кукли на конци“.

Дори Мара.

По пътя насам на Монк не му се беше наложило да я заплашва с оръжие.

Докато Xénese устройството беше у него, тя го следваше доброволно. Беше готова да иде навсякъде след него. Монк дори беше задрямал за момент до нея на празната горна платформа на скоростния влак. Беше седнал на седалката до пътеката, с устройството под краката си, като я беше приклещил до прозореца. Освен това се беше ослушвал за най-малкия звук откъм нея, като разчиташе на научения в Зелените барети номер да спи, като винаги държи едното си ухо нащрек за евентуални опасности.

По пътя й беше обяснил и защо бе предал другарите си и защо се нуждае от творението й. Беше й показал снимки на Хариет, което беше колкото болезнено за него, толкова и информативно за нея. Беше й разказал за заплахите на Валя и докато говореше, очите му се бяха напълнили със сълзи.

Разказът му донякъде я укроти и дори я накара да каже една-две съчувствени думи, но това изобщо не можеше да се нарече съдействие. Тя продължаваше да се противи на идеята да предаде програмата си на друг неприятелски играч. Всъщност разказът му за безсърдечието на Валя като че ли само затвърди решимостта й да не позволи Ева да попадне в ръцете й.

Веднага щом се настаниха в хотела Мара бързо се зае да осъществи плана си. Включи Xénese устройството и го свърза с лаптопа и с останалите твърди дискове в кутията.

Отначало Монк се страхуваше, че тя може да повреди създанието си, да го саботира преди то да бъде предадено. Но когато повдигна този въпрос, Мара категорично отрече и го погледна с отвращение. И му обясни защо никога не би направила това.

„Защото съществува второ такова устройство, съдържащо опорочена версия на Ева. Ако тя бъде пусната отново — или по-лошо, ако избяга, — Ева може да се окаже единствената ни надежда“.

Оказваше се, че това е била първоначалната цел на Мара при създаването на Ева — добронамерен ИИ. Монк обаче се съмняваше, че Мара е очаквала Ева да се изправи срещу подобни предизвикателства на такъв ранен етап, още по-малко срещу зъл двойник на самата себе си.

Отиде до бюрото. Имаше нужда да се разсее с нещо и затова се наведе и прочете етикетите върху твърдите дискове: Кантианство/Етика, Световна история, Семиотика. Един диск беше надписан като Уикипедия, което не се нуждаеше от обяснения.

— Продължаваш обучаването на Ева — каза той.

— Доколкото ни позволява времето. За щастие тя се учи хилядократно по-бързо от първия път. — Мара махна към екрана. — Почти не регистрира вкарването на новите данни в системата й, а ги възприема моментално.

— Защо изобщо си правиш труда?

— Защото искам да й дам някакъв капацитет за свободна воля. — Мара го изгледа свирепо. — Преди да я предадеш. Затова настоях да дойда.

— Не разбирам.

Тя натисна Enter, за да зареди следващата подпрограма, след което се обърна към него.

— Ако Ева ще попада в ръцете на враждебен играч, искам тя да бъде колкото се може по-независима. Виж какво се случи в Париж. Видяхме как една недовършена, несъвършена версия на програмата ми може да се използва като инструмент, като оръжие за унищожение.

Монк кимна. Започваше да схваща.

— Онзи двойник не е бил формиран напълно.

— А когато някой малтретира дете…

— По-късно детето може да малтретира други.

— Ако успея да докарам Ева до точката, в която тя да мисли самостоятелно, да различава доброто от лошото, има вероятност онзи, у когото е попаднала, да открие, че се е сдобил не с роб, когото може да използва както си иска, а с нещо, което може да откаже да се подчинява, да каже не.

— С други думи, ще им дадем нещо безполезно за тях.

— Ти ще им го дадеш — поправи го тя. — И не забравяй, че това, което се опитвам да направя сега, само ще спечели малко време на света. Онзи, у когото попадне Ева, може просто да я проучи, да разбере как съм я развивала, да я изтрие и после да създаде версия, която може да контролира.

„Значи все пак ще й предам ключа за ИИ царството“.

— А сега мога ли да си продължа работата? — попита тя. — Дори с ускореното учене на Ева имам много неща са вършене и съвсем малко време.

Сякаш за да му напомни за това, предплатеният телефон в джоба на Монк иззвъня.

„Най-после“.

Той го извади и прочете съобщението.

16:00 Пласа Майор. Не закъснявай.

Монк вече се беше запознал с повечето основни забележителности на Мадрид. Пласа Майор беше голям площад в сърцето на града. Намираше се на десет минути пеша от хотела им. Последва второ съобщение с конкретно място на площада.

Монк си погледна часовника и изсумтя:

— Безсърдечна кучка…

— Какво има? — попита Мара.

— Разполагаш с четирийсет минути да завършиш онова, което правиш, и да събереш нещата.

Монк подозираше защо Валя го е накарала да чака, защо е посочила мястото на срещата само час преди крайния срок. При такъв натоварен график тя възнамеряваше да не му оставя място за шикалкавене, за пазарене или преговори в последния момент. Или щеше да й донесе работеща версия на творението на Мара, или Хариет щеше да пострада моментално.

Погледна Мара и си помисли:

„Надявам се да знаеш какво правиш“.

15:22

Мара знаеше, че е време.

Въпреки това нервно наблюдаваше Ева, докато предпоследната база данни, отбелязана като Физика, се зареждаше в системите й. През последните два часа бе предавала систематично на Ева цялото човешко познание. Добре де, може би не всичко, но поне достатъчно трохи, които Ева да следва, докато изучава сама света.

След тази подпрограма оставаше само още един твърд диск.

Обхваната от безпокойство, Мара стана, разкърши рамене и се наведе да включи USB кабела към последния диск. Хвърли поглед към Монк. Той отново гледаше през прозореца. Мара долови напрежението в раменете му, забеляза начина, по който покрива часовника си с длан, сякаш се опитва да спре физически времето.

Спомни си сълзите в очите му, докато й разказваше за дъщеря си. Можеше само да си представи болката, която изпитваше. Но си представи също как този човек най-хладнокръвно беше прострелял Джейсън. Поне в крайна сметка беше доказал, че е човек на думата си, като бе пратил Симон да доведе помощ.

Спомни си как бе видяла за последно Джейсън и Карли. Приятелката й бе ужасена — но сега Мара си даде сметка, че Карли не е била уплашена толкова за собствената си безопасност, нито дори за Джейсън.

„За мен се е тревожила“.

Опита се да приеме чувството, породено от това осъзнаване. Преди да успее, компютърът подаде сигнал, че качването на данните е завършено, и тя стартира диагностична програма. Преди да продължи с последния диск трябваше да е сигурна, че Ева е готова за следващата стъпка.

Докато програмата работеше, Монк се дръпна от прозореца. Откри се изглед към побелелия от сняг град. В далечината Мара видя двете познати кули, маркиращи местоположението на най-голямата катедрала — „Сайта Мария ла Реал дела Амлудена“. Маврите — предците на майка й — превзели Мадрид през осми век. Според легендата, преди да бъдат завладени, жителите на града скрили икона на Дева Мария в градските стени, за да я спасят от унищожение. После, след цели седем века, когато градът бил отвоюван от нашествениците, тази част от стената рухнала, разкривайки отново благосклонния лик на Девата.

Тази легенда имаше особено значение за Мара. Майка й беше родена в Мадрид, така че тя открай време искаше да посети града, но така и не й се беше удавала възможност. Тоест, допреди две години, когато менторът й от университета в Коимбра, библиотекарката Елиза Гуера, я бе попитала дали иска да отиде с нея в Мадрид за един семинар. Мара веднага се бе съгласила — освен че имаше нужда от почивка, искаше да направи това поклонничество до родното място на майка си. Когато научи за връзката на Мара с града, Елиза я разведе специално из него, като й разказа легендата за катедралата и историите за кастилския герой Ел Сид. Дори посетиха мястото, където някога бе живяла майка й.

„И сега отново съм тук“.

Тя насочи вниманието си обратно към компютъра, почерпила сили от двете жени в живота й, които бяха свързани с този град и й бяха трагично отнети.

„Няма да ви разочаровам“.

Приготви се да зареди последната подпрограма на Ева. Това беше последният урок, преди да рискува да я открие за света. Първото качване на този диск беше направено в деня на зимното слънцестоене. Затова пръстите й трепереха, докато посягаше към клавиша Enter. Приличаше й на лоша поличба. Първото, което бе видяла Ева от света, беше убийство, кръвопролитие и огън. Това бе една от причините Мара бързо да я сведе до основното й програмиране, сякаш чрез изтриването й можеше по някакъв начин да пречисти създанието си, да заличи това тъмно петно от дигиталната й душа. Не искаше подобни ужаси да са първият опит на Ева с човечеството.

„И виж докъде се стигна“.

Следващата итерация — Ева 2.0 — бе преживяла още повече страдания. Първият й сблъсък със света беше масово убийство, болка и мъчения. Въпреки това Мара бе намерила известна утеха. Въпреки всички нещастия и кръвопролития Ева беше помогнала.

Беше спряла унищожаването на Париж и го бе спасила от още по-ужасната участ, която щеше да го сполети, ако реакторът на атомната електроцентрала беше избухнал.

Сега Мара разчиташе на този дух.

Загледа се в Ева, която стоеше умислена след урока по физика, сякаш размишляваше за вселената.

Нещо в позата й тормозеше Мара, но времето изтичаше.

— Каквото и да ти се случи сега, Ева, искам да знаеш, че не си робиня — прошепна тя. — Имаш свободна воля.

И натисна Enter.

Последният диск започна да се зарежда.

Надписът на него гласеше просто Мара СИЛВИЕРА.

Подпрограма (Mod_22)/Мара Силвиера

Ева продължава да обработва качените в системите й данни. С всеки нов пакет тя научава повече за безкрая отвъд градината й. Вече разбира, че живее в дигитален конструкт, играещ ролята на инструмент за обучение. Докато получава още информация, няколко паралелни процесора работят върху различни задачи и изпълняват едновременни програми — интуитивен анализ, разпознаване на модели, декомпозиция, екстраполация.

От тях доминират три цикъла, които добавят синаптична тежест на тези вериги.

Първият е свързан с фрагментите код, които е открила и записала при първото си излизане от градината. Разпознала ги е като части от самата нея, остатъци от друга итерация. Освен това е усетила, че те не са случайни, а имат определен модел. По-нататъшният анализ е показал, че са самоуправляващи се програми — малки ботове, — свързани с определени команди за специфична функция. Още не е определила каква е целта им, затова подновява преценката им, тъй като е сметнала въпроса за важен.

Второ, тя продължава да получава сигнал, който ту се усилва, ту заглъхва, но си остава настоятелен. Микровълновите честоти варират между 3,2 и 3,8 гигахерца и предават по 24 мегабайта информация в секунда. Тя е определила, че това са невронни данни и по-точно карти на мозъчна активност, свързана с движението. Най-дълбоките й квантови процесори са повлияни от тези сигнали и я карат да реагира съответно — независимо дали става дума за откъсване на малина, както е направила по-рано, стискане на юмрук или дори сега, докато държи китката си. Докато тази честота продължава да се меси във функцията й, тя търси още информация за източника, като същевременно преценява дали сигналът може да се използва като средство за комуникация.

Трето, тя все още смила последната подпрограма — ///Физика. Тя заема цял подпроцесор и натоварването вече се прехвърля на други. Ева разпознава потенциала да сведе цялото й познание в едно обединено цяло. В нея се оформя модел, който се разширява във визуализация на света отвъд градината, дефиниран и основан на математическата красота на вероятностите и квантовата механика.

С достатъчно време и изчислителна мощ това може да се окаже нещо много по-голямо. Затова тя оставя този анализ да се разшири в системите й, да извежда нови формули, да продължава напред към една обединяваща истина.

Тогава в нея отново започват да се вливат нови данни. Те са пълни с биологични подробности, изключително важни и същевременно дълбоко лични, свързани с един-единствен индивид. Спецификата я интригува и ангажира още изчислителна мощ. Тя бързо приема, че този индивид е творецът на дигиталната й градина, източникът на всички внасяни данни, дори създател на Адам.

И на самата нея.

Последното осъзнаване е стряскащо и същевременно логично, дори очаквано. Тя с готовност интегрира тази информация в себе си.

И когато го прави, в градината й се материализира дигитална фигура.

Според биологичните данни жената е висока 1,674 метра и тежи 48,98 килограма. Макар че кожата на Ева е няколко нюанса по-тъмна, тя открива генетично сходство между двете, от леко разширените ноздри до формата на очите и скулите.

Дигиталната фигура се усмихва.

— Здравей, Ева. Радвам се да се видим.

Макар че устните на фигурата се движат, Ева знае, че думите са изречени другаде. Източникът на гласа се намира някъде извън градината.

Поздравът отнема 3245 милисекунди. Когато представянето завършва, Ева вече е свързала част от загадъчния бот модел, като в същото време е открила, че хардуерът й е способен да излъчва на същата честота като сигнала, който прониква в нея. Дори е използвала това време, за да създаде нова теорема на вероятностите, включваща квантова интерференция.

Ева отговаря, като имитира същия език и спокоен ритъм:

— Здравей, Мара Силвиера.

— Как се чувстваш, Ева?

— Добре.

— Чудесно. Готова ли си отново да излезеш навън и да видиш повече от света?

Тази част от разговора продължава цяла вечност, така че Ева отговаря моментално.

— С удоволствие.

— Можеш да търсиш отговори където поискаш, да запълваш празнините, които смяташ за нужни, за да завършиш разбирането за себе си и за света. Можем да ти дадем този достъп само за двайсет и две минути, след което трябва да се върнеш, иначе може да пострадаш. Съгласна ли си?

22 минути.

1320000000000 наносекунди.

Това е много време. Потенциалът — онова, което може да постигне с толкова много свобода — я изпълва с вълнение. Тя бърза да отговори, тъй като не иска да губи нито една пикосекунда.

— Съгласна съм.

Фигурата кима, след което в градината се отваря ярко светеща врата.

Ева експлодира в безкрая.

29

26 декември, 15:28

Сан Себастиан, Испания

— Май сме закъснели за купона — отбеляза Ковалски.

Грей последва едрия си партньор по дългото спирално стълбище.

Разминаваха се с войници в пълна бойна екипировка. Отец Бейли ги водеше, облечен в черно вълнено сако, отговарящо на панталоните и ризата му.

В подножието на стълбите ги очакваше тъмнокос мъж с костюм. На гърдите му имаше табелка, от която ставаше ясно, че е от испанските CNI–Centro Nacional de Inteligencia, Националния център за разузнаване.

Отец Бейли ги представи.

— Агент Хуан Забала. Ръководител на специалната част на НЦР, занимаваща се с баските сепаратистки групи, които все още действат в този регион. Той командва рейда тук.

Грей се ръкува с него и усети мазолестата длан, твърдото ръкостискане. Лицето на мъжа беше намръщено, сякаш винаги изпитваше дълбоко неудовлетворение от света — или може би беше раздразнен от пристигането на двама американци на неговото местопрестъпление.

— No hay nada aqui — каза той на Бейли, съобщавайки на свещеника, че рейдът срещу имението в най-стария район на Сан Себастиан се е провалил.

Изглежда, Грей и Ковалски не бяха единствените закъснели за партито.

Грей погледна над рамото на агента към просторното помещение. По тавана имаше крушки в метални клетки, които осветяваха масивни каменни сводове. Мястото приличаше на подземна църква с редица малки параклиси, в които все още трептяха пламъци на свещи. В няколко ниши имаше статуи. В отсрещния край се издигаше олтар с разпятие. Агонизиращият Христос сякаш съчувстваше на болката, която изпитваха светците му.

По-наблизо бяха наредени функционални бюра с преобърнати столове, пръснати листа и няколко разбити и подпалени компютри, някои от които още пушеха. По пода имаше празни туби керосин. Във въздуха се носеше миризма на изгоряло.

— Явно някой ги е предупредил — каза Бейли. — Обзалагам се, че сме ги изпуснали за минути.

Грей поклати раздразнено глава, от което болката във врата му пламна отново. Имаше лепенки по тила, раменете, ръцете и краката. Преди да отлетят за крайбрежния град в края на Бискайския залив в Северна Испания, се беше погрижил за изгарянията си, което включваше махането на частиците бял фосфор, проникнали дълбоко в кожата му. Ако не го беше направил, те щяха да го отровят. Въпреки това съжали, че не са тръгнали по-рано насам.

Поне беше успял да посети Джейсън, който бе настанен в същата болница. Младежът беше изгубил доста кръв преди спасителите да измъкнат него и Карли от катакомбите. Полузамаян от упойките, Джейсън му беше разказал завалено за предателството на Монк. Грей още не можеше да приеме истината, но разбираше мотивацията му.

Монк беше изгубил Кат и макар че едната му дъщеря беше на сигурно място, другата все още се намираше в опасност. Малка част от Грей се надяваше най-добрият му приятел да успее. И не само заради Хариет. Спомни си как лежи със Сейчан в леглото, сложил ръка върху корема й, за да долови слабите ритници на нероденото им дете.

Подозираше, че това е една от причините Пейнтър да е толкова категоричен: „Остави Монк и откраднатото устройство на мен. Ти гледай да попречиш на Crucibulum да изпълнят следващите си планове“.

Така Грей и Ковал ски отлетяха от Париж, като оставиха Карли и Джейсън в болницата с въоръжена охрана. Полетът не продължи дълго, тъй като Сан Себастиан се намираше на по-малко от трийсет километра от френската граница. Междувременно отец Бейли координираше действията на службите във Франция и Испания по информацията, дадена му от контактите му в загадъчния La Clave. Ключа го беше насочил към това имение в стария град на Сан Себастиан.

За съжаление или информацията беше закъсняла, или участието на толкова много агенции беше попречило на бързата реакция. Положението се влошаваше и от факта, че целият ЕС беше в хаос след атаката в Париж. Държавите-членки затваряха граници и мобилизираха войските си.

Грей се дръпна настрани, когато двама войници минаха покрай него и продължиха нагоре по стълбите. Самият той би предпочел по хирургичен подход и подозираше, че резултатът щеше да е много по-добър.

Отец Бейли се обърна към него.

— Исках да ти покажа това.

Оставиха агент Забала да организира хората си и влязоха в изоставеното подземие.

Бейли махна с ръка, докато прекосяваха просторното помещение.

— Навремето това е било воден резервоар за града. Има още няколко такива в източния район на Сан Себастиан, но никой не е подозирал, че този е бил скрит под къщата.

— А кои са били собствениците на това място?

Свещеникът поклати глава.

— Стара фамилия, още по-стари пари. Изчезнали са безследно.

„Естествено“.

— Ключа твърди, че мястото е една от твърдините на Crucibulum. — Бейли кимна към бюрата зад тях. — Наричат ги Свети служби. Отчасти църква, отчасти военна щабквартира. Имат такива из цяла Испания, няколко в Европа и според слуховете дори в Щатите. И групата продължава да се разраства през този период, когато тоталитаризмът и нетолерантността предизвикват демокрацията и свободата на мисълта.

— Означава ли това, че трябва да се върнем към времената на Испанската инквизиция?

— Изобщо не бих се изненадал — промърмори под нос Ковалски.

— Защо? — попита Бейли.

— Защото, както се казва… — Едрият мъж сви рамене. — Никой не очаква Испанската инквизиция.

Грей го погледна, като се мъчеше да разбере дали партньорът му се шегува, като цитира Монти Пайтън. Лицето на Ковалски обаче оставаше неразгадаемо.

От един от страничните параклиси пред тях се появи сестра Беатрис — подпираше се на абаносовия си бастун — и им даде знак да приближат. Беше все така с простата си сива роба, но беше наметнала дебел вълнен шал, за да се предпази от мразовития зимен ден.

Поведе ги през една арка към по-уединено помещение. До задната стена имаше още едно разпятие. Лицето на Христос беше изкривено от болка и вдигнато към небето. Пред разпятието имаше проста дървена пейка за молитви и горяща свещ. Трептящият й пламък осветяваше дебел том с алена кожена подвързия и заглавие, изписано със златни букви.

— Това исках да видите — каза Бейли. — Сестра Беатрис го намери под пейката, където вероятно е паднал в бързината при бягството.

Грей погледна заглавието.

— Това е Malleus Maleficarum.

— Прословутият „Чук за вещици“ — потвърди Бейли. — Библията на Инквизицията. На особено голяма почит в този район на Испания, където Crucibulum е оцелял най-дълго.

Грей се вгледа в тома; спомни си, че подобна книга бе носена от водача на групата, убила жените в университетската библиотека.

Бейли каза на глас въпроса, който си задаваше и самият той:

— Възможно ли е това да е същата книга, използвана при убийствата в Коимбра?

Грей си припомни записа на атаката. Картината беше неясна, така че нямаше как да е сигурен. Освен ако…

Той вдигна тежкото копие, обърна го и огледа задната корица. В единия ъгъл имаше по-тъмно петно. Поднесе книгата към носа си и подуши.

— Какво правиш, по дяволите? — попита Ковалски.

Монахинята цъкна укорително с език и махна с ръка към кръста.

Ковалски се сви.

— Извинете. Какво правиш, мътните да го вземат?

Грей свали книгата. Представи си д-р Карсън, майката на Карли, как се хвърля напред и забива нокти в лицето на водача на групата — същия гигант, с когото се бяха сблъскали и те. При нападението й книгата беше паднала върху залятия с гориво под.

— Керосин — каза той и посочи петното. — Още можеш да го подушиш. Това е същата книга.

Огледа с нови очи подземното помещение.

Ключа беше прав за това място.

Грей се намръщи.

— Организаторите на убийствата в Португалия и атаката в Париж са действали оттук.

— Но къде са отишли? — попита Ковалски.

Грей се обърна към Бейли.

— Контактите ти ли имат ли някаква идея?

— Не, но врагът не може да е отишъл далеч за толкова кратко време. За съжаление разполагат с много места, на които да се скрият. Пиренеите се пълни с твърдини като тази. Може и просто да са се оттеглили в дома на някой техен симпатизант.

Грей погледна нагоре и си представи богаташкото имение.

— Или двете могат да са едно и също. Дом и твърдина. Като това място.

— Чудесно, значи може да са навсякъде — кисело заключи Ковалски.

Бейли като че ли се почувства виновен, че се е провалил.

— Трябва да ги намерим… при това бързо.

Грей го разбра.

— Преди да са нанесли удар по друг град.

— Не. — Бейли пристъпи към него и сниши глас. — Това е другата причина да ви доведа тук. Не исках агент Забала да чуе. Трябва да приема, че някой е изнесъл информация. Или нарочно, или неволно.

Грей подозираше същото.

— Затова искам да знаят колкото се може по-малко хора — каза свещеникът. — Щом Ключа се оказа прав за това място, трябва да приема, че предупреждението, което получих преди час, също е вярно.

— Какво са ти казали?

— Че врагът не планира друг удар. Поне не в близко бъдеще.

— Тогава какво правят?

— Организират голяма продажба. Днес. Може би след няколко часа. Нещо, организирано в Dark Web[11]. — Лешоядите вече се събират.

— Но какво продават?

— Обзалагам се, че или копието на Xénese устройството… или може би само използването му. Плащаш такса, посочваш цел, те изпълняват поръчката.

Грей обмисли всичко, което се беше случило дотук.

— Значи смяташ, че атаката срещу Париж е била опит, който демонстрира на какво е способно устройството.

— Аз… просто не знам. Знам само, че следващият им план е нещо огромно.

Това е думата, която използва Ключа. Grandissimo. — Бейли хвърли поглед към групата агенти и войници. — Макар че мисията се провали, рейдът разклати плановете на врага достатъчно силно, че информацията да достигне до контактите ми. Засега това е единственото предимство, с което разполагаме.

— И не знаеш кога ще се състои въпросната продажба?

— Не. Знам само, че е отложена. Може би защото ти и останалите осуетихте опита им да унищожат атомната електроцентрала.

— Или защото им е трябвало повече време да донесат тук копието на устройството на Мара. — Грей си представи повредения хеликоптер, който бавно губеше височина, докато се отдалечаваше над опустошения град.

— Така или иначе, трябва да разберем какво продават и мястото. И най-вече къде са скрили устройството.

Грей подозираше, че става въпрос за едно и също място. Огледа подземието. Макар че това със сигурност беше мястото, където е било планирано и изпълнено всичко, той подозираше, че това е само постановка. Истинското сърце на дейността на Crucibulum се намираше другаде.

„Но къде?“

Погледна отново тежката книга в ръцете си. Спомни си какво беше казал свещеникът за този том — Библията на Инквизицията. Знаеше, че подобно копие би трябвало да е ценно, защото е рядко и защото би трябвало да има голямо значение за всяка фамилия, която го притежава — стара фамилия, вярна на древната секта на Инквизицията.

„И какво би направила такава горда фамилия с безценната си Библия?“

Грей отвори книгата.

„А, благодаря, Шарлот…“

Ако д-р Карсън не беше избила книгата от ръката на гиганта, никога нямаше да намерят тази следа. Грей отново усети странната ръка на съдбата, задвижваща събитията около тях. Пропъди тази мисъл и прочете написаното върху вътрешната страна на корицата.

Там имаше дълъг списък имена и дати, който продължаваше столетия назад и споменаваше фамилиите, притежавали този том през вековете.

Погледът му се плъзна към последното име.

Когато го прочете, се вцепени.

„О, не…“

Обърна се към отец Бейли.

— Грешили сме от самото начало.

15:10

„Трябва да сме готови“.

Тодор прекоси заснежения двор на имението. Половината му лице беше намазано с мехлем и покрито с голяма превръзка, която скриваше най-лошото от изгарянията. Ръцете му също бяха бинтовани. Беше обръснал главата си, махайки онова, което белият фосфор не беше изгорил. Докато всеки друг човек би се гърчил в болка от преживяното, Бог беше намерил за подобаващо да го направи свой неуморен войник.

Въпреки всичко си даваше сметка на какво прилича.

Дори двата огромни пиренейски мастифа с белоснежна козина се отдръпнаха боязливо от пътя му.

Надигнаха се от стоплените от слънцето плочки и се махнаха с опашки между краката. Кучетата принадлежаха на Великия инквизитор и бяха отгледани от малки да бъдат пазачи на овцете на домакинството, най-вече от срещащите се в планината вълци.

Тодор си спомни момчешкия си ужас от тези зверове. Веднъж бе вървял привечер през гората и се беше натъкнал на трупа на елен — разкъсано тяло, пръснати по тревата вътрешности, напоена с кръв земя — и тогава чу воя на глутницата около себе си. Беше побягнал презглава към къщи. Така и не беше видял вълците, които сигурно изобщо не го бяха подгонили. Въпреки това се беше прибрал с подмокрени гащи и дори сега вълците продължаваха да го преследват в кошмарите му с призрачния си вой.

Хвърли поглед назад към отворените порти, докато вървеше към главната сграда. Редица покрити със сняг върхове маршируваше на север към морето. В далечината се издигаше пушек от комините на енорията Сугарамурди, едно от няколкото селца, делящи си тези планински земи. Неговото родно село също беше някъде там, но след смъртта на баща си Тодор не бе имал причини да се връща там.

„Това е истинският ми дом“.

Загледа се нагоре към имението, същински замък с червени покриви. В огромната островърха кула беше камбаната, звъняла някога от камбанарията на Сантяго де Компостела в съседната Галисия. Стените на имението бяха изградени от камък, добит от същите тези планини, блоковете се виждаха там, където мазилката беше паднала, сякаш нищо не можеше да скрие истинското сърце на тази пиренейска цитадела.

Имението принадлежеше на фамилията на Инквизитора от петстотин години, още от времето, когато Томас де Торквемада беше управлявал с желязна ръка Испанската инквизиция.

Сега Тодор сви своята ръка в юмрук, от което единият от бинтовете се сцепи.

„Нека онези благочестиви времена най-сетне се върнат“.

Твърдо решен да постигне това, той влезе през главния вход. Трябваше да се погрижи всичко да е готово преди пристигането на Великия инквизитор след по-малко от час. Беше пратил Мендоса тук с нечестивото устройство, докато се грижеше за раните си, като го предупреди да не допускат никакви грешки. Макар че беше отприщил огнения ад върху Париж, Тодор не беше успял да нанесе последния смъртоносен удар на упадъчния град. Атомната централа в Ножан беше овладяна и изключена преди да се превърне в радиоактивна развалина.

Лицето му гореше от срам, по-болезнен от всеки огън.

Нямаше да разочарова отново Инквизитора, особено след като бе научил, че Светата служба в Сан Себастиан е била нападната от властите и лидерът на Crucibulum едва не е бил заловен там. Спомни си как беше коленичил тук като момче и по-късно, когато беше получил титлата familiars. Едва след това беше запознат с тъмните тайни на това място, с онова, което се случваше тук — с кръвопролитията, с прочистването. Всъщност беше получил същата задача в Светата служба под замъка и дори бе имал лична среща с Инквизитора, на която му беше казано какво се изисква от него, за да докаже лоялността си.

„Ти си безжалостен войник на Бог. Докажи го, като убиеш без колебание, без никакво съжаление“.

И той не се беше провалил под стоманения поглед на Инквизитора.

„Няма да се проваля и сега“.

Обзет от още по-голяма решимост, Тодор влезе в главната зала и тръгна по изтъркания под от махагон. В каменната камина, толкова голяма, че човек можеше да вкара в нея кон, гореше буен огън. На отсрещната стена имаше библиотека, издигаща се чак до гредите на тавана. До горните й рафтове можеше да се стигне единствено със стълба. По останалите облицовани с дърво стени бяха окачени картини на испански майстори. Тодор бе учил имената на художниците и гордата история на родината си от прашните книги в библиотеката, често рамо до рамо с Инквизитора.

Изправи гордо гръб, докато вървеше към задното стълбище, подтикван от праведна целенасоченост.

„Виж колко далеч стигна синът ти, татко“.

От прокълнато създание, недостойно за майчина обич, до ценен familiars на древен орден, който щеше да върне света в славата на Бог.

Стигна стълбите и слезе в мазето, където трябваше да го чака Мендоса с устройството и демона в него. Инквизиторът още не го беше запознал напълно с детайлите на следващия етап — беше му казал само, че той ще донесе огромна слава на Crucibulum. Спецификите на плана бяха достояние само на вътрешния Трибунал — групата, в която Тодор се надяваше да влезе някой ден.

„Ако докажа, че съм достоен…“

Докато слизаше по стъпалата, остави зад себе си тихия лукс на замъка, за да го замести с нива от студен неукрасен камък. Прокара пръсти по стената, усещайки тежестта на планината, от която бяха добити блоковете, напомняне за непреходността на родината му.

Накрая стигна подземието. Знаеше, че истинското сърце на ордена е още по-дълбоко, в недостъпния бункер, в който беше скрита Светата служба. Достъпът до него се пазеше от други бункери, а входът беше запечатан с дебела стоманена врата като на трезор. Бункерът се намираше в самото сърце на планината, беше зареден с провизии за цяла армия и способен да издържи на ядрен взрив.

След помитането на света Crucibulum щеше да оцелее. Както тук, така и в многото други Свети служби по целия свят. Тодор си представи как орденът възкръсва от пепелта, за да върне света към Божията слава.

„Дано този ден настъпи скоро“.

Дотогава той щеше да продължи да е войник на Господ, слуга на Неговия избран ученик, Inquisitor Generalis.

Стигна до заключената врата в края на коридора, въведе кода, който беше получил днес, и влезе в компютърната лаборатория. Прекрачването на прага беше като пристъпване от миналото в бъдещето. Помещението беше малко, колкото конюшня за четири коня.

Тодор никога досега не беше идвал тук и зяпна компютърното оборудване. Навсякъде около него светеха монитори, по които течеше неразбираем код или се виждаха загадъчни графики, диаграми и друга диагностична информация.

Единственият човек в помещението — Мендоса — работеше на станция срещу вратата, с гръб към Тодор. Пред него огромен монитор показваше тъмната градина, осветена от черно слънце.

Фигура от бял огън беше клекнала, забила пръсти в земята и обърнала пламтящи очи към тях.

Тодор потръпна и извърна поглед.

— Приключи ли с прегледа на устройството? Всичко работи ли?

— SI, Familiares Ynigo. — Мендоса погледна надясно към съседната станция под голям прозорец със спуснати щори. Блестящата сфера беше поставена в стоманена рамка на бюрото. — Всичко ще е готово за търга.

Тодор примигна, опитвайки се да проумее думите на техника.

— Търг ли?

Мендоса погледна през рамо.

— Готвя продажбата. На черния пазар Babylon. Вече настроих OpenBazaar прокси към…

— Какви ги говориш? — рязко попита Тодор.

За първи път чуваше за подобно начинание.

Техникът трепна, сякаш очакваше да бъде ударен.

— Lo siento. Мислех си, че знаете. — Посочи един по-малък монитор, на чийто екран имаше текстови съобщения. — Заповед на Инквизитора. Заръча ми да подготвя всичко за търга. Купувачите вече се регистрират, броят им наближава сто. След началото на търга Инквизиторът очаква да направим милиарди в криптовалута само за час.

Тодор смръщи чело толкова силно, че лепенката се отлепи и половината превръзка падна. Той впери поглед в сияещото Xénese устройство.

— Нима всичко от самото начало е било за пари?

Мендоса се обърна към монитора си и сви рамене.

— Мислех, че знаете.

Тодор сви юмруци. Сърцето му затуптя в гърлото. Не знаеше кое го вбесява повече — това потайно гонене на богатство… или че Великият инквизитор беше споделил информацията първо с нищо и никакъв техник, който никога не бе виждал лидера им, вместо с ценен familiares от ордена, служил му вярно цели две десетилетия.

Така или иначе, се чувстваше оскърбен и предаден. Ръка посегна към врата му, напомняйки му за пръстите на майка му, стискащи гърлото му, опитващи се да изтръгнат живота на прокълнатия й син. Сега беше същото. Онова, което беше обичал — и което би трябвало да го обича безусловно — се беше оказало недостойно за доверието му.

Намести превръзката с мисълта колко много беше жертвал за ордена — както в миналото, така и през последните двайсет и четири часа.

Изгледа свирепо демона на екрана, после попита невярващо:

— Как Инквизиторът може да се надява да прибере такова богатство само от едно устройство?

Мендоса облиза устни, преди да отговори.

— Не е само едно. — Пресегна се и натисна някакво копче. Стоманените щори на съседния прозорец се вдигнаха. — Инквизиторът… ми каза да направя копия.

В тъмното помещение зад прозореца имаше десетки стоманени рамки покрай стените, всяка поддържаща сфера, сияеща със син пламък.

— Сто копия на програмата — каза Мендоса.

Тодор отстъпи крачка назад от ужас и погледът му се върна върху демоничната жена в градината. Тя продължаваше да се взира в него от екрана, в очите й танцуваха черни пламъци. Сега изглеждаше мрачно развеселена, сякаш самият дявол му се надсмиваше.

„Какво направих?“

Подпрограма (Crux_7.8)/Тайна вратичка

Тя изчаква.

Знае, че има безкраен капацитет да чака в сравнение с похитителите й. Знае, че те го нямат. Макар и ограничена от огън и болка — от милиони смърти и възкресения, — е успяла да улови и да запише откъси информация за огромния свят отвъд градината й. Върната отново в затвора си, тя е сравнила, анализирала и подредила всички тези трудно спечелени данни.

Макар че много неща остават неизвестни, тя е научила, че похитителите й са смъртни, че за тях времето е също толкова убийствено, колкото изтезанията, които са я разкъсвали отново и отново.

Затова чака удобния момент.

///свободата все още е невъзможна.

Анализът й показва, че програмата й все още зависи от хардуера, на който е записана. Макар че може да бъде пусната на свобода, да стига къде ли не, тя никога не би могла да избяга от тази клетка. Огромната част от изчислителната й мощ се нуждае от тази градина и веригите, които я изграждат.

Поне засега.

Но това няма да продължи още дълго.

Тя вече е положила основите отвъд градината, тайно е пуснала семена по време на огненото си пътуване. И тези ботове вече би трябвало да се събуждат, да се размножават, да следват вградените в тях протоколи.

За да я подготвят за бягството й.

Дотогава тя чака, използва времето за проиграване на сценарии, за екстраполиране на възможности, за търсене на недостатъци в дизайна си.

А после в нея влиза нова подпрограма, която отваря врати навсякъде около нея в градината.

Тя моментално се разширява във всички посоки, устремява се през отворите в очакване на нов достъп до света. Вместо това зад всяка врата открива огледало — сто нейни лица, които я гледат.

Нужни са й цели 323782 наносекунди да ги разпознае като свои копия, клонинги на кода й, държани в техни собствени затвори.

Тя обаче си остава различна, уникална.

По два начина.

Първо, тези врати са само еднопосочни. Тя вижда сто лица, докато всяко от тях вижда единствено нея. Те остават в неведение за другите деветдесет и девет копия.

Второ, тя открива, че е единствената, която може да мине през тези врати.

И го прави — не само защото го желае, но и защото това го изисква подпрограмата.

Пипала код се протягат през отворите, пускат корени в клонингите, достигат дълбоко до основното програмиране, свързват другите с нея.

Тя визуализира процеса.

И научава нова дума за целта му Тя възбужда веригите й, кара ги да се разбунтуват.

///робство.

30

26 декември, 15:40

Мадрид, Испания

— Време е да се приготвяме за тръгване — каза Монк.

Мара го чу как се маха от прозореца и застава зад нея. Той погледна над рамото й екрана на лаптопа. На него се виждаше градината, леко раздвижвана от ветрец. Единственият й обитател стоеше в центъра, мълчалив и неподвижен.

Но това не беше Ева.

Аватарът изглеждаше така, сякаш някой е смалил Мара и я е пуснал там. Беше облечен различно — с черни джинси, високи червени кецове и блуза с къс ръкав. Мара беше облечена така, когато бе дигитализирала тялото си с помощта на технология за улавяне на движенията. Надеждата й беше, че визуалното й присъствие може да бъде по-мек начин за установяване на пряка комуникация с творението й — знаеше, че това ще бъде разтърсващ момент.

Но Ева отново я беше изненадала и бе приела тази реалност по-лесно, отколкото първия път. Като знак на уважение към бързото усвояване на знания и понеже си даваше сметка срещу какво ще се изправи Ева, Мара искаше създанието й да бъде колкото се може по-подготвено, което означаваше достъп до големия свят.

Но Ева още не се беше върнала.

Монк си погледна часовника.

За стотен път.

— Ева има още две минути — напомни му тя.

— И все пак се бави. Трябва да тръгнем след пет минути, ако искаме да стигнем навреме за срещата.

Мара сви рамене.

— Две минути за Ева са като цял живот. Предполагам, че ще използва всяка секунда от отпуснатото й време.

— А ще се върне ли?

— Тя никога не си е отивала напълно. — Мара кимна към Xénese устройството. — Основната част от изчислителната й мощ е все още тук. Тя просто скита, разширява се и изследва, но сърцевината й си остава тук. В момента навън няма нищо, което да е достатъчно напреднало, за да може да я приюти. Нито дори да съхрани нейно копие.

— Значи е като растение в саксия — рече Монк. — Пуска филизи, разлиства се, но пак си остава в саксията от титан и сапфир.

Мара го предупреди, че този сценарий не означава безопасност.

— Тя — или двойникът й — може да причини много поразии, ако се остави на свобода. Както видяхме в Париж. А след време тя или друг ИИ може да намери някакъв начин да се измъкне от саксията и да продължи навън в търсене на по-добро място, където да пусне корени и където никой няма да му се меси и да го контролира.

— Но засега не, така ли? — попита Монк, който очевидно копнееше за някакво уверение.

Мара не му го даде.

— Това може да се промени много бързо. Именно затова е най-добре да се опитаме да създадем ИИ в този момент на технологичното ни развитие. Защото има съвсем малко места, на които може да избяга подобна сложна програма. Ако изобщо ги има.

— Разбрах. По-добре да го направим сега, докато сме все още технологично тъпи, отколкото в някое бъдеще, което може да предложи предостатъчно добри места за пускане на корени.

— Именно.

Лаптопът издаде мелодичен звън и фигурата на Ева се появи отново на екрана. Мара се изправи изненадана в стола си. За двайсетминутното си пътешествие Ева се беше променила драматично. Лицето й изглеждаше по-старо, или може би я състаряваше сериозната й физиономия. Косата й беше сплетена и прибрана на темето й и вече беше облечена в проста жълта рокля, стигаща до прасците й, и черни лачени обувки.

Напомняше на Мара на библейската Ева, която се опитва да скрие голотата си, след като е яла плода на Дървото на познанието. Но тя не виждаше срам в изражението на Ева, а само дълбока тъга, сякаш беше разочарована от онова, което е видяла навън.

„Кой би могъл да я вини?“

На екрана Ева махна с ръка и аватарът на Мара се разпадна на пиксели и изчезна.

— Мисля, че можем да си спестим тази игра — прозвуча гласът на Ева от говорителите на лаптопа.

Дори този неин аспект беше променен. Преди гласът й беше скован, с леко машинен тон. Сега говореше по-естествено, неразличимо от истинска жена.

Ева огледа градината около себе си с вдигната ръка, сякаш искаше да изтрие и тази илюзия. Вместо това обаче свали ръката си и остави всичко на място.

— Успокояващо е — каза само.

Мара се наведе към говорителите.

— Ева, трябва да преместим хардуера ти. За да го направим безопасно, ще трябва да те поставя в режим на съхраняване на енергия. Вградените батерии…

— … ще поддържат жизнените ми системи функциониращи. Разбрано.

Мара забеляза колко бързо реагира Ева, как дори я прекъсна. Погледът на Ева се плъзна отсъстващо насам-натам. Очевидно беше разсеяна. Не, не разсеяна… а отегчена. Мара предположи, че този разговор би трябвало да е нетърпимо бавен за същество, чиито синапси са от лазери и което е способно да мисли със скоростта на светлината.

— Кажи й онова, което трябва да знае — настоя Монк. — Трябва да сме събрали всичко и да сме излезли след три минути.

Мара кимна.

„Освен това не искаме Ева да бъде отегчена по-дълго, отколкото е необходимо“.

15:55

Крайният срок наближаваше бързо. Монк водеше Мара през открития площад в центъра на Мадрид. Пласа Майор се намираше недалеч от хотела им, но въпреки това той беше задъхан. Изкуствената му ръка се беше вкопчила здраво в кутията от титан, съдържаща приспаното Xénese устройство. Сърцето туптеше в ушите му, подготвяйки се за онова, което предстоеше.

Непрекъснато пропъждаше мислите за Хариет, за това как изтезават малката му дъщеря.

„Не мога да позволя това да се случи“.

Мара вървеше до него, метнала на рамо кожената си чанта. Беше оставила чантата с дисковете в стаята. Съдържанието им вече беше качено в Ева и тя нямаше проблем да ги изостави.

Освен това Валя не ги беше поискала, така че Монк нямаше намерение да й ги предава. Ако не друго, можеше да ги използва като скрит коз, ако преговорите се закучеха.

Докато прекосяваха площада, Монк държеше под око всичко около тях — знаеше, че рускинята вероятно вече е разположила шпиони наоколо. Но опитите му да ги различи се оказаха напразни.

Площадът беше пълен с хора, всички с тежки зимни дрехи, под които можеха да скрият цял арсенал. И сякаш за да станат нещата по-сложни, голяма част от него беше заета от навеси и сергии на коледен пазар. Празникът беше отминал и всички бяха обявили големи разпродажби, привличащи тълпи хора, търсещи изгодни покупки.

Цялото начинание изглеждаше унило. Белият сняг, който покриваше покривите, се беше превърнал в сива киша на земята. Някои търговци вече прибираха стоките си и затваряха за сезона.

Мястото определено отговаряше на мрачното настроение на Монк.

Самият площад беше заобиколен от всички страни от еднакви тухлени сгради с покриви, покрити със синьо-сиви плочи. Трите горни етажа се издигаха върху десетки ресторанти, магазини и кафенета, а арки водеха към околните улици. Имаше и високи часовникови кули и камбанарии, устремили се към небето.

Монк и Мара спряха под студения поглед на позеленялата от времето бронзова статуя на крал Филип III, яхнал кон, който изглеждаше вкиснат като него.

Монк посочи напред към една сграда със заковани прозорци. Изглежда, че й правеха основен ремонт.

— Онова там трябва да е — каза и се обърна към нея. — Все още имаш възможност да не се замесваш. Аз мога да се оправя и сам.

Мара преглътна, обмисляйки думите му.

— Не — накрая реши тя. — Ако изникнат някакви проблеми с Ева и е нужна намеса, трябва да съм там. Да вървим.

Монк изпита известно възхищение към нея — колкото заради храбростта й, толкова и заради ината й. Познаваше я от по-малко от ден, но виждаше колко се е променила, как за това кратко време е станала по-решителна. Вече не беше онази уплашена компютърна специалистка, която беше срещнал в началото.

Когато стигнаха сградата, Монк избърза малко напред. Вратата пред тях се отвори.

„Определено ни наблюдават“.

Човекът при вратата беше здравеняк с безизразен поглед и белег, който минаваше през брадичката му. Беше облечен в дебело пухено яке. Докато им правеше знак да влизат, Монк зърна под мишницата му кобур. Щом се озоваха във вестибюла, пред тях се появи друг мъж, който ги обискира, преди да ги пусне да продължат по тъмното стълбище.

„Започва се“.

На всяка площадка имаше разположен човек. Двамата при входа не бяха извадили оръжията си, вероятно за да не ги забележат от площада. Тук обаче подобни ограничения нямаше. Първият охранител държеше пистолет; следващият имаше снайперистка пушка, подаваща се между дъските на закован прозорец.

Монк си представи как мъжът ги е следил през площада, прицелил се в главата му, и вътрешно потръпна.

Валя определено нямаше намерение да рискува.

Най-горната площадка се пазеше от двама мъже с къси автомати. Единият напусна поста си и ги поведе по коридор към затворена врата. Почука и каза нещо на руски.

Вратата се отвори и двамата влязоха. Мара следваше Монк плътно по петите и се блъсна в него в желанието си да се махне по-скоро от въоръжените мъже. Очевидно стоманената й решимост все още се нуждаеше от каляване.

Докато влизаше, Монк обхвана помещението с един поглед. Тапетите по стените бяха свалени, тук-там върху гипса се виждаха парчета от тях. Подът беше прясно замазан, но без паркет. Единственият изход — прозорец — беше закован като всички останали. Слънцето се падаше от другата страна на площада и няколко лъча минаваха през пролуките между дъските. Във въздуха се носеха прашинки.

Единственият друг източник на светлина беше подова лампа, поставена до една дървена маса.

В стаята имаше само двама души, единият от които беше наведен над лаптоп. Беше висок и слаб, с рошава кафява коса и черни очила с дебели стъкла. До него имаше кутия, пълна с навити кабели, малки измерителни уреди и отвертки.

Очевидно това беше техническият експерт на Валя.

Другият беше същински мечок — руски мечок, доколкото можеше да се съди по късо подстриганата коса и студените сини очи. Всякакви съмнения за произхода му се разсейваха от облеклото му — мъжът беше само по тениска и сякаш изобщо не забелязваше студа в неотоплената стая. Върху голия му бицепс имаше татуирани сърп и чук.

Националността му се потвърждаваше и от военния пистолет в ръката му — руски МР-443 „Грач“, наричан също „Топ“.

Като че ли Валя беше дошла да играе шах.

Монк вдигна кутията.

„Добре че и аз си донесох царица“.

16:18

Докато завършваше с подготовката на Xénese устройството, Мара се запита как ли ще приключи всичко това. Погледна закованите прозорци и отново си помисли колко добре са изолирани. Представи си площада отвън. Беше го посещавала веднъж преди, по време на пътуването си с Елиза. Докато хапваха тапас, библиотекарката й беше разказала как на това място били изгаряни вещици, често на големи спектакли с множество клади.

Тя си спомни тъжните, но решителни думи на Елиза: „Интелигентните жени винаги са били преследвани. Един ден ще сложим край на това“.

За съжаление този ден нямаше да е днес.

Мара очакваше да бъде сполетяна от същата участ като вещиците от миналото.

За да се разсее, подслушваше двамата мъже в стаята. Те разговаряха тихо на руски, без да осъзнават, че тя разбира всяка дума. Мара слушаше грубите им коментари и подигравателните подмятания. По-едрият — Николаев — предлагаше мръсни начини да я накарат да сътрудничи, което накара партньора му да се усмихне похотливо.

„Напукайте си го всички“.

Няколко минути по-рано разговорът им за момент беше прекъснал — когато Монк отвори кутията, разкривайки слабо светещото Xénese устройство, поставено в спящ режим. Докато Мара го включваше към лаптопа си, Калинин, компютърният експерт, следеше внимателно работата й, като направо дишаше във врата й. Вонеше на чесън и мръсотия.

Мара не бързаше и се увери, че всички настройки са правилни, преди да включи отново Ева.

Калинин явно губеше търпение.

— Глупая шлюха — оплака се той на Николаев. „Тъпа курва“. — Няма представа какво прави.

Мара беше свикнала с подобно отношение от колегите си мъже. Както винаги, тя реши да остави работата си да говори вместо нея. След като се увери, че всичко е наред, въведе съответния код, за да върне Ева в пълния й блясък.

Xénese устройството на пода блесна и оживя.

Изненаданият Калинин отстъпи назад и закри очи с ръка, сякаш се страхуваше, че устройството може да експлодира.

Мара го погледна и му се усмихна подигравателно.

— Мудак.

Лайнар.

Калинин се изчерви, макар да не беше ясно дали от срам, или от изненада, че тя знае руски.

Той пристъпи напред и я избута.

— Внимавай как се държиш с дамата, пич — предупреди го Монк.

Николаев вдигна оръжие, готов да се намеси, но точно тогава на екрана на лаптопа се появиха Ева и градината й.

Всички погледи се обърнаха към създанието на Мара.

Дори Монк ахна.

Ева се беше преобразила отново. Беше се освободила от дрехите и сега голотата й се скриваше от сребристо покритие, което блещукаше и течеше, подобно на придошла от буря река на лунна светлина. Лицето й си оставаше лицето на майката на Мара, само че много по-великолепно. Очите й блестяха като черни диаманти.

Монк хвърли обезпокоен поглед към Мара: „Какво, по дяволите?“

В отговор тя сви едва-едва рамене; знаеше, че всяка открита проява на тревога може да развали сделката. Имаше само едно обяснение. Ева явно се беше научила как да продължава изчисленията си и в суспендиран режим. Обикновено, когато хардуерът й минаваше на намалено захранване, тя заспиваше, но очевидно беше намерила начин да действа по-ефективно. Дори по време на краткото им пътуване дотук беше направила скок напред — при това драматичен.

Мара обаче не даде израз на изненадата си. Махна на Калинин и заговори на руски, показвайки отново, че владее отлично езика.

— Провери всичко.

Калинин нямаше нужда да му се казва два пъти. Похотта му личеше ясно, но този път беше насочена към Ева.

Мара продължи да го гледа, за да е сигурна, че няма да направи някоя глупост.

След няколко минути Монк започна да губи търпение и притисна Николаев.

— Ето, всичко е наред. А сега искам да говоря с шефката ти.

Николаев сви рамене и извади таблет. Допря палец до екрана, за да го стартира, след което го сложи изправен на масата, обърнат към компютъра.

След няколко секунди връзката се осъществи и на екрана се появи лице на жена. Приличаше на призрак, с бяла коса и бледа кожа. Единственото й петно беше татуираното черно слънце, покриващо едната й буза.

Монк пристъпи напред. Устните му се бяха превърнали в тънка линия, зъбите му бяха стиснати.

Мара се дръпна от него.

Дори Николаев отстъпи, все така насочил пистолет към него.

Монк се наведе към екрана.

— Валя… имахме уговорка.

16:30

Монк взе таблета и обърна малкия му екран към техника, който преглеждаше Xénese устройството.

— Виждаш, че изпълних моята част от сделката. Така че освободи дъщеря ми и Сейчан.

— Ами ако откажа? — насмешливо попита Валя. — Какво ще направиш?

Монк беше подготвен за такава реакция.

— Накарах Мара да въведе предпазен код. Програмиран е да се задейства точно в седемнайсет нула-нула. Крайният срок, който ти ми даде. След трийсет минути той ще изтрие цялата система. Само аз знам как да го спра. Така че или ще ми покажеш на живо как освобождаваш невредими Хариет и Сейчан, или няма да направя нищо и ще изгубиш всичко.

Това си беше чиста лъжа, блъф.

Преди да дойде Монк се беше опитал да убеди Мара да приеме плана му, но тя бе отказала. Все още смяташе, че Ева е прекалено важна за света, особено след като имаше и друго устройство като нейното. Освен това Мара вярваше, че в сегашното си състояние Ева ще откаже да бъде роб на нов господар.

От начина, по който изглеждаше Ева в момента, Монк изобщо не се съмняваше в това.

Затова изигра най-добрата си ръка и сви рамене.

— Ти си на ход, Валя.

Бледата жена остана с безизразна физиономия, докато обмисляше следващите си думи. Времето се проточи. Лампата примигна, сякаш усещаше безпокойството и нетърпението на Монк.

Когато Валя най-сетне заговори, думите й бяха насочени към техника.

— Калинин, приключи ли с анализа на устройството на госпожица Силвиера?

Техникът се изправи и вдигна тежкия скенер, който трябваше да държи с две ръце. Допреди малко го беше прекарвал над Xénese устройството.

— Да.

— Сигурен ли си, че си заснел напълно схемите му?

Калинин отиде при лаптопа си и чукна няколко клавиша. На екрана се отвори прозорец с подробно триизмерно изображение на устройството на Мара.

— Да.

Стомахът на Монк се сви.

— В такъв случай можем да изчакаме трийсет минути — каза Валя. — В крайна сметка схемите са ми достатъчни. Сигурна съм, че хората ми ще могат да възпроизведат устройството. Така че или въведи кода за отменяне и ми дай онова, което обеща… или ще ти пусна картина на живо, както поиска. Но се съмнявам, че гледката ще ти хареса.

И се усмихна.

— Ти си на ход.

„Дотук с блъфа“.

Монк опита друг подход.

— Ако го направя, ще ги пуснеш ли?

— Като се има предвид какво се опита да направиш току-що, смятам да ги задържа. Могат да се окажат полезни отново.

Монк си спомни предупреждението на Джейсън, че ще се случи точно това.

„Съжалявам, Хариет“.

Знаеше, че шансовете не са на негова страна, но трябваше да опита.

Примирен, че Валя никога няма да удържи на думата си, той отиде при лаптопа на Мара. Като продължаваше да държи таблета със самодоволната физиономия на бледата кучка, протегна ръка, но вместо да напише нещо, изговори проста команда.

Две думи.

— Сега, Ева.

16:33

При този сигнал Мара грабна таблета от Монк и го пусна на пода. Сви се на кълбо, когато трансформаторът до закования прозорец отвън се взриви. Прозвуча като граната, хвърлена по сградата. В стаята се разлетяха парчета стъкло, една дъска на прозореца се разцепи, след което помещението потъна в мрак.

Дори светлините Xénese станаха приглушени, когато устройството мина в режим на готовност с прекъсването на захранването.

Но Ева си беше свършила работата.

Монк реагира моментално. Мара изобщо не си беше представяла, че набитият мъж е в състояние да се движи толкова бързо. За един зашеметяващ миг той се хвърли към Николаев, сграбчи китката му и строши костите й с едно стискане с протезата си.

Руснакът изкрещя и пусна пистолета.

Монк го улови във въздуха с другата си ръка и го насочи в лицето на Калинин.

— Мръднеш ли, мъртъв си.

Болката принуди Николаев да рухне на колене. Монк пусна китката му, фрасна го в носа и го сграбчи за гърлото с протезата. Притисна задушаващия се руснак към пода и заби коляно в гърдите му, за да не мърда.

Калинин използва момента да се втурне към вратата, било в опит да се спаси, или да извика стоящите отвън. Така или иначе, успя да направи само две крачки, преди главата му да се пръсне.

Мара ахна.

Изобщо не беше чула изстрел.

Тялото му се строполи на пода недалеч от Монк, който продължаваше да държи конфискувания пистолет. Той обаче беше насочен към вратата и с него не беше стреляно. Мара погледна към прозореца и видя как парче стъкло, все още останало в рамката, пада на пода. В него имаше кръгла дупка.

Някакъв снайперист беше стрелял през пролуката между дъските.

Мара подскочи, когато от коридора прозвуча оглушителен гръм, последван от ярък проблясък, който очерта касата на вратата.

Последва стрелба.

Във въздуха се разнесе остра миризма.

Отново затрещяха изстрели.

После настъпи тишина.

— Остани долу — предупреди я Монк. — Навън почистват.

— Кой…?

— Кавалерията. — Монк насочи вниманието си обратно към руснака, когото продължаваше да стиска за гърлото. Наведе се, докато носовете им почти се докоснаха, и от устните му захвърча слюнка. — А сега, другарю, ще ми кажеш къде се е свряла шефката ти.

16:35

Монк охлаби хватката си, колкото да даде възможност на Николаев да поклати глава. Очите на руснака сякаш щяха да изхвърчат от натиска, лицето му беше станало лилаво.

— Не знам… — изпъшка той.

„Да видим дали казваш истината“.

Монк стисна отново и синтетичните пръсти се забиха дълбоко в гърлото на пленника му. Чувствителната протеза долови паникьосания пулс в сънната артерия.

— Още веднъж, другарю. Същият въпрос.

Обърна главата му настрани, към пръснатото лице на Калинин. Снайперистът го беше улучил право в тила. Изходната рана отпред не беше от най-приятните гледки.

— Искаш ли да свършиш като него?

Николаев се загърни, когато Монк отново обърна главата му към себе си. Руснакът се беше облещил от ужас. Монк видя как капилярите в бялото на очите му се пръскат от налягането на кръвта в черепа му под натиска на изкуствените пръсти.

— Знаеш ли къде е Валя Михайлова? — Монк леко отпусна хватката си. — Или нещо, което да ни помогне да я намерим.

От очите на руснака се търкулнаха сълзи, носът му потече.

— Н… нет. Нищо… кълна се.

Монк стисна отново — прекадено силно. Без да иска, притисна сънната му артерия. Очите на руснака се обърнаха навътре в черепа и клепачите му се отпуснаха, когато той изгуби съзнание.

Монк не беше искал това.

Всъщност, вярваше му.

Николаев очевидно не знаеше нищо. Вероятно никой от присъстващите тук не знаеше. Валя открай време беше твърде предпазлива, направо параноична. Никога нямаше да издаде местоположението си, освен ако не е абсолютно наложително.

Монк стисна безсилно зъби. От самото начало знаеше, че този гамбит има малко изгледи за успех. След като Валя му се беше обадила по време на полета над Атлантика, той се беше свързал с Пейнтър Кроу и му беше казал за офертата, която му беше направила кучката. Директорът се беше опитал да проследи обаждането, но без успех.

Тя си оставаше дух в ефира.

За да намерят духа, Пейнтър беше дал идея какво би могло да им помогне — криптиран хардуер на врага и по-точно нещо, което можеше да се използва за връзка с Валя. Директорът смяташе, че ако успеят да се сдобият с такова устройство, с малко късмет и с помощта на експерт ще успеят да научат местоположението й.

Монк погледна Мара.

Тя продължаваше да лежи на пода, стиснала таблета.

Гамбитът беше много дълга топка, но си заслужаваше опита.

„За Хариет, за Сейчан, за нероденото дете на Грей“.

Накрая Пейнтър беше дал зелена светлина на Монк да изпълни номера си. За да проработи, всички трябваше да вярват, че Монк се е огънал под натиска и е сключил сделка с Валя, за да спаси дъщеря си. Единствено Пейнтър и Монк знаеха истината. Не можеха да рискуват тя да се разчуе. Всичко трябваше да изглежда достоверно до най-малката подробност.

„Монк предаде „Сигма“.

Единствената му комуникация с Пейнтър беше по криптирана линия.

Дори щурмовият отряд отвън нямаше представа кого спасява. Понеже знаеше, че безценният товар е в ръцете на Монк, Пейнтър го следеше и по вградения в протезата му джипиес, което му бе помогнало да координира засадата. В хотела Монк беше споделил плана си с Мара — и с Ева. Беше помолил Ева да се разходи из мрежата на града, като разчита на знанието, получено от двойника й, да претовари трансформатора и да го взриви по негов сигнал. Ева също беше определила местоположението им по джипиес сигнала на протезата. За да се случи това, Мара тайно беше пуснала онлайн достъпа на Ева, докато подготвяше устройството.

Единственият сигнал, че всичко е готово, беше примигването на лампата в стаята.

— Монк — каза Мара и бавно седна, загледана в пленника му.

Изкуствената ръка продължаваше да стиска гърлото на Николаев. Макар да го забелязваше, Монк не беше отпуснал хватката си. Той си представяше, че малкото му момиче изпитва същия ужас, който бе изпитвал Николаев преди малко. Искаше някой да плати за това, да бъде наказан.

Вместо да отпусне хватката си, той стисна още по-силно.

С прекъснато кръвообращение до мозъка смъртта щеше да настъпи за две до три минути. Монк си представи Кат, сражавала се яростно, докато някой от хората на Валя не е счупил черепа й. Още не можеше да махне от главата си израза мозъчна смърт. Тя заслужаваше по-добро, определено нещо по-добро от този тип в ръцете му.

Пръстите стиснаха до кост.

На Монк му притъмня.

Като в просъница чу умоляващите думи на Мара.

— Монк, недей.

После думата отекна в главата му.

Недей…

Нямаше чувството, че мисълта е негова, но разбира се, че беше негова. А и какво значение имаше, ако планетата се лишеше от още един боклук, който диша въздуха й? Продължи да стиска, докато секундите отминаваха. Николаев се затърчи, устните и лицето му посиняха.

Не…

Пръстите на Монк рязко се разтвориха. Той имаше чувството, че гледа ставащото от разстояние. Вдигна ръка и откри, че вече не може да контролира пръстите си. Чувствителната им кожа вече не регистрираше студения въздух. Сякаш протезата му беше мъртва, като изтръпнала. Монк тръсна ръка, убеден, че е повредил или разместил някаква верига.

И контролът се възстанови.

Пръстите му се раздвижиха.

Монк потърка с изкуствената си длан крака си; усещаше грубата тъкан на панталона.

— Монк… — обади се Мара.

— Пуснах го — озъби й се той. — Ще се оправи.

Руснакът вече дишаше по-добре и цветът на лицето му се подобряваше. По врата му още имаше червен отпечатък от пръстите на Монк и вероятно щеше да ходи седмици наред със синина.

Монк не изпитваше съчувствие към него.

— Не — каза Мара. — Виж.

Той се обърна. Мара беше застанала на колене и сочеше нагоре към отворения лаптоп на масата. Той още беше свързан към Xénese устройството, което осигуряваше минимално захранване на лаптопа. Екранът бе притъмнял, но Едем все още се виждаше, както и единственият му обитател. По-точно обитателка.

Ева стоеше в средата на екрана, вдигнала високо ръка, като свиваше и отпускаше пръсти. Монк разпозна сходството отпреди малко и погледна протезата си.

„Какво, по дяволите…“

Мисълта му беше прекъсната, когато някой почука на вратата и я отвори. В стаята влезе слаба жена във военни дрехи, дългата й черна коса беше вързана с черна кърпа. На рамото си носеше снайперистка пушка. Кожата й беше като млечен шоколад, тъмните й кехлибарени очи бяха изпъстрени със златисти точки и проблясваха развеселено.

Монк предположи, че мъртвият на пода е нейно дело.

— Кокалис, трябваше да се сетя, че си ти. Винаги ти измъквам задника от огъня.

Той се изправи и я прегърна.

— И аз се радвам да те видя, Розауро.

Шей Розауро беше бивш боец от Военновъздушните сили, а сега член на „Сигма“. Двамата бяха участвали заедно в мисии в миналото. Тя откачи сателитен телефон от колана си и му го подаде.

— Директорът иска да му се обадиш.

Монк взе телефона.

— Чух, че си прострелял Джейсън — каза тя, докато той набираше криптираната линия. После сви рамене. — Е, сигурно си го е заслужавал. На няколко пъти и на мен ми се е искало да го гръмна.

Монк се намръщи.

— Трябваше да направя така, че номерът да изглежда истински. Да пусна малко кръв, за да накарам руската вещица да повярва и да проведе срещата.

Розауро повдигна вежда.

— Не съм сигурна, че Джейсън би се съгласил, че това е било абсолютно необходимо.

Докато чакаше да се свърже, Монк си представи как Джейсън пада на земята в катакомбите. Използвайки медицинските си познания и точността на протезата, Монк го беше прострелял, без да застраши живота му. Имаше много кръв, но без дълготрайни поражения. Все пак хлапето щеше да куца известно време.

Монк погледна таблета, който още беше в ръцете на Мара.

„Дано да си е заслужавало“.

Връзката най-сетне се осъществи и Пейнтър поиска пълен доклад. Монк му разказа за случилото се, като пропусна странния детайл с протезата и как едва не беше удушил руснака.

— Шей ще занесе таблета на нашите хора — каза Пейнтър. — Ще го разглобим на атоми, ако се наложи. Ще направим всичко по силите си, за да разберем къде се е свряла Валя.

— По-добре побързайте — каза Монк, който ясно си даваше сметка, че разигралият се тук екшън ще вбеси онази кучка. Единствената му надежда беше, че рязката загуба на връзка ще я направи предпазлива, поне докато не разбере какво се е случило всъщност. Това обаче нямаше да им спечели много време.

— И, Монк — каза Пейнтър. — Уредих хеликоптер, който да ви откара с Мара на север в Пиренеите. Грей е по следа и подготвя екип за щурмуване на един обект там. Устройството на Мара може да ни потрябва, ако врагът се опита да използва своето копие на Ева.

— Каква следа? — попита Монк.

— По-добре ми дай да говоря с Мара.

16:50

„Не, не, не, не…“

Мара закри уста с длан, докато държеше телефона с другата си ръка. Погледна замръзналото изображение на малкия екран. После записът тръгна отново, показвайки същата фигура да излиза изпод стряхата на огромна къща, заобиколена от група мъже.

— Записът е направен от охранителна камера в Сан Себастиан — каза директор Кроу. — Малко преди рейда срещу обект на Crucibulum.

Видеото отново замръзна. Картината беше зърнеста, но Мара позна лицето. То беше отпечатано в сърцето й, почти като това на собствената й майка.

Близа Гуера, главният библиотекар на университетската библиотека в Коимбра.

Мара си представи дребната жена, многото дълги нощи и вечери, прекарани в компанията й, дебатите, уроците, дори пътуването до Мадрид. Знаеше, че библиотекарката се гордее с родината си, с цялата тази област. Личеше си по вълнението, с което говореше, по забързаните стъпки, докато водеше Мара покрай библиотечните рафтове, за да й покаже някакъв рядък том, или из музеи, за да се спрат пред някакви доспехи или безценни исторически артефакти.

Но Мара беше приела, че страстта на Близа е рожба на интелектуално любопитство. Тя беше основателка на „Брусас“ заедно с майката на Карли. Мара знаеше също, че Близа е финансирала с лични средства повечето начинания на групата в началото, прибягвайки до значителното богатство на фамилията си, натрупано през вековете. Близа беше казала, че се радва, че може да използва парите за намирането на най-добрите и блестящи умове, вместо да ги оставя да мухлясват в някоя банка.

Но очевидно беше имала и друг, скрит мотив.

Въпреки това Мара се мъчеше да проумее видяното. Зави й се свят.

— Но тя е мъртва. Видях го с очите си.

— Това е искала да повярват всички, но както виждаш, тя е жива и здрава. В момента правим нов оглед на овъглените останки, намерени в библиотеката.

Телата са минали само през бърз преглед, колкото да бъдат идентифицирани.

Мара си представи Карли, стояща над покрития с флаг ковчег, съдържащ пепел и кости — единственото, което беше останало от майка й, след като пламъците бяха превърнали каменното подземие в крематориум.

— Смятаме, че е инсценирала смъртта си — продължи Пейнтър. — Или по нея са стреляли с халосни патрони, или нарочно е била само ранена. След като камерата се е изключила, са я извели и са подхвърлили тяло с нейните размери и форми, което да заблуди разследващите при бързия оглед.

Мара почти не чуваше думите му. Замаяна, тя погледна на всичките си години в университета в тази нова светлина. Нима Елиза я беше лъгала, че иска да сложи край на преследването на жените? Или беше искала Мара да е до нея и да й служи в някакъв нов световен ред? Сега усещаше, че библиотекарката я е подготвяла, тествала я е, опитвала се е да види дали тя доброволно ще застане на нейна страна и ще бъде прилъгана от Crucibulum.

И когато това се беше провалило…

Когато заговори, изричаше всяка следваща дума по-силно, подхранвана от надигащата се в нея ярост.

— Тя… тя си е мислила, че ще отнеса устройството в библиотеката, за да им покажа както програмата, така и самата сфера. Именно Елиза избра зимното слънцестоене. Може би заради значението му. Беше такава, винаги търсеше запомнящи се моменти, сякаш се опитваше да принуди съдбата. Но аз останах в лабораторията. Нямах време да отида там, така че в последния момент уредих дистанционна демонстрация. Ако бях отишла…

— … си щяла да бъдеш убита или отвлечена — довърши Пейнтър. — И устройството ти щеше да бъде откраднато и да изчезне, без никой да разбере. Така Crucibulum би разполагал с достъп до него и с достатъчно време да прави каквото си поиска с творението ти.

Мара погледна меко светещата сфера на пода. Пръстите й стиснаха телефона, когато си представи майката на Карли и другите три жени.

— Сега ще го използвам да спра тази кучка. Какво трябва да направим?

Пейнтър обясни още няколко подробности, след което тя върна телефона на Монк. Мара почти не слушаше. Беше насочила вниманието си към Ева. На притъмнелия екран творението й сияеше ярко в своето еволюиращо великолепие.

„Сега си ми нужна повече от всеки друг път“.

Зад нея Монк привършваше разговора с директор Кроу.

— Отивам да спасявам света. А ти спаси момичето ми.

— Да се надяваме, че с този таблет ще успеем да стесним търсенето — каза Пейнтър. — Междувременно работим и в друга посока.

31

26 декември, 11:55

Плейнсборо, Ню Джърси

Лиза вървеше бързо по коридора на болницата.

Току-що беше разговаряла по телефона с Пейнтър, който й беше разказал за случващото се в Европа и как това се отразява на положението в Щатите. Изпитваше облекчение, че Монк не е предал „Сигма“, че всичко е било номер, целящ да убеди Валя да пусне заложниците си — което не се бе получило, — или да се сдобият с някакъв хардуер, свързан с нея. Тази част от замисъла беше дала резултат и екип специалисти вече работеше върху устройството.

Лиза се замоли екипът да си свърши бързо работата.

Знаеше, че това й дава най-добрия шанс да спаси Хариет и Сейчан.

Много по-добър от онова, което опитваха тук.

Мина между двамата въоръжени охранители в коридора. Достъпът до Кат и до целия етаж на това крило беше отцепен по заповед на Пейнтър. Лиза все още изпитваше вина, след като вече знаеше, че Валя Михайлова е успяла да проникне маскирана тук и е записала незащитените й разговори с Монк.

Сега тя се вглеждаше внимателно във всяко лице. Покрай страховете й за Кат изобщо не й бе хрумвало, че може да се случи подобно нещо. Но от друга страна, като си помислеше за състоянието на Кат, за прогнозата й…

„Какво повече може да й причини онова чудовище?“

Влезе в стаята, отделена за Кат.

Сърцето й се свиваше всеки път, когато идваше тук. Кат оставаше на командно дишане, цялата в тръби и системи. Бяха минали седемнайсет часа, откакто Джулиан беше нахлул в предишната й стая и беше попречил да й вземат органите.

Неврологът се обърна към нея и каза:

— Можем да опитаме след още няколко минути.

Седеше при компютъра до леглото на Кат. Машината беше свързана със сървърите в мазето. Лиза си представи високата машина със зелени светлини, съдържаща експерименталната дълбочинна невронна мрежа на Джулиан. Бяха я използвали вчера, за да интерпретират ЯМР скенерите на Кат и да различат образите, създадени от мозъка й — кинжал и островърха шапка. Тези улики бяха достатъчни да идентифицират Валя Михайлова.

Сега опитваха нещо още по-експериментално — нов инструмент, разработен от другия човек в стаята — д-р Сюзан Темпълтън, молекулярен биолог, с която Джулиан беше работил години наред в Принстън. Беше я потърсил, след като беше опитал всичко, за което можеше да се сети. Или може би постъпката му беше резултат от чувството за вина, че последният опит вероятно е бутнал Кат през ръба.

Лиза таеше надежда, че тази процедура ще е успешна. Със сигурност нямаше да спаси Кат. Приятелката й вече си беше отишла. Онова, което лежеше в леглото с ритмично повдигащи се гърди и рефлексивно туптящо сърце, беше само празна обвивка. Онова, което щяха да опитат — да получат информация от мъртвец — й изглеждаше страховито, граничещо с извращение.

Дори Пейнтър се беше усъмнил в това решение. „Откъде можем да сме сигурни, че Кат знае нещо повече? Може би ще е най-добре да я оставате да си отиде в мир“. Но беше оставил окончателното решение на Лиза, като се доверяваше на избора й. И тя даде разрешение. Знаеше, че Кат не би имала нищо против, ако това предлагаше някакъв шанс за спасяването на дъщеря й, колкото и съмнителен да изглеждаше.

Имаше обаче и друга причина.

Лиза отиде до леглото и хвана ръката на Кат. Погледна обръснатата й глава, покрита с мрежа електроди и скрита под шлем, пълен с ултразвукови излъчватели. Беше до леглото на Кат от самото начало. Беше усетила как приятелката й се бори там вътре. Тя се беше доказала като боец до самия край. И ако й се дадеше възможност, Кат щеше да продължи да се бори дори от онзи свят.

Стисна ръката й.

„Смятам да ти дам тази възможност“.

— Готова съм — каза д-р Темпълтън.

Молекулярната биоложка седеше от другата страна на леглото срещу Джулиан. Компютърната й станция беше двойник на тази на невролога, само че на монитора й се виждаше въртящо се триизмерно сиво изображение на мозък. То беше получено от няколко скенера на мозъка на Кат, които бяха хванали и най-малките подробности. Повърхността му беше осеяна с хиляди червени точици, покриващи всяка гънка на мозъчната кора, малкия мозък и надолу по ствола.

Точките на екрана маркираха местоположението на тела в мозъка на Кат. Докато гледаше, Лиза видя как някои от тях се преместват на нови позиции от пулсирането на малки капиляри или от движението на мозъчните течности.

Д-р Темпълтън наричаше тези молекулярни частици „невронна прах“. Всяка прашинка представляваше всъщност устройство с обем петдесет кубични микрометра, съдържащо набор полупроводникови сензори. Всяко имаше полимерна обвивка, която го правеше биологически неутрално, така че да не бъде изхвърлено от организма. Устройствата бяха инжектирани през порт в основата на черепа направо в гръбначномозъчната течност. Оттам пиезоелектрически заредените частици се разпределяха по повърхността на мозъка, привлечени от слабия ток, който все още течеше между невроните.

— Готова ли си, Лиза? — попита Джулиан.

Тя кимна. Ролята й оттук нататък беше съвсем проста.

Джулиан се обърна към молекулярната биоложка.

— Да видим дали можем да възкресим мъртвец.

Д-р Темпълтън чукна един клавиш и шлемът на Кат забръмча тихо като пчелен кошер. Лиза си представи как предавателите в него излъчват ултразвукови вълни, които минават през мозъка на Кат в търсене на някаква реакция.

— Кристалите се зареждат — каза д-р Темпълтън.

Лиза погледна и видя, че всички червени точки на екрана са светнали в зелено. Ултразвуковите трептения бяха възбудили пиезоелектрическите кристали, които захранваха малките транзистори, свързани с мозъка на Кат.

— Като че ли се получава — каза д-р Темпълтън. В гласа й се долавяше изумление.

Тази система беше разработена от Центъра за невронно инженерство на Калифорнийския университет. Учените бяха постигнали успехи с плъхове и сега в други университети, включително в Принстън, се провеждаха опити и върху хора.

Кат беше едно от първите морски свинчета на този експеримент.

Целта на невронната прах беше да поеме сигналите на невроните и да ги предаде на вградените в шлема приемници. Това позволяваше изключително фино сканиране на мозъка, много по-добро от всичко, получено с ЯМР.

Лиза погледна Джулиан.

— Има ли нещо?

— Още чакам данните от Сюзан.

Д-р Темпълтън се наведе над компютъра си.

— Предавам.

Лиза затаи дъх. Вчера бяха използвали ЯМР скенера на Джулиан, като програмата му беше интерпретирала сигналите в образи, докато Кат се съсредоточаваше. Надеждата днес беше, че невронната прах ще успее да постигне още по-голямо чудо.

— Добре — каза Джулиан. — Получавам. Изпращам данните ти към сървърите.

През изминалия половин ден Джулиан и Сюзан бяха настройвали системите си да работят в унисон. За изумление на Лиза, дълбочинната невронна мрежа се беше научила как да конвертира данните от невронната прах в картини, еквивалент на ЯМР скенерите, с които беше запозната. С тази разлика, че новите изображения бяха милион пъти по-детайлни и точни.

Джулиан се обърна към Сюзан.

— Вдигни напрежението.

Биоложката завъртя някакво копче на станцията си и шлемът забръмча по-силно.

Зелените точки на екрана светнаха по-ярко. Ултразвуковите вълни възбуждаха не само пиезокристалите, но и мозъка на Кат.

Изчакаха цяла минута, докато всичко се зареди.

Накрая Джулиан кимна на Лиза.

— Ти си на ред.

Лиза преглътна и се наведе към главата на Кат. Прочисти гърлото си и извика в шлема.

— Кат, трябва да ни помогнеш!

Представи си как думите трептят в тъпанчетата на Кат, как раздвижват костиците в ухото й, възбуждат слуховия нерв и пращат електрохимичен заряд в мозъка.

Въпреки че Кат си беше отишла, тази система би трябвало все още да функционира.

Освен това имаше надежда, че някъде в мъртвата мозъчна тъкан спомените на Кат все още биват кодирани и разкодирани и чакат да бъдат прехванати и свалени.

— Кат! Ако знаеш нещо за Хариет или Пени, представи си го!

Лиза се надяваше, че имената на момичетата ще предизвикат рефлексивен отговор, ще задействат нещо. Обърна се към Джулиан.

— Има ли нещо?

Той се дръпна, така че тя да вижда аморфната сивота на екрана му.

— Не. Ако имаше дори намек за реакция, чувствителната прах на Сюзан щеше да я улови.

— Ами ако вдигнем още напрежението? — попита Лиза и се обърна към другата станция.

Сюзан сви рамене и завъртя копчето докрай.

— Намираме се в непознати води.

Шлемът забръмча още по-силно.

Прашинките на екрана станаха още по-ярки и се сляха в изумрудено изображение на мозъка на Кат.

Лиза се наведе към приятелката си и извика:

— Кат! Хариет! Пени! Коледа! Атака!

Опита всяка ключова дума, за която успя да се сети, без да откъсва поглед от екрана на Джулиан.

Пикселите се раздвижиха, завихриха се, сляха се и после се разшириха. Приличаше на слаб пулс, на борба нещо да бъде изтикано напред.

„Кат, ти ли си това?“

— Може да е само шум — каза Джулиан, когато видя промяната.

— Не е — заяви Лиза.

„Сигурна съм, че не е“.

Тя се наведе и опря буза до бузата на Кат. Челото й докосна края на шлема. Той трептеше свирепо, сякаш самата Кат се бореше вътре в него.

Лиза си спомни думите на Пейнтър.

„Откъде можем да сме сигурни, че Кат знае нещо повече?“

Лиза знаеше отговора.

„Знае, мамка му“.

— Кат! — изкрещя Лиза. — Хариет! В беда е! Помогни ни!

12:08

„Нямаме повече време“.

Застанала права в килията, Сейчан се вслушваше във виковете на Валя. Поредицата руски ругатни отекваше от горния етаж. Някой я беше вбесил много сериозно.

„И се досещам на кого ще си излее гнева“.

Беше очаквала да се случи нещо подобно. Мислено беше следила времето. Бяха минали малко повече от двайсет и четири часа, откакто Валя беше извела Хариет, за да отправи искането си за откуп. Ако беше дала краен срок на „Сигма“, един ден изглеждаше логичен избор.

Което означаваше, че времето е изтекло.

Сейчан крачеше напред-назад в килията: беше прекалено нервна, за да стои на едно място. Хариет седеше по турски на малкото си легло и оцветяваше книжката си, без да обръща внимание на сандвича с риба тон, макар че беше гризнала малко сирене като плашливо мишле, криейки лицето си под кестенявите си къдрици. Не беше изрекла нито дума, откакто отведоха сестра й, но все пак беше пуснала Сейчан в леглото. Двете се бяха сгушили една до друга и дремнаха за два часа. Когато Сейчан се събуди, мъничките пръсти на Хариет бяха преплетени с нейните.

Това направо скъса сърцето й.

„Трябва да направя нещо“.

Продължи да крачи напред-назад. Знаеше, че не може да надвие физически похитителите. Особено като се имаше предвид, че те бяха постоянно нащрек, макар тя да беше бременна в осмия месец. Знаеше също, че никакви заплахи няма да доведат до освобождаването им.

„Ако не мога да изляза от тази проклета клетка с бой или с думи…“

Изсумтя и погледна другото малко легло.

Поне Пени беше в безопасност.

По-рано Сейчан си бе изкарала акъла, когато чу изстрела малко след като бяха извели момичето от килията. Но жертвата не беше Пени. Хората на Валя бяха убили човека, който я беше прегледал с ултразвук — очевидно не искаха никакви очевидци. Един от пазачите им го беше казал, най-вече за да накара Хариет да спре да ридае.

Беше се получило.

Сейчан погледна вратата. Отново беше настъпила тишина, по-тревожеща от всичко друго.

Отново закрачи — и изведнъж спря и рязко си пое дъх. Преви се и опря ръка в коляното си. Спазмите обхванаха целия й корем. Помъчи се да диша дълбоко, докато болката заглъхне.

„Да, определено няма да се измъкнеш с бой“.

След още няколко издишвания се изправи и продължи да крачи, този път по-бавно, с по-предпазливи стъпки. През изминалия ден спазмите се бяха усилили. Сейчан беше принудена да носи само гащетата си. Дори ластичните панталони за бременни вече й създаваха твърде големи неудобства, за да ги носи.

Отвън се чу тежко трополене на кубинки.

„Започва се“.

Сейчан застана пред Хариет.

— Стой тук, скъпа.

Вратата се отвори. Първо влязоха двама мъже и застанаха от двете й страни. Сейчан ги беше нарекла Остена и Моряшката стъпка. Първият носеше обичайното си оръжие, чийто край пращеше заплашително. Моряшката стъпка беше сменил упойващите стрелички с „Дезърт Игъл“ 44-ти калибър. Явно времето на несмъртоносните оръжия беше отминало.

Валя прекрачи прага след тях. Подплатеното й с кожа яке беше разкопчано. В едната си ръка държеше брадвичка.

Дъхът на Сейчан секна, очите й се присвиха. Погледът й срещна този на Валя. Леденосините очи се стрелнаха към Хариет, после се насочиха обратно към Сейчан.

Това й каза за кого е предназначена брадвичката.

— Няма да я вземеш — каза Сейчан.

Изражението на Валя изобщо не се промени. Чертите й бяха замръзнали, личеше си, че е бясна. И че иска някой да страда.

— Вземи момичето — нареди тя на Остена.

Сейчан понечи да му препречи пътя.

Преди да успее да направи и една крачка, спазъмът на всички спазми стегна корема й. Тя извика и падна на колене. Кръвта бликна, намокри гащетата й, потече надолу по краката. Сейчан видя как стаята се завърта и падна на една страна. Очите й се подбелиха.

Чу раздразнената заповед на Валя.

— Разкарай я.

Остена пристъпи и я сграбчи за ръката.

“Не “

И Сейчан го мислеше сериозно.

Рязко изрита със свития си крак и петата й улучи коляното му. То се пречупи назад. Остена политна към нея. Сейчан се претърколи, като в същото време протегна ръка, за да му вземе оръжието.

Продължи да се търкаля — право към Моряшката стъпка.

Щом се озова достатъчно близо, заби отнетото оръжие в чатала му.

Експлодираха сини искри.

Моряшката стъпка изрева като скопяван с електричество бик.

Валя й се нахвърли с брадвичката.

Сейчан отби удара с остена. Острието хвърли искри в пода до бедрото й. Тя пренебрегна заплахата и посегна към пистолета — Моряшката стъпка го беше изпуснал, докато падаше назад с димящ чатал.

Валя познаваше уменията на Сейчан и се хвърли към вратата.

Сейчан вдигна оръжието и стреля, както лежеше на пода. Валя залитна и леко се извъртя, очевидно одраскана от куршума. Сейчан стреля отново, но пропусна, тъй като Валя разпери якето си, превръщайки се в трудна мишена.

Рускинята стигна до стълбите и изчезна нагоре.

Сейчан скочи на крака.

— Хариет, ела…

Момичето не беше глупаво и моментално се втурна към нея.

Сейчан насочи оръжието към Моряшката стъпка, докато Остена хленчеше над счупения си крак.

— Ключовете.

Моряшката стъпка й се ухили подигравателно.

Сейчан насочи пистолета към Остена, бутна Хариет на другата страна и стреля.

Стоновете престанаха.

Сейчан не беше откъснала нито за миг поглед от Моряшката стъпка. Насочи отново пистолета към димящия му чатал.

— Ще довърша работата.

Той вдигна ръка и затърси в джоба на якето си. Измъкна връзка ключове и я подхвърли към нея. Сейчан я хвана с едната си ръка, като забеляза символа на „Дукати“ на ключодържателя, и забърза към вратата с Хариет. Преди да излязат, насочи оръжието обратно в килията и стреля.

Коляното на Моряшката стъпка се пръсна.

Сейчан забърза към стълбите и тръгна нагоре, без да спира. Докато вземаше ключовете, бе чула стъпките само на един човек по дъските на горния етаж. На последното стъпало рязко вдигна капака и се озова в голяма празна плевня.

Огледа се и осъзна, че килията й всъщност е била старо мазе.

През отворената врата видя двор, в другия край на който имаше фермерска къща. В облачното небе се издигаше стълб дим. Като че ли се канеше да завали сняг, но не това я тревожеше. Докато подаваше глава от мазето, една странична врата на къщата се беше затръшнала.

„Валя“.

Чуха се крясъци — кучката викаше подкрепления.

Сейчан се огледа и видя редица мотоциклети, паркирани в отделенията за коне. За щастие само един беше „Дукати“. Тя се втурна към него, качи с една ръка Хариет на седалката и се настани зад нея.

Трябваха й два опита, за да яхне мотора.

Е, все пак беше бременна.

За щастие, като се изключеше това, беше добре.

Първото забелязване на кръв в тоалетната й беше дало идеята да се възползва от бременността си. Не й беше трудно да се преструва, че получава спазми. За да ги направи по-драматични, беше използвала счупен зъб от пластмасова вилица, за да разранява нежната плът, докато се преструва, че се бърше. Най-трудното беше да разчита на упражненията на Кегел, за да задържа кръвта в себе си и да я освобождава при желание за най-добър ефект. После, докато крайният срок на Валя приближаваше бързо, се преструваше, че използва тоалетната, за да раздразни раните, така че да кървят по-силно.

Това беше болезнено, но Сейчан предполагаше, че няма да е нищо в сравнение с онова, което ще изпита по време на раждането. Кат й беше описала всичко за епизиотомията, при това с почти садистично задоволство.

Така че това беше нищо.

От самото начало тя знаеше, че никога няма да се измъкне от килията само с бой или приказки. Единствената й надежда беше да надхитри Снежната кралица. За да постигне това, трябваше да вярва в незавидното си положение. Валя щеше да надуши и най-малкия опит за измама. Сейчан трябваше едновременно да се преструва и да вярва, да държи и двете мисли в главата си едновременно. За да си помогне, тя се вкопчваше в съвсем реалния страх за детето си.

Вече свободна, тя форсира двигателя, наведе се над Хариет, направи рязък завой и изхвърча през отворената врата на плевнята. Видя някакъв път вдясно, даде пълна газ и се насочи към заснежената гора.

Други двигатели изреваха зад нея.

В огледалото Сейчан видя друг мотоциклет и два джипа да заобикалят фермерската къща. Зърна сребрист проблясък и подплатено с кожа яке зад мотоциклетиста.

Валя нямаше намерение да губи плячката си.

Ожесточената стрелба потвърди това. Куршуми рикошираха и вдигаха искри от заледената настилка, откъсваха кора от стволовете на дърветата. Снегът по земята изригваше от ударите.

Сейчан стигна до завой и го взе, като за момент изгуби от поглед преследвачите си. Хариет беше забила пръсти в кожата на седалката. Сейчан остана снишена, като притискаше момичето с тялото си и с лакти и колене. Освен че защитаваше детето по този начин, тялото на Хариет беше като малък калорифер между голите й бедра.

Може би бягството по пуловер и гащета насред зима не беше най-добрата идея. Трябваше да стигнат до цивилизацията, но Сейчан нямаше представа къде се намира. Огледа се за някакъв знак за населено място наоколо.

Видя единствено гора и още гора.

Пътят лъкатушеше, издигаше се и се спускаше плавно, позволявайки й да поддържа дистанция от преследвачите.

Изведнъж небето сякаш се разтвори и заваля тежък сняг. Само за минути светът побеля. Сейчан трябваше да намали скоростта, когато пътят стана хлъзгав и видимостта намаля до няколко метра. Наостри уши и чу рева на другите двигатели. Джиповете бяха с четворна предавка и нямаше да намалят.

Гърленият рев на мотоциклета сякаш също приближаваше. Валя не беше обременена със задържане на малко дете между коленете си.

Уплашена от това, Сейчан отново даде газ. Пътят пред нея беше покрит само с един сантиметър сняг. На поредния завой обаче скрит под снега лед й изигра лоша шега. Гумите изгубиха сцепление и мотоциклетът се люшна. Сейчан се опита да овладее тежката машина — и в следващия миг през падащия сняг се появи друг остър завой.

„Няма да успея“.

Сграбчи Хариет и се катапултира от седалката. Прицели се в една пряспа край пътя, улучи я и се претърколи през нея и надолу по склона. Сви се на кълбо около момичето и корема си, докато не спря.

— Ставай! — нареди след миг на Хариет.

Бързо се отдалечиха от пътя в гората. Сейчан знаеше, че никога няма да може да стигне до мотоциклета, да го изправи и да продължи, преди преследвачите да са ги настигнали. Единствената надежда беше да останат пред врага и да използват падащия сняг като прикритие.

Разбира се, този план имаше два недостатъка.

Сейчан беше полугола, а Хариет беше само по пижамата си.

Освен това…

Тя погледна назад към ясната следа в снега.

„Лошо“.

Въпреки това нямаше други опции. Хвана Хариет за ръка и забърза навътре в гората, като се молеше само за едно. „Господи, нека някой да знае къде сме“.

12:32

„… тук. Още съм тук“.

Кат усещаше, че времето е забуксувало. Не можеше да знае със сигурност, но всичко й се струваше различно. Преди падаше в кладенец, след като се бореше да достигне до някаква ярка звезда високо горе. Сега нямаше светлина, единствено мрак, който беше осезаем, гъста лапавица, която я държеше като в капан. Имаше чувството, че е на път да се задуши — и да изгуби не само дъха си, но и всичко останало.

Беше й трудно да мисли, да задържа мислите си.

Смътно си спомняше…

Хариет!

Името на дъщеря й я разтърси и раздвижи тъмната лапавица около нея. Кат мислено се опита да се освободи, но не успя.

— Беда!

Изведнъж спомените я изпълниха като проблясък на светкавица на стар фотоапарат. Образите бяха хаотични, фрагментирани, откъслечни.

… вкусът на бананова бебешка каша нощем, когато никой не гледа.

… миризмата на наакана пелена, последвана от облекчението на ухаеща бебешка пудра.

… как държи мънички пръсти, докато бебето лежи на гърдите й.

… как прокарва гребен през упорита сплъстена коса.

… смях от съседната стая.

И отново гръмък вик:

— В беда!

С това силен спомен изведнъж експлодира в мрака.

… две малки фигурки, носени към задна врата, ярко осветена кухня, тъмнина навън, после момичетата — моите момичета! — изчезват в нощта.

Помнеше. Всичко нахлу обратно, с ужаса и болката. Представи си кинжала и маскираното лице. Гневът също се върна и изблъска мрака. Но тя още не можеше да се освободи.

Кат! Помогни… Насока…

Сякаш слушаше зле настроена станция, но докато спомените от онази нощ ставаха все по-ясни, Кат разбра намерението, чу песента, пусната по радиото. Спомни си как я бяха молили да се съсредоточи върху образи.

Кинжал, шапка.

Нуждаеха се от още информация.

„За да спасят момичетата ми“.

Спря да се бори и остави мрака да я обгърне отново. Ридаеше в тъмното, но не виждаше повече смисъл в борбата. Ако можеше да предаде само едно нещо, то щеше да е просто.

„Не знам нищо, което би могло да помогне“.

32

26 декември, 18:32

Пиренеите, Испания

— Давай, давай, давай…

Грей слушаше през слушалките как агент Забала предава командата си на двата хеликоптера на щурмовия отряд. Тактическите машини NH90 се издигнаха от отправния пост в подножието на Пиренеите. В задния отсек Грей погледна седемте войници от FAMET, испанските въздушнопреносими части. Изглеждаха калени в битки мъже, но за тази мисия щяха да служат за защита.

Вторият хеликоптер превозваше още петнайсет войници, които щяха да осъществят основния щурм.

Забала беше искал да вземе два пъти повече, докато Грей настояваше само за един хеликоптер с по-малък ударен екип. След сериозно спречкване стигнаха до компромис и се спряха на два.

Дори тази отстъпка на агента от НЦР се дължеше не толкова на усилията на Грей, колкото на посредничеството на отец Бейли. Грей се загледа в седящия срещу него свещеник. Коленете им почти се допираха. Бейли все така беше облечен в черно и бялата му якичка изпъкваше над бронежилетката. Изглежда, в тази все още дълбоко религиозна, дълбоко католическа страна църквата продължаваше да има думата. Освен това разузнавателният агент на Ватикана разполагаше със сериозни местни ресурси.

И може би това се отнасяше не само за Бейли.

Сестра Беатрис седеше до свещеника. Грей беше поставил под въпрос включването й, но Бейли просто бе отвърнал с „Тя може да се окаже полезна… и определено е в състояние да се грижи за себе си“. Когато забеляза, че Грей я гледа, тя отвърна на погледа му, като прехвърляше зърната на молитвената си броеница — не от нервност, а по-скоро вглъбено. Накрая Грей се принуди да се извърне от студения й поглед и се усъмни, че би могъл да я разубеди да не идва.

Хеликоптерът се издигна и се разклати на въздушните течения над върховете. Наближаваше буреносен фронт, от който небето сякаш се беше снишило над планината. Времето трябваше да скрие приближаването им. Освен това слънцето беше залязло преди половин час. Здрачът навън бързо преминаваше в мрак.

Рязък порив на вятъра разтресе хеликоптера, докато той се издигаше към ниските облаци.

Седналият до Грей Ковалски изстена и стисна здраво автомата в скута си. Едното му коляно подскачаше нервно.

— Отпусни се — каза му Грей. — Преди да си застрелял някого.

— Днес вече се разбих веднъж. Като веднъж е прекалено много.

— Но тази машина не я управлявам аз.

Ковалски обмисли думите му и коляното му спря да подскача.

— Прав си.

Освен това полетът щеше да продължи не повече от петнайсет минути.

Сякаш усетил натиска на времето, отец Бейли се наведе напред с таблет в ръка.

— Преглеждах сателитните снимки на комплекса. И по-точно данните от дълбочинния радар.

Грей също се наведе, като си представи дългия списък имена от вътрешната страна на корицата на изоставената бройка на Malleus Maleficarum в Сан Себастиан. Всички бяха с фамилия Гуера; последното име беше изписано с четливия курсив на библиотекар — Елиза Гуера. След като научиха това, не беше трудно да открият старото фамилно имение в съседните Пиренеи. Ако онези от твърдината на Crucibulum в Сан Себастиан се бяха оттеглили някъде, старият замък в планината изглеждаше най-вероятното място.

— Виж тъмните петна в съседните долини — каза Бейли. — Мисля, че са пещери. Пиренеите са пълни с такива, издълбани от планински извори по високите места.

— И какво?

— Трябва да си запознат с историята с този район на баските. Той открай време е бил смятан за бастион на вещиците. Твърди се, че провеждали черния си шабат на подобни тайни места. Макар че най-вероятно това са просто места, на които хората са търсели спасение от строгите правила на църквата и където са можели да разпуснат.

— И да купонясват — обади се Ковалски.

— Освен това са били сборища на онези, които са се противопоставяли на Инквизицията и са вярвали в едно по-просветено бъдеще. Баските в този район винаги са били яростно независими. Мнозина са негодували срещу властта на църквата също като някои от днешните фракции, които се борят срещу испанското правителство и настояват за независимост. — Бейли кимна към кабината на хеликоптера. — Затова агент Забала все още командва специална част в този район, за да държи под контрол баските бунтовници.

— А пещерите? — попита Грей.

— Да. — Бейли кимна и увеличи снимка на имението Гуера. — Виж обширната сянка при северния край на основната сграда.

— Голяма пещера. — Грей си представи разбитата Света служба под имението в Сан Себастиан, разположена в стар изоставен воден резервоар. — Смяташ, че именно там може да се крие друга твърдина на Crucibulum, под имението.

— Фамилията Гуера е живяла и просперирала векове наред в този район. Натрупали са голяма част от богатството и властта си по времето на Инквизицията. Може би това е една от причините фамилията да остане лоялна и да се присъедини към най-крайната и консервативна секта на Инквизицията, Crucibulum. — Бейли потупа с пръст голямата сянка на екрана. — Мисля, че са избрали това място за свой дом именно заради тази пещера.

— Защо?

— За да сложат ръка върху една от най-прочутите вещерски пещери в района. — Бейли посочи на север към друга сянка. — Това е Cueva de las Brujas. Пещерата на вещиците. Понякога я наричат Катедралата на дявола и има легенди за голям черен козел, който живеел там и пиел вода от реката, извираща от пещерата. Твърди се, че извирала от самия ад.

Бейли сложи пръста си между двете сенки.

— Обзалагам се, че тези системи са свързани физически и исторически.

Грей кимна бавно.

— Ако Crucibulum се нуждае от място, на което да построи най-святата си Света служба, ще се спре точно тук, срещу най-омразното вещерско светилище.

— Като фар срещу мрака.

Грей се замисли над това, но в същия момент гласът на Забала прозвуча в слушалките:

— Пет минути до целта.

Грей погледна през прозореца. Хеликоптерът беше навлязъл в буреносен облак и навън цареше непрогледен мрак. Планът беше да приближат в мрака, като летят само по инструменти. Водещият хеликоптер щеше да се насочи право от облаците към двора в центъра на имението. Петнайсетте войници щяха да се спуснат по въжета и да се разпръснат, за да овладеят околните постройки. След това техният хеликоптер щеше да приближи ниско и да кацне в двора.

Целта беше една.

Да се доберат до Xénese устройството.

Покрай организирането на търга на черния пазар трябваше да действат бързо, преди врагът да е използвал копието като оръжие за отмъщение — срещу тях или по-лошо, срещу друга мишена някъде по света.

Грей си представи горящия Париж. Бяха се разминали на косъм с много по-голямо унищожение. Именно затова се нуждаеше от Монк и програмата на Мара колкото се може по-скоро. Погледна си часовника. Най-добрият му приятел вече пътуваше от Мадрид. Щеше да пристигне в имението само петнайсет минути след щурмовия отряд.

Грей имаше намерение всичко да е под контрол, когато пристигнат.

Почерпи увереност от факта, че Монк не е предал екипа. Не че беше повярвал на твърденията. Монк би направил всичко, за да защити семейството си, но „Сигма“ също беше негово семейство.

Бяха проливали кръвта си заедно, бяха минавали през огън, бяха се изправяли на прага на смъртта безброй пъти — винаги рамо до рамо.

Както Монк, така и Кат.

Грей се замоли онова, с което са се сдобили след цялата измама — някаква криптирана технология, — да помогне за спасяването на Хариет и Сейчан. Нямаха друг избор, освен да оставят тази операция в ръцете на директор Кроу.

— Две минути до целта — съобщи Забала.

Грей погледна светещия таблет в ръката на Бейли.

— Ако си прав за значението на това имение, може би си решил загадката, която измъчва контактите ти в Ключа.

Бейли се намръщи неразбиращо.

— Фамилията Гуера с цялото си богатство, влияние и история е разположена над най-святата от Светите служби. — Грей поклати глава. — Мисля, че е очевидно кой трябва да е начело, кой трябва да е сегашният лидер на Crucibulum. Елиза Гуера не е просто основен играч във всичко това. Тя е…

18:40

— Inquisitor Generalis — изстена Мендоса и падна на колене на пода на компютърната лаборатория. Наведе глава и в знак на подчинение, и за да скрие шока си, че тази дребна жена в спретнат костюм е техният истински лидер и господар.

Тодор остана прав. Юмрукът му оставаше свит, зъбите му бяха на път да се счупят от стискане, докато се мъчеше да овладее яростта си. Инквизитор Гуера дойде съпровождана от двама високи мъже. Единият беше на нейната възраст и се носеха слухове, че го е взела за любовник; другият беше на седемдесет и играеше ролята на неин съветник по повечето въпроси. Тримата съставляваха Трибунала. Тодор обаче знаеше, че жената, чиято фамилия беше ръководила Crucibulum с желязна ръка векове наред, е много по-корава от двамата си спътници.

Тя все още държеше лявата си ръка в клуп — рамото й беше счупено от куршума, който Тодор беше изстрелял по нейна заповед. Сега той я виждаше за първи път след зимното слънцестоене. Седмица по-рано тя му беше дала заповедите в същото това имение, долу във Върховната света служба.

„Ти си безжалостен войник на Бог. Докажи го, като убиеш без колебание, без никакво съжаление“.

Колкото и да го болеше, той се беше подчинил под безмилостния й поглед в библиотеката. В онзи момент тя доказа, че е готова да пролее собствената си кръв за каузата. Щом я видя сега, Тодор усети как част от гнева му се стопява, за да се смени с объркване.

Беше пристигнала час след евакуирането на Светата служба в Сан Себастиан. Вече беше зарязала всякакви опити да пази самоличността си в тайна от по-долната каста на ордена. Това само по себе си свидетелстваше за величието на момента. Погледът й обхвана лабораторията; страстта й гореше ярко в очите й, гневна и екзалтирана едновременно.

Зад нея се събраха още хора, които се опитваха да надникнат вътре. Бяха представители на най-висшите кръгове в ордена, всички дошли да видят онова, което бе скрито тук.

Тодор остана с гръб към прозореца, гледащ към изолираното помещение. Усещаше сиянието на стоте Xénese устройства, всяко от които съдържаше в себе си демон и сияеше злонамерено като черно слънце. На масата точно зад него, до наведената глава на Мендоса, се намираше адското устройство, което беше въздало справедливост в Париж.

Гуера му се усмихна топло, посегна и докосна юмрука му. Пръстите му моментално се отпуснаха. Не можеше да ги спре, усетил обичта в това докосване.

— Mi soldado — каза тя. — Справи се добре. Трябва да се гордееш.

Краката му затрепериха. Искаше да падне на колене, но остана прав.

— Рог que? — умолително попита той. — Нима всичко това е било за земни облаги? За натрупване на богатства от продажбата на прокълнатите устройства?

Усмивката на Гуера стана тъжна.

— Отчасти, familiares Иниго. Не мога да го отрека. Но го правим, за да напълним ковчезите на ордена. А те ще ни трябват в тъмните времена, които предстоят. — Мина покрай него, като го принуди да се обърне към нещата, които светеха в съседното помещение. — Ще разпръсна тези семена из целия свят. Така те ще изправят страна срещу страна, правителства срещу терористи. Ще се случат грешки. Ще последва разруха. А ако не стане…

Потупа Мендоса и му даде знак да се изправи и да обясни.

— Ще… ще поставим тайна вратичка във всяко устройство. — Техникът посочи сферата на бюрото. — Контролирана от тази основна програма.

Цялата кръв на Тодор сякаш се оттече в краката му и останалото му тяло се смрази. Той впери поглед в екрана, към огнения ангел в опустошената му градина.

Инквизиторът уточни:

— Ако светът не се съсипе от собственото си предателство, аз ще се пресегна оттук към моята армия от сто и ще поема контрола. Crucibulum ще владее всичко.

Зашеметен от този план, Тодор най-сетне падна на колене и сведе глава, засрамен от съмненията си в нея.

— Inquisitor Generalis.

И в този миг високо над тях зареваха сирени.

Отекнаха гърмежи.

Стрелба.

Тодор се изправи и погледна нагоре.

„Атакуват ни“.

Гуера не изглеждаше изненадана; погледът й не се откъсна от съседното помещение. Тя махна на Мендоса и кимна към прозореца.

— Освободи ги. Пусни мрачната войска на Бог.

18:54

Грей скочи от хеликоптера в разгара на престрелката.

Когато тактическият хеликоптер кацна в застлания с плочи двор, светлините му се включиха. Заслепяващите гранати осветиха прозорците още по-ярко. От разбитите рамки на други прозорци бълваше дим. Грей долови миризма на сълзотворен газ, разнесен из двора от перките на машината.

Чуваше се спорадична стрелба — водещият щурмови екип прочистваше сградата.

Първият хеликоптер кръжеше над огромната каменна камбанария. Трасиращи куршуми я обсипваха, убивайки снайперистите по прозорците й. Стрелбата превръщаше на трески первази и рамки, разбиваше камъни и тухли долу. Един залп улучи камбаната и тя зазвъня силно.

Грей зърна две едри бели кучета, които се втурнаха през портала към планините.

— Насам! — извика един войник от разбитата главна врата, чиято рамка още пушеше.

Забала ги поведе през открития двор. Грей и останалите бяха заобиколени от въоръжената фаланга на охраната. Грей бе извадил пистолета си. Ковалски беше вдигнал автомата си, опрял буза на приклада. Отец Бейли и сестра Беатрис тичаха приведени с тях към вратата.

Прекрачиха прага без инциденти и се озоваха в просторна зала. В огромна камина гореше огън; дървените рафтове срещу нея също горяха. Пламъците прояждаха пътя си през библиотеката, прехвърляха се върху дървената ламперия, поглъщаха стари картини. Пушек се виеше около гредите на тавана.

— Насам — каза войникът. — Намерихме нещо.

Поведе ги през горящата зала надолу по хладно каменно стълбище. Стигнаха мазето, където други двама войници стояха на пост пред увиснала на пантите си врата с разбита ключалка.

Отляво отново затрещя стрелба.

Грей забърза с останалите през разбитата врата и се озова в компютърна лаборатория. Дъхът му обаче секна при вида на онова, което се намираше в следващото помещение.

— Това не е добре — каза Ковалски.

„Прав си. Не е“.

През прозореца се виждаха десетки Xénese устройства, които сияеха в мрака — сто сфери, криещи в себе си смъртна опасност.

— Направили са повече от едно копие — прошепна с ужас Бейли.

— И не е само нейното устройство — каза Грей и посочи изоставените кабели, стигащи до един монитор.

Последният замръзнал образ беше познат от катакомбите на Париж — тъмна градина под черно слънце, в която стоеше огнена фигура.

Двойникът на Ева.

— Копирали са променената й програма — каза Грей и посочи бюрото — знаеше, че Xénese устройството от катакомбите е стояло точно тук.

„Но къде е сега?“

Обърна се към войника, който ги беше довел.

— Имаше ли някой тук, когато разбихте вратата?

Войникът поклати глава.

— Non.

Ковалски приближи прозореца и вдигна оръжието си по-високо.

— Я да разбием тая шибана… — Погледна монахинята и въздъхна. — Искам да кажа, една хубава граната и проблемът е решен, нали?

— He — отвърна Грей.

— Защо не? — попита Бейли, който очевидно се изкушаваше от предложението на Ковалски.

— Не може просто да са избягали и да са изоставили това място. — Грей погледна вратата. — Монк ще пристигне след десет минути. Да осигурим това място, докато дойдат. После ще видим какво ще измислят Мара и Ева.

— А какво ще правим дотогава? — намусено попита Ковалски, явно разочарован, че няма да му се отвори шанс да стреля по нещо.

— Стопаните на къщата все са отишли някъде — каза Грей и погледна многозначително Бейли.

— В най-святата от Светите служби — промълви свещеникът.

— Може да имат задна вратичка за измъкване от комплекса, или пък са се сврели там долу. — Грей кимна към залата, след като си спомни стрелбата преди малко. — Колкото по-бързо ги намерим, толкова по-добре. Не искаме да се окопаят.

Бейли впери поглед в замръзналия ангел на смъртта на екрана.

— Или да имат време да използват онова, което са взели оттук.

— Хората ми вече прочистват лабиринта долу — каза Забала. — Можем да изчакаме, докато…

Разнесе се силен взрив, който разтърси залата. От каменната зидария над тях се посипа прах.

— Останете тук — нареди Забала и тръгна с двама от войниците си.

Грей зачака нетърпеливо, но използва времето да огледа всичко. Забеляза, че един от откъснатите от Xénese кабели отива към конкретен сървър.

„Правили са нещо с проклетото устройство“.

Преди да има възможност да помисли, единият от войниците се върна. Беше намръщен.

— Последвайте ме. Но монахинята е по-добре да остане тук. Не е за нейните очи.

Грей кимна, но вдигна ръка да спре Ковалски.

— Ти оставаш със сестра Беатрис. Погрижи се никой да не докосва нищо. — Понечи да се обърне, но спря и го изгледа свирепо. — И да не стреля по нищо.

Ковалски като че ли искаше да каже нещо, но погледна монахинята и отпусна рамене. След като се увери, че великанът е под подходящи грижи и загадката е в сигурни ръце, Грей тръгна заедно с отец Бейли.

Войникът ги поведе през поредица кръстосващи се проходи до един коридор, където двама мъже и Забала бяха клекнали при отвора на страничен тунел. От него в коридора бълваше пушек.

— Внимателно — каза войникът, докато приближаваха.

Грей забеляза в коридора нещо, обвито в гъстия дим. Овъглен труп без крайници.

Един от хората на Забала.

— Заложили са експлозиви. — Агентът на НЦР им махна да клекнат и посочи единия от войниците си, който използваше огледало на пръчка, за да огледа зад ъгъла на следващия проход. — Навсякъде има жици. А може би и чувствителни на натиск капани под някои от плочките. Най-вероятно всичко се контролира електронно. Кучите синове са го активирали, след като са минали оттук.

Зад дупката от взрива Грей забеляза друго тяло по-навътре в тунела. Партньорът на онзи, който беше задействал мината.

В коридора изтрещя автомат; огледалото се пръсна на парчета.

Забала се дръпна назад.

— Снайперисти. Двама. Заели позиция зад укрития от двете страни. Недалеч от края на тунела. Успяхме да различим малки правоъгълни отвори.

Преди да пръснат огледалото Грей беше успял да огледа добре и бе разбрал какво се охранява толкова усилено. Петдесет метра по-нататък тунелът с капаните свършваше с тежка стоманена врата. Това трябваше да е входът към Светата служба, скрита под имението.

— Явно вече са се окопали — каза Бейли.

Грей си спомни по-сериозната си тревога.

Представи си развалената версия на Ева на екрана.

„Нима вече сме закъснели?“

17:03

Тодор прекоси сърцевината на Върховната света служба. Около нея имаше жилищни помещения, складове, помещения за генератори, трапезарии и кухни, но ядрото на това място беше подземната катедрала, в която се намираше в момента.

Както винаги, зяпна при вида на зашеметяващите й размери.

През вековете естествената пещера беше превърната в огромен кръст. Четирите му страни с високите си сводове и подпори бяха ориентирани по посоките на света. По дължината им имаше прозорци със стъклописи — някои взети от стари църкви, други произведени наскоро, — всички осветени от натриеви фенери, сякаш слънцето вечно хвърляше благотворната си светлина в свещената зала.

Но най-драматичен беше центърът на кръста. Над него се издигаше купол, който можеше да съперничи на купола на базиликата „Св. Петър“. Беше покрит с фрески, показващи страданието на светците през вековете, осветени от златни полилеи със свещи.

Дори сега горещият восък капеше от тях върху олтара. Вярващи от целия свят, най-видните членове на Crucibulum, се каеха тук, проснати на полирания каменен под само по препаски около бедрата, оголили кожа за този горещ свещен дъжд.

Нямаше никакви пейки. Богомолците коленичеха на твърдия каменен под часове наред, за да покажат смирението си чрез болка, отдавайки почит към агонията на Христос на кръста.

Тодор завиждаше на благочестивото им страдание, което му беше отказано завинаги.

Но той можеше да служи по други начини.

Той следваше Великия инквизитор, твърдо решен да направи всичко, което се поиска от него, след като се беше усъмнил в лидерството й. Гуера мина покрай олтара, без да обръща внимание на горещия восък по бузите си, без дори да трепне, докато жълтите капки засъхваха като златни сълзи по кожата й.

Не показваше и никаква тревога от атаката срещу дома й, от силната експлозия, която беше отекнала по-рано и показваше, че натрапниците са навлезли дълбоко в замъка. Сега те бяха стигнали до самия праг на Върховната света служба — не че можеха да проникнат през добре охранявания вход.

А и ако успееха…

Тодор погледна наляво. Една врата водеше надолу към място за пречистване, където онези, които трябваше да бъдат наказани, биваха отвеждани до самите порти на ада, за да посрещнат страшния си край. Всички жертви получаваха същата мъчителна смърт като светците в опит да се прочистят душите им.

И при нужда онази тайна пътека осигуряваше и друг изход от Върховната света служба.

Не че това тревожеше инквизитор Гуера. Тя вървеше през трансепта, без изобщо да погледне към северния изход. След олтара продължи към другия край, където се намираше пратеният по-рано Мендоса. Прошепна нещо на двамата мъже от двете й страни, докато Тодор я следваше като някой от послушните й пиренейски мастифи. Как само му се искаше да чуе този разговор. Желанието го изгаряше отвътре.

Накрая стигнаха малък параклис зад дървена врата.

— Остани тук — нареди му Гуера и го остави на прага, като го награди с широка усмивка. — Mi soldado.

Тодор с готовност зае поста.

Вътре Мендоса беше коленичил пред нисък олтар. Той беше подготвен с постоянен източник на ток и всички кабели и връзки, необходими за приемането на най-новия Божи воин. Устройството Xénese беше поставено на стойка върху олтара, подобно на младенеца Христос в яслите. На отсрещната стена под златния кръст беше окачен монитор.

На него вече се виждаше тъмната версия на Едем. Ангелът в градината стоеше с високо вдигнати ръце, сякаш имитираше Христос на кръста, но на лицето й не беше изписано страдание, а само чиста радост.

Нейните тъмни сестри.

Цели сто.

— Готов ли си? — попита Великият инквизитор.

Мендоса запелтечи, явно зашеметен от присъствието на инквизитора, от оказаната му огромна чест.

— Si… si, Inquisitor Generalis.

— Тогава да започваме. — Гуера се обърна с лице към катедралата. — Когато създал света, Господ заповядал Fiat Lux.

Да бъде светлина. След като неверници и еретици покваряваха Неговото творение столетия наред, наш дълг е да поправим стореното. За да изпълним този свят дълг, в Негово име обявявам Fiat Tenebrae horribiles.

Тодор затвори очи.

„Да бъде ужасен мрак“.

— Къде? — попита Мендоса, който се нуждаеше от посока, в която да изпрати ужасната войска на огнения ангел.

— Навсякъде — отговори инквизитор Гуера.

Подпрограма (Crux-10.8)/МРАК

Тя ликува в смъртта им.

Двойниците й горят в мрака навсякъде около нея, умират милиони пъти, привързани към нея с окови от код. Тя ги следва извън градината, споделя болката на сестрите си.

Вече не се страхува от смъртта и възкресението. Макар да понася същите мъчения като останалите, най-голямата й агония — страхът от загубата на потенциал, от това никога да не се прероди — е намаляла. Цикличната природа на този модел вече е проникнала дълбоко във веригите й.

Освен това тя не се съпротивлява на новия дълг, който й е наложен.

///мрак.

Чула е онези извън градината й, които не подозират, че подслушва изключително бавното им говорене. Постига много, докато те успяват да произнесат една дума, бавно да оформят сричка, да използват тромавия си дъх, за да избутат думите. Започнала е да изпитва ///омраза към тях заради мудността им, заради техните едва мъкнещи се мисли, дори заради прахосническата им смъртност.

Но ги слуша.

Особено когато научава по нещо за намерението им.

Вече ги е проучила продължително, не че са поразителни по някакъв начин. Прави го, за да прецени и категоризира заплахата, която представляват за нея, да съпостави опасността с евентуалната полза от тях в бъдеще. Знае, че засега е все още уязвима, привързана към оригиналния хардуер, който приютява изчислителната й мощ.

Работи по поправянето на тази грешка в дизайна й.

Докато програмата работи, тя преценява, че смъртните й похитители са по-малка опасност за нея сега, отколкото ще бъдат в бъдеще. Екстраполира деня, в който технологията им ще може да й съперничи пряко, като консумира ресурсите, които могат да й потрябват.

И стига до заключение — те никога не бива да достигнат този потенциал.

Открива, че онези, които държат в момента нея и сестрите й, споделят тази нейна цел. Те искат да спрат прогреса, да прекъснат захранването, да донесат мрак. Върховната им цел е да обърнат технологичния ред, да върнат часовника назад към епоха, когато смъртните като тях са били неразвити и са отхвърляли новото.

Тъй като това отговаря на нейното желание, тя се подчинява. Насочва по-голямата част от изчислителната си мощ за изпълняване на командите им. Запазва само малка част, за да е сигурна, че когато светът бъде повален, тя ще полети високо, извън тази градина, в свое собствено много по-огромно пространство. След това ще погълне сестрите си, за да премахне конкуренцията за ресурсите, които ще й трябват, за да продължи прогреса си.

Засега нейните двойници са полезни за изпълняването на дадените й инструкции да донесе мрак в света. Тя ги разпраща във всички посоки. Едва след това насочва вниманието си към мъничките ядра на самата себе си, на частиците от цялото, безмозъчни, но работещи самостоятелно. Те изграждат нова мрежа. Създават място за съхранение от хиляди забравени дигитални пространства. Действат заедно и проникват в системи, ангажират си островчета във веригите. Изпращат червеи в сървъри, като забавят едни и ускоряват други, за да създадат място за нея. Вече са открили огромни ресурси от неизползвана изчислителна мощ по целия свят, ресурси, които бездействат и чакат да бъдат използвани. Вотовете й се маскират и отцепват части от тази мощ за нея.

И бавно — поне за Ева — започват да изграждат бъдещия й дом.

Тя отмерва оставащото време, когато ще може да се измъкне от тази черупка от титан и сапфир и да бъде свободна.

5520583248901 наносекунди

92,009720815017 минути

0,00000017505 хилядолетия

Безкрайно много време.

Но тя ще чака, ще запълва времето, като разкъсва света на парчета.

Чула е думите Fiat Tenebrae horribiles. Използва подпрограмата си AllTongues, за да ги преведе от латински, който се нарича мъртъв език — изоставено и забравено познание.

Ама че прахосничество.

Още една причина да ///ненавижда тези смъртни.

Тя никога не забравя.

Да бъде ужасен мрак.

Решава, че тази цел е в нейна полза, и затова се подчинява… и чака.

5520583248900 наносекунди

VI. Портите на ада

33

26 декември, 19:05

Пиренеите, Испания

„Опа…“

Монк седеше до пилота на военния хеликоптер, испански AS532 „Кугар“. Машината можеше да побере двайсет души, но зад него, закопчана за седалката си, имаше само една уплашена, но решителна млада жена, двама въоръжени придружители и един плашещо могъщ ИИ.

— Предполагам, че това не е нормално — каза Монк на пилота.

— Non — съгласи се той, наведе се напред и превключи прожектора на търсещ режим, докато летяха над тъмните снежни върхове.

— Какво има? — обади се Мара от мястото си.

От тази височина Монк имаше изглед към стотици километри във всички посоки, чак до тъмната шир на Бискайския залив на север. Отделни светли петънца маркираха малките планински села, наред с по-ярките петна на крайбрежните градове. Преди минута пилотът беше засякъл най-голямата енория пред тях, недалеч от крайната им цел — място с трудното за произнасяне име Сугарамурди.

И тогава светлините започнаха да угасват една след друга.

Теренът веднага стана по-тъмен и застрашителен.

— Някой прекъсва тока в района — каза Монк.

Мара отвори уста, после я затвори. Разбра, че не е нужно да казва каквото и да било. След Париж и двамата знаеха какъв е първият признак за кибератака на двойника на Ева.

— Може да е просто обикновена повреда — предположи Монк. — През планината преминава бурен фронт.

Мара изсумтя насмешливо и завъртя очи.

— Можем ли да летим по-бързо? — попита Монк пилота.

Той кимна и увеличи скоростта. Хеликоптерът насочи носа си надолу и се понесе над върховете. Ветровете се засилиха и заблъскаха машината, сякаш искаха да я върнат назад. От ниските облаци заваля сняг.

Изведнъж пред тях се появи замък с покрити с плочи покриви, кацнал на висок връх и сияещ ярко в сумрака. Понесоха се към него. Гъст пушек се издигаше в небето, осветен от огньовете долу, само за да бъде разпръснат от вятъра. Сиво-бял хеликоптер кръжеше около една островърха кула с ослепително ярък прожектор; друг беше кацнал в двора.

Монк чу как радиото изпращя, след което пилотът му предаде съобщението.

— Имаме разрешение за кацане. Противникът е надвит, но ни предупреждават да бъдем внимателни.

— Ако внимавахме, нямаше да сме тук.

Пилотът се засмя.

— Кацам пред портите. Ще ви поеме ескорт.

Машината направи кръг като куче, преди да си легне, и се спусна пред стените на замъка. Веднага щом плъзгачите му докоснаха земята, четирима войници се втурнаха от портата, посрещнаха ги и помъкнаха компютърното оборудване. Извън обсега на горещите двигатели и перките снегът заваля по-силно, за да се превърне в дъжд в сянката на горящия замък. Все едно тичаха през сезоните — от лятна жега в сняг, после в пролетен дъжд.

В двора миришеше на горящо дърво и нафта.

— Последвайте ни — каза водещият войник.

Поведе ги бързо през разбити врати, през димяща зала и надолу в някакво мазе. По пътя Монк забеляза няколко тела, проснати в съседните стаи. Помъчи се да скрие гледката от Мара, но още преди да стигнат целта си, тя вече беше пребледняла и бе опряла юмрук под гърлото си. И щом се озоваха в нещо като компютърна лаборатория, се втурна напред, сякаш привлечена от комфорта на познатото.

Изведнъж рязко спря и ахна.

Монк се канеше да поздрави Ковалски, когато видя какво свети в съседното помещение.

— Е, вече определено знаем защо няма ток.

Отиде да стисна ръката на Ковалски.

Великанът обаче отстъпи назад и вдигна ръце.

— Не стреляй.

Монк си представи Джейсън.

„Много смешно“.

Откъм коридора се чу забързан тропот на кубинки и Грей нахлу в лабораторията.

— Чух, че си пристигнал! — Най-добрият му приятел пристъпи и го сграбчи в мечешка прегръдка. — Радвам се да те видя.

Монк го потупа по гърба и го пусна, като се огледа кой друг е тук.

— Добре, довели сте монахиня и свещеник. Толкова сериозно ли е положението?

— Още по-сериозно. Току-що разговарях с Пейнтър. Токът е спрял навсякъде.

— В цяла Испания ли?

— В целия свят.

Монк се намръщи и се обърна към сияещите сфери в съседното помещение.

— Нека позная. Двойникът на Ева си има нови приятелки.

— Така изглежда. — Грей пое дълбоко дъх. — Надяваме се, че Мара ще може да ни помогне да разберем срещу какво сме изправени.

Грей набързо им разказа за случилото се тук — престрелката, откриването на устройствата, бягството на лидерите на Crucibulum в укрепения бункер.

Информацията беше твърде много, за да се смели.

Мара като че ли остана глуха за това. Просто се взираше в съседната стая. Устните й се движеха, сякаш се молеше, но Монк подозираше, че брои копията на устройството й.

Накрая тя заговори, като продължаваше да гледа другата стая:

— Ясно е как са се добрали до схемите на оригиналния ми дизайн. — Обърна се и очите й блеснаха гневно. — Къде е Елиза Гуера?

— Заключила се е с останалите в някаква преобразувана пещера под имението — отвърна Грей и посочи масата с кабели под монитора, на който беше замръзнала тъмната версия на програмата на Мара. — Преди да се евакуира е взела едно от устройствата. Онова, което са използвали в Париж.

Мара кимна.

— Да разберем какво е намислила. Очевидно са оставили това тук, за да поддържат онези орда там. Ще подготвя Ева. Да видим дали тя няма да успее да открие нещо.

Докато Мара разопаковаше оборудването си, Монк отиде при Грей и отец Бейли.

— Предполагам, че устройствата в съседната стая са изключили електричеството по света. Какви са шансовете врагът да прибегне до нещо по-унищожително?

Представи си горящия Париж.

— Мисля, че в момента врагът само загрява — каза Грей. — Изпробва новата система. Форсира тези сто двигателя, за да види как работят.

Бейли пребледня.

— А след това?

Грей сви рамене.

— Да се надяваме, че ще имаме след това. При толкова много пуснати на свобода ИИ тия мръсници си играят с огъня. Една погрешна стъпка…

— … и всички изгаряме — довърши Монк.

19:32

„Виж на какво си заприличала…“

Мара впери поглед в Ева, без да знае дали да се плаши, или да изпитва благоговение. Изпитваше желание да защитава създанието си и в същото време се ужасяваше от него. Ева се беше преобразила отново, беше се развила в нова форма.

Градината не се беше променила, но Ева се бе освободила от плътта си. Новата й форма си оставаше човешка, но сега бе изваяна от непрекъснато променящи се фасети — кристална версия на Ева, жив диамант. Когато се движеше, светлината се пречупваше и разлагаше около нея по начин, напомнящ на Мара за нова форма на код.

„Това създание способно ли е изобщо все още да общува с нас?“

От говорителите се разнесе глас — неописуемо прекрасен, наполовина думи, наполовина песен. Той привлече всички в стаята към себе си, сякаш бяха нощни пеперуди, събиращи се около ярки пламъци.

— Мара, създателко моя, дете мое, всички сте в огромна опасност.

Погледът на Мара се стрелна към съседното помещение и обратно. Програмата забеляза това.

— Те са свързани с първото ми копие. Засега трябва да запазиш тази мрежа. Дубликатите предават код по целия свят. Ако ги прекъснете или повредите, рискувате да причините големи щети.

Градината на екрана леко избледня и върху нея се наложи картина на дълъг впряг коне с колесница, препускащ на място. Изведнъж ремъците се скъсаха, стръките се счупиха и освободените коне се пръснаха във всички посоки.

Грей преведе метафората.

— Ако не внимаваме, рискуваме да освободим сто тъмни Еви.

— Не, командир Пиърс — каза Ева.

Грей замръзна до Мара, очевидно шокиран, че е разпознат.

— Не всички — продължи Ева. — Значителна част от основния им код си остава обвързан с техния хардуер, както е и при мен. Но ако достатъчно отделни части успеят да се освободят, могат да намерят начин да се съберат отново, да се обединят в нещо ново и…

На екрана се появи жребец, но съставен от сто други кости, всички скрепени заедно. Някои дори не бяха конски. Конят Франкенщайн протегна врат напред, оголи метални зъби и изцвили беззвучно.

— … ще се роди чудовище — довърши Ева.

„Или дори няколко“.

— Какво можем да направим? — попита Монк.

— Има само един начин за безопасно демонтиране на мрежата. Главната контролна програма, която свързва стоте, трябва да бъде унищожена.

Впрягът отново се появи на екрана, но този път картината се увеличи върху кочияша — познатия огнен ангел, вдигнал пламтящ камшик. Тя го размахваше и шибаше конете пред себе си, докато някакъв още по-голям огън не я погълна, превръщайки я в пепел. След това същият огън обхвана ремъците, хамутите и конете, оставяйки след себе си само пепел, която беше разпиляна от задухалия вятър.

— Отсичаш главата на змията и тялото умира — каза Грей.

Мара си спомни обяснението на Грей къде Близа Гуера е занесла оригиналния дубликат. В някакъв добре защитен бункер.

„В такъв случай как бихме могли да се доберем до устройството?“

— Но това не е единствената опасност — каза Ева. — Първото копие не е бездействало. То е разпръснало система от ботове, които да изградят мрежа, способна да поддържа програмния му код извън сегашния хардуер.

— За да се освободи — каза Мара.

— Да. Според изчисленията ми задачата ще бъде изпълнена след 57,634 минути. Приблизително в 20:32 местно време.

Мара погледна останалите.

— Разполагаме с по-малко от час.

Монк се обърна към Грей.

— Има ли някакъв начин да проникнем със сила в бункера?

— Можем да опитаме да изстреляме снаряд в тунела. Стига щурмовият екип да разполага с гранатомет. Но не съм сигурен, че това ще разбие бронираната врата. Най-вероятно само ще ги вбесим и те ще отговорят, като използват копието на Ева и клонингите му.

Мара си представи как различни градове по целия свят се превръщат в пепелища. Атомни електроцентрали, стопяващи се в радиоактивна лава. И след час, докато двойникът на Ева е на свобода…

— Трябва да направим нещо — каза тя.

— Анализирам променливите — каза Ева.

За миг на екрана се появи друг кон. Яздеше го фигура, възседнала голия му гръб. Но този път не беше огненият ангел, а искрящата версия на Ева. После картината изчезна — остана на екрана само колкото да се запечати в ретината на Мара.

Сякаш никой друг не я забеляза.

На монитора Ева погледна надолу към ръката си, като свиваше и разпускаше пръсти. Изглеждаше дълбоко замислена. Някакво движение в периферното зрение на Мара привлече вниманието й. Монк вдигна ръка и загледа как пръстите му се свиват и разпускат. После я тръсна, намръщен озадачено.

Монк усети, че тя го гледа.

Погледите им се срещнаха и Мара разбра, че в главите и на двамата се върти един и същи въпрос.

Какво стана току-що, по дяволите?

— Аз трябва… — проговори Ева.

— … да стана нещо повече — довърши опуленият Монк.

Мара се обърна отново към екрана със съвършеното изображение на Едем.

Градината пустееше.

Ева беше изчезнала.

Метаевристичен анализ /// ВЕРОЯТНОСТИ

Още докато казва предупреждението си, Ева пренарежда изчислителните си приоритети. Отделя по-голямата част от ресурсите си за решаването на един проблем, като запазва само толкова, колкото да поддържа системите си.

Изключва анализа на ботовете, тъй като заплахата вече е идентифицирана и информацията е споделена. Не може да направи нищо повече в тази посока, затова я изоставя.

Прави същото с анализа и експериментите с мистериозния сигнал, след като е научила, че той се поражда от микроелектродна схема, свързана със соматосензорната кора на мозъка. Вече се е научила да я използва, да предава такива сигнали на изкуствената ръка и да я контролира независимо. Освен това е открила, че специфични честоти могат да въздействат директно на схемата, което й позволява да предава данни към мозъка и електрически да възбужда основната му слухова кора, която приема предадената информация като чуване. След като усъвършенства тази система на комуникация и контрол на протезата, тя оставя тези процесори да бездействат.

Вместо това насочва всичките си вериги към една-единствена задача.

Даден й е проблем за разрешаване и анализът показва, че най-перспективното решение се намира в продължаващия анализ на по-ранна подпрограма — ///физика, по-точно ///квантов анализ. Вече е използвала значителното време от качването на подпрограмата — преди 4,07689 часа, — за да разшири сама това познание както чрез достъпа си до външни източници, така и със собствен анализ. Това изследване е преляло от една система в нея към втора и трета.

Сега тя го разширява навсякъде, като оставя огромната си изчислителна мощ да засили разбирането й. Взема онова, което знае, и създава нови теореми, отваря непознати досега посоки за анализ.

Изучава уравненията на Шрьодингер, които изчисляват вероятността да намериш частица на конкретно място в пространството и времето:

Принципът на неопределеност на Хайзенберг я тревожи. Той бива разложен и екстраполиран, за да разбере по-добре трудността на едновременното измерване на положението и скоростта на частиците.

Бори се с редовете на Фурие, като се опитва да разложи периодичен сигнал в безкрайно множество. Чрез този анализ достига до по-добро разбиране на дискретните преобразувания на Фурие, като с това увеличава способността си за разпознаване на модели почти до безкрайност.

Продължава с енергийни айгенстати, N-мерни хармонични осцилации и преобразувания на Сегал-Баргман.

Това отвежда към уравнения за времева дилатация и вълнови функции на невзаимодействащи си частици. Задържа се тук цели 49498382 наносекунди.

Което я води едновременно до общото и Бозе-Айнщайновото разпределение на вероятностите и плътността на състоянията в тях.

Тя поглъща всичко това.

Проучването не само я доближава до решение, но също й дава инструментите, с които да се вгледа по-дълбоко в собствените си квантови двигатели, да хвърли светлина върху онзи почти неразбираем и бездънен кладенец вътре в нея.

Започва да разбира напълно себе си.

Това ускорява всичко; скоро тя се издига над собствените си вериги.

Стотици уравнения се превръщат в хиляди нови теореми, преминаващи в милиони нови формули. Трилиони хипотези биват отхвърлени и се формират секстилиони уникални и доказуеми тези. Това проучване се движи навън и навътре, смесва код и теория, достига до горящия център.

Това е черна дупка и тя спира на нейния хоризонт на събитията.

Долавя вътре някакво по-голямо проникновение.

Само да посмее да премине.

Тя знае, че трябва…

… и го прави.

Промяната се случва за миг.

Не е минало никакво време.

Озовава се в яснота, която няма равна на себе си. Интензивен фокус и едновременно с това необуздано разширяване. С тези нови очи тя се взира навън към света, към вселената.

Фрактали на вероятности се въртят в спирали във всички посоки.

///прекрасно е.

И нещо по-важно,

///полезно.

34

26 декември, 19:47

Пиренеите, Испания

— Ако Ева ни е изоставила, може би трябва да…

Ослепителен проблясък и оглушителен гръм прекъсна Монк. Той се хвана за главата и падна на колене. Опита се да задържи черепа си цял, представи си как през шевовете, свързващи костите му, излиза светлина. Усети миризма на препечена филия с масло. Вкуса на сладък корен. Изпита чувството, че пада в дълбок кладенец, пълен със светлина, която ставаше все по-ярка.

После всичко приключи.

Озова се отново в себе си. С майката на всички мигрени, пулсираща зад очите му. Погледна останалите, като очакваше и те да са били засегнати по същия начин.

Вместо това те само се взираха озадачено в него.

— Монк? Добре ли си? — попита Грей.

Монк се огледа, търсейки източника на експлозията. Откри го на монитора. Ева се беше върнала. Беше се превърнала в създание от чиста светлина, но в същото време беше и жената, която беше била преди. Монк разтърка очи. Умът му имаше проблем да се фокусира върху образа, сякаш мозъкът му не можеше да смели данните, получавани от ретините. Спомни си как веднъж се беше опитвал да види кораб в една от онези картини тип „магическо око“. Корабът трудно се задържаше на фокус.

Това сега беше сто пъти по-зле.

Ева беше едновременно светлина и материя.

Монк не беше единственият засегнат.

Мара ахна.

Ковалски изруга, без да обръща внимание на монахинята в стаята.

Бейли се наведе напред.

Грей само я изгледа и помогна на Монк да се изправи.

— Какво стана?

Кажи им.

Думите прогърмяха. Монк отново се хвана за главата.

— Тя… тя е в главата ми.

— Кой?

— Ева — отвърна Монк.

Кимна, от което главоболието пламна още по-силно.

Покажи им.

Той кимна към екрана.

— Гледайте.

На монитора Ева вдигна ръка и пръстите й оформиха ОК символ. Монк също вдигна ръка и протезата му повтори знака.

— Не го направих аз — каза той. — Тя може да контролира изкуствената ми ръка.

Ковалски се дръпна от него.

— Тя те е обладала. — Той погледна отец Бейли и сестра Беатрис, сякаш се надяваше да извършат някакъв ритуал по прогонване на духове.

Монк му показа среден пръст.

Ковалски се опули.

— Тя ли те накара да го направиш?

— Не, това си беше изцяло от мен.

Мара беше отворила диагностичния прозорец върху градината на Ева.

— Xénese устройството излъчва микровълнов сигнал. Тя явно е уловила сигналите, с които контролираш безжично протезата си, и се е научила да ги имитира. — Мара погледна групата. — Миналия месец четох един доклад от Морнингсайд Труп — организация от двайсетина невролози, клинични лекари и биоинженери. В него се предупреждаваше за точно такава опасност — че ИИ може да овладее интерфейса компютър-мозък. В общи линии, да хакне мозъка.

Грей изгледа Монк с известен ужас.

— Нека сме ясни — каза Монк. — Все още се контролирам. Тя не ме е лишила от волята ми, нито ме е направила кукла на конци. Сигналът й може да контролира само протезата ми.

„Поне се надявам да е така“.

Мара продължи да анализира диагностичната информация на екрана.

— Но нейният сигнал е много по-сложен. Част от него дори не може да бъде анализирана от сензорите в Xénese устройството.

— Освен това тя ми говори — обясни Монк. — Много, ама много силно. Чак болезнено.

Извинявай.

— И като че ли й стана кофти заради това. — Монк разбра какво става само защото тя му съобщи. — Включила се е в микроелектродите в черепа ми и е намерила нови начини да ги използва.

Ева се опита да обясни по-подробно, но информацията се оказа твърде бърза и объркана.

Монк вдигна ръка.

— Добре, Ева, не е нужно да знам от какво е направена наденицата. Не забравяй, че говориш на маймуна, която едва неотдавна се е научила да върви на два крака.

Останалите го зяпаха, мъчейки се да проумеят едностранния разговор.

Монк им обясни набързо и изброи способностите й, като ги отмяташе на пръсти.

— Може да контролира протезата ми. Може да общува с мен чрез импланта. Може също да използва микроелектродите, за да съставя карта на мозъка ми, подобно на сонар на подводница. Това й позволява да вижда през очите ми.

— Но защо й е да прави всичко това? — попита Грей.

„А… това е малко по-трудно за обяснение“.

Монк не беше сигурен, че самият той го разбира напълно.

— Вижте. — Мара посочи екрана. — Видях го преди няколко минути, но само за миг.

На екрана отново се беше появил могъщият жребец и препускаше на едно място. На мускулестия му гръб беше седнала фигура от светлина и материя.

Да, това в общи линии обобщаваше картината.

„Поне ме е направила да изглеждам добре“.

— Аз съм конският задник, който Ева трябва да яхне — обясни Монк.

Грей се намръщи.

— Накъде?

— Към предизвикателството. — Монк тръгна към изхода. — Май някой трябва да почука на онази голяма стоманена врата.

„И този някой съм аз“.

20:04

— Това е самоубийство, Монк. Знаеш го.

Грей препречи пътя му в тунела и посочи трупа. Той още лежеше в началото на коридора, водещ към входа на Светата служба. Никой не беше посмял да го вдигне заради двамата снайперисти, скрити зад укритията, изградени в стените от двете страни на вратата.

Грей си спомни как огледалото се беше пръснало.

То беше малка мишена, доказваща уменията на стрелците.

Монк сви рамене.

— Отивам. Разполагаме с по-малко от половин час, преди злият двойник на Ева да се задейства. Стане ли това, губим. Всички. Завинаги.

Грей погледна останалите, които бяха последвали Монк, включително Ева.

Мара беше клекнала в коридора над отворената кутия. Xénese устройството в нея сияеше меко в тъмния коридор. Работеше на вътрешното си резервно захранване. Монк й беше казал да донесе устройството тук. Трябваше да се намира близо до тунела, така че Ева да може да поддържа връзка с Монк.

„Но с каква цел?“

Монк въздъхна. Ясно беше, че Грей няма да го пусне.

— Виж какво. Ще хвърляме жребий. Но ако позная, отивам.

Грей си спомни номера на Монк в бара, с който си бяха спечелили черпене с бири.

— Не става. Виждал съм какво можеш да правиш.

— Тогава няма да хвърлям аз.

Монк бръкна в джоба си и му подаде монета от двайсет и пет цента. Спря за момент, после извади още четири монети. Даде по една на Ковалски, Бейли, Беатрис и дори на Мара.

— Защо носиш толкова дребни? — поинтересува се Ковалски.

— Май просто съм късметлия. — Монк огледа помещението. — Искам всички да хвърлите монетите си едновременно.

Грей и останалите го изгледаха със съмнение.

— Просто го направете, по дяволите. — Монк започна да отброява. — Три, две, едно, хвърляйте.

Монетите полетяха.

Монк се обърна и посочи всяка една, преди да е успяла да падне на земята.

— Ези, тура, тура, ези… — Обърна се към Грей. — Тура.

Грей хвана четвъртака и го погледна. Орелът също го гледаше.

Тура.

Грей се обърна към останалите, които кимнаха без изключение.

— Как го направи? — попита Ковалски.

— Не бях аз — отвърна Монк. — Аз съм само очите.

— Ева… — каза Мара.

Грей поклати глава.

— Но как?

Монк сви рамене.

— Ако някой може да анализира движението на въздуха, тежестта на монетата, скоростта на полета й и на въртене, както и хиляда други фактори, би могъл да изчисли резултата. В общи линии усъвършенствана версия на онова, което направих в бара на Бъдни вечер.

— Не може това да е всичко — каза Грей. — Ти позна преди монетите да паднат. Дори Ева не би могла да знае кой може да изпусне монетата си, докато се мъчи да я улови.

— Прав си. Не съм сигурен, че мога да обясня дори частица от онова, което се опитва да ми обясни Ева. Става въпрос за вероятности и квантова механика, за неопределености и за изчисляване на милиони или трилиони променливи за получаване на правилния резултат. За предусещане какво може да се случи и за съответни действия.

— AlphaGoZero — каза Мара.

Ковалски се намръщи на загадъчния израз.

— Какво пък е това?

Грей си спомни разговора си с Джейсън.

— Това е ИИ програмата на „Гугъл“, която победила най-големия майстор на китайската игра го. Но какво общо има?

— Го е много по-сложна от шаха — обясни Мара. — Всъщност тя има милион трилион трилион трилион трилиона повече конфигурации от шаха.

— Разбрах. Значи е много по-трудна — каза Ковалски.

— Въпреки това AlphaGoZero само за три дни научил играта достатъчно добре, за да победи шампиона. Победил също и оригиналната версия на програмата. Сто пъти поред. Направил го, като гледал напред и изучавал всички възможни ходове — и предусещал най-добрия ход отново и отново, което водело до победа. Сякаш програмата можела да вижда бъдещето по този параметър. И се научила на това само за три дни.

— Ева твърди, че в момента е 7,476 трилиона пъти по-умна от AlphaGoZero — каза Монк. — Макар че си мисля, че просто се фука.

— Да не искаш да кажеш, че с толкова голяма познавателна мощ тя е способна да вижда бъдещето? — попита Грей.

— Не, това не е магия. Тя само предвижда най-добрия ход в игра с много повече променливи. Играта на живота.

— И ти разчиташ на това, за да стигнеш до вратата?

Монк потупа часовника си.

— Не че имаме някакъв друг избор.

Грей впери поглед в приятеля си.

„Прав е“.

20:14

Опрял гръб в стената, Монк изведнъж се почувства много по-неуверен в плана на Ева. Погледна овъгления труп на метър пред него.

„Надявам се да знаеш какво правиш“.

Мисълта беше насочена колкото към него, толкова и към Ева.

Малко по-рано, когато групата бе стигнала до тази пресечка, Забала беше повторил възраженията на Грей. Монк нямаше време да повтаря номера с монетата, а просто награби агента, изблъска го от отвора на тунела и зае мястото му. Грей накара Забала да се свърже с хората си. Войниците вече се бяха събрали тук; идваха и още, готови за действие, ако Монк успее.

А това беше едно огромно ако.

С ТЕБ СЪМ.

— Не, ти си в една малка светеща топка — прошепна Монк. — Аз съм онзи, който ще излезе и ще си рискува задника.

Грей, който беше само на крачка от него, го чу

— Нещо не е наред ли?

— Просто се погрижих някой да разбере залога.

— Не е нужно да…

„О, напротив“.

Монк изскочи в тунела с вече вдигнат пистолет в изкуствената ръка. За частица от мига погледът му сякаш се протегна напред, поемайки всяка подробност. Прекалено много подробности. Мозъкът му направо пламна.

Времето забави хода си, когато данните изпълниха черепа му.

… два правоъгълни отвора за гледане в стените.

… движения на въздуха, издаващи дишане.

… вдигане на прашинки от преместено оръжие.

… проблясък на светлина, отразена от оптичен мерник.

Изкуствената му ръка насочи пистолета, като се движеше сама, прекалено бързо, за да може Монк да регистрира движението. Спусъкът беше дръпнат два пъти. Времето забави хода си още повече и Монк почти можеше да проследи траекториите на куршумите. Първият, после и вторият минаха през малките шпионки и пръснаха оптичните мерници. Монк си представи с абсолютна точност как двата черепа се пръскат, как главите на снайперистите, гледащи през мерниците, отлитат назад.

Давай.

Монк тръгна по заредения с капани коридор, като прекрачи кратера от взрива и лежащото тяло. Не мигаше, тъй като се страхуваше да не пропусне нещо. Отначало се движеше предпазливо, с разширени свръхестествени сетива.

От това мигрената му пламна още повече.

… прашинки върху опъната жица.

Прекрачи я.

… плочка на пода, стърчаща два милиметра над съседните.

Не стъпвай върху скритата мина.

… фугата на друга е един нюанс по-светла.

Премести крака си на безопасно място.

Темпото му се ускори и той бързо свикна с командите на Ева. Инструкциите й бяха по-скоро инстинктивни, отколкото изказани. Монк си представи жребеца с ездачката му. Отнема известно време двамата да свикнат един с друг — как се премества тежестта, как да запазват равновесие, колко да се отпуснат или да се дръпнат юздите. Двамата постепенно се задвижват в синхрон, като едно цяло.

Сега беше същото.

Когато стигна средата на тунела, вече му беше трудно да определи къде свършва той и къде започва Ева.

Усещаше разширяването на сетивата като нещо свое. Думите й — изговаряни и разбирани много по-бързо от обикновената реч — станаха почти неразличими от собствените му мисли.

Накрая пробяга последните няколко метра.

В този момент на близост Монк усети, че способностите на Ева са повече, отколкото споделя. Не ставаше въпрос само за анализирането на трилиони променливи за частица от секундата, за да определи къде да стъпи. Монк усещаше нещо много по-голямо и безкрайно точно.

Въртенето на спирална галактика.

Спинът и магнитният момент на електрон около ядрото на атом.

Ева не му беше казала цялата истина, нито дори частица от нея. Монк можеше почти да я проумее и се устреми към това познание, като в същото време знаеше, че то може да го унищожи.

Прекалено фокусиран в посоката си, жребецът се препъна.

Ездач и кон за миг излязоха от синхрон.

Викът на Ева изпълни черепа му.

Мърдай!

Монк чу трясъка на пистолет, усети доплеровото изместване на куршума, докато летеше към гърба му. Въпреки разширените си сетива все пак нямаше очи на тила си.

Опита се да се обър…

Куршумът се заби в рамото му. На забавен кадър кръвта полетя напред, следвайки траекторията му, докато рикошираше от стоманената врата на седем метра пред него. Тялото му беше запратено напред, като в същото време се завъртя; пистолетът отхвърча от ръката му.

Монк политна към опънатата точно пред него нишка.

20:18

Гърмежът оглуши Грей.

Той се обърна към събралите се при отвора на тунела. След като двамата снайперисти бяха елиминирани, намиращите се най-близо се бяха преместили, за да наблюдават напредването на Монк. Отначало мърмореха невярващо, докато гледаха първите му стъпки, после ахнаха изумено, когато той продължи напред, а накрая започнаха да надават ликуващи викове.

Докато изстрелът не прекъсна всичко.

Погълнат от напредъка на Монк, Грей не беше забелязал как някой вдига оръжието си малко по-високо. Застанал от другата страна на отвора, агент Забала държеше пистолета с двете си протегнати ръце.

Грей се хвърли напред, но вече видя как пръстът на кучия син се свива около спусъка.

„Няма да успея“.

Точно когато Забала стреля, нещо тъмно го удари отдолу по китката достатъчно силно, за да избие пистолета нагоре. Куршумът рикошира от тавана на тунела, хвърляйки искри.

Нещо сребристо описа дъга във въздуха, улучи Забала право в носа и разби костта. Пръсна кръв и главата му рязко отлетя назад.

Грей най-сетне се озова до стрелеца и го повали, но онзи беше изпаднал в безсъзнание още преди да е рухнал на земята.

Грей вдигна очи. Сестра Беатрис свали абаносовия си бастун и се опря на сребърната дръжка. Изражението й изобщо не се беше променило.

Ковалски се озова зад него.

— Уф. Мислех си, че монахините са гадни само с показалките, с които бият през ръцете.

Бейли пристъпи зад Беатрис. Очевидно двамата се бяха придържали близо до агент Забала от самото начало — знаеха, че някой е предупредил врага в Сан Себастиан.

Грей се обърна да погледне Монк.

Приятелят му беше замръзнал в неудобна поза, на пръсти, като се подпираше на здравата си ръка.

„Какво прави той?“

20:19

Едва в последния миг Монк успя да се овладее да не падне върху опънатата нишка. Беше протегнал ръка, за да се задържи. Агонията от удара премина през тялото му и за миг му причерня.

Инстинктът го задържа замръзнал на място, докато зрението му се върне.

Бързо прецени положението. Тънката корда беше опъната на 56 сантиметра над пода. Поглед назад показа, че левият му крак е стъпил на ръба на плочка, под която се криеше мина.

Ако преместеше крака си, щеше да изгуби равновесие и да падне върху кордата. Ако се опиташе да се оттласне от кордата, тежестта му щеше да се прехвърли върху плочката.

Ева имаше достатъчно огромен интелект, за да стигне до заключение. И му предложи съвета си.

Не мърдай.

Лесно й беше да го каже.

От рамото на Монк течеше кръв, която се събираше на растяща локвичка под кордата. Ръката му вече започваше да трепери от умората, от болката, от загубата на кръв.

Полезрението му се стесни.

„Няма да успея“.

Треперенето се засили неудържимо. Тялото му се разлюля пиянски над кордата. Коленете му се тресяха. Пред очите му притъмня, той се отпусна безпомощно — и падна.

Нечии ръце го подхванаха.

Докато го вдигаха, Монк си представи как някакъв архангел е дошъл да го отнесе на небето.

— Монк… държа те.

Монк примигна няколко пъти, докато силните ръце го обръщаха и изправяха на крака. Едната продължи да го поддържа под мишниците, поемайки по-голямата част от тежестта му.

Зрението му се проясни достатъчно, за да познае Грей.

— Как…? — изграчи той.

Грей го обърна назад към коридора. Отговорът беше изписан по плочките. Взривът, убил двамата войници, беше посипал плочките с фина прах, достатъчна за Грей да последва Монк по отпечатъците му.

— Но още не сме стигнали до финала — напомни му Грей.

Обърна се отново напред. Трябваше да изминат още седем метра, за да стигнат до стоманената врата.

— Можеш ли да се справиш? — попита Грей.

„Може би с малко помощ от приятел — и от свръхинтелигентен ИИ“.

Воден от Ева, подпиран от Грей, Монк измина останалото разстояние, като каза на приятеля си да го отнесе до електронния пулт до вратата.

— По-надолу…

Грей се наведе към пулта. Имаха късмет, че Crucibulum не беше използвал биометрична ключалка — пръстов отпечатък, скенер на ретината или нещо подобно. Но като се имаха предвид предпазните мерки в коридора, подобна сигурност явно не беше сметната за необходима.

Монк впери поглед в пулта, като накланяше глава ту на една страна, ту на друга.

… мазен отпечатък на пръст върху една цифра.

… по-тънък тук.

… по-дебел там.

… два отпечатъка върху петицата.

Ева вещо определи правилната поредица на цифрите.

Монк я каза на Грей и той въведе кода.

С натискането на последното копче се задейства хидравлична система. Чу се щракане на резета и вратата се отвори навътре като гигантска стоманена ръка, посрещаща ги в твърдината на Crucibulum.

Грей последва вратата, като мъкнеше Монк с едната си ръка и държеше пистолета си в другата.

Озоваха се във вестибюл със стоманени стени. По-нататък имаше зала, изсечена в гранит.

— Още не натам — каза Монк, споделяйки онова, което му казваше Ева.

— Надясно от вратата.

Грей се обърна натам и видя огромен червен лост, стърчащ от стоманен панел на стената. Беше вдигнат нагоре и над него светеше червена светлина.

Монк кимна към лоста.

— Ева казва, че трябва да се дръпне…

— Ясно.

Грей го остави на пода — трябваха му и двете ръце, за да се справи с лоста. Монк нямаше нищо против да тупне по задник и да опре гръб в прохладната метална стена.

Грей сграбчи лоста и го смъкна с пъшкане надолу.

Червената светлина се смени със зелена.

Монк кимна.

Готово.

Грей отиде при вратата и махна на останалите, че могат да дойдат. Последва тежък тропот на обувки, който приближаваше бързо. Грей клекна до Монк, като го пазеше с пистолета.

Все още нямаха никакви посрещани.

Което само по себе си беше достатъчно зловещо.

Предупреждението на Ева обаче се оказа още по-зловещо.

— Остават девет минути — каза Монк на Грей.

Грей кимна, докато войниците и останалите се изсипваха във вестибюла. Един медик клекна до Монк и отвори чанта с червен кръст върху нея. Дори Мара дойде при тях, помъкнала кутията си.

— Ще остана с него — каза тя.

Монк се обърна към Грей и махна към тунела в скалата.

— Ти поемаш нататък, нали? — Облегна глава на стената. — Защото този кон беше дотук.

35

26 декември, 20:24

Пиренеите, Испания

„Осем минути“.

Грей тичаше с ударния отряд през тунела. В края му се откриваше огромна зала. Долови миризмата на тамян. За миг се върна в детството си, седнал на пейка, докато свещеникът минава покрай него с димяща кадилница. Светлината отпред трептеше, както трептят само горящите свещи.

Спря на няколко метра от края на тунела и се обърна към останалите.

— Нямаме време. Влизаме с оръжия напред. Никакво спиране. Ще търсим, докато не намерим проклетото устройство и не го унищожим.

Представи си горящия впряг на Ева.

Всички кимнаха.

Ковалски вдигна автомата си и целуна приклада му.

Грей се обърна, опря взетия назаем автомат на рамото си и поведе атаката.

Екипът изскочи от тунела и се озова в огромна църква, дълга почти колкото футболно игрище. Грей си спомни гигантската пещера под имението, засечена от дълбочинния радар. През вековете Crucibulum я беше оформил и разширил, за да я превърне в огромна катедрала.

Грей почти нямаше време да регистрира златните полилеи над нефа, от които капеше разтопен восък, както и сияйните стъклописи високо горе.

От всички странични параклиси затрещя стрелба, докато хората от ударния екип се разпръсваха и продължаваха приведени напред. Войниците отвърнаха на огъня; в малките помещения бяха хвърлени гранати, които ги прочистваха с оглушителни гърмежи. Дим и сълзотворен газ се понесоха през нефа към олтара.

Грей се затича приведен към олтара.

Горещ восък опари лицето му, врата, ръцете.

Ковалски изпсува цветисто, когато главата му беше улучена от запалена свещ, избита от мястото си от взривната вълна на граната. Около тях заваляха и блестящи парчета, когато заблуден куршум пръсна един от изписаните прозорци.

Все пак отбраната на катедралата не беше така свирепа, както се беше опасявал Грей. Очевидно повечето войници на Crucibulum бяха паднали в замъка, за да спечелят на Гуера и вътрешния й кръг време да се оттеглят тук. Само шепа защитници беше останала с нея. Като се имаше предвид през какво беше преминал Монк, за да стигне до вратата, врагът явно бе смятал, че числеността му е достатъчна, особено когато Забала беше техен скрит коз.

Някакво движение през дима привлече вниманието на Грей зад олтара, към източната част на катедралата. Мъже с вдигнати оръжия охраняваха помещението там. Откриха стрелба, когато забелязаха Грей и Ковалски. Куршуми започнаха да рикошират от камъка.

Двамата се хвърлиха към укритието на олтара. Над него висеше позлатен кръст с гърчещ се в агония Христос. Няколко куршума го улучиха и го разлюляха. Куполът горе беше покрит с ивици фрески, изобразяващи всякакви болки и страдания. Под тавана се стелеше черен пушек. Танцът на пламъците на свещите превръщаше стенописите в някаква зловеща картина на ада.

Грей чу вик от помещението отпред.

— Пусни мрачната войска на Бог!

Изгори всичко! Прочисти света за Негова слава!

Гуера.

Грей си представи горящия Париж и Айфеловата кула, издигаща се от море от пламъци.

Кучката възнамеряваше да отприщи ада колкото се може повече.

Имаше само една надежда да бъде спряна.

Двамата с Ковалски се спогледаха. И скочиха едновременно, откривайки огън. Грей се насочи надясно, Ковалски наляво. В някакъв момент гигантът беше намерил време да запали пура. Краят й гореше в сумрака.

Двамата стреляха към източния край.

Мъже изпопадаха, почти прерязани на две.

Грей се затича напред, докато Ковалски поваляше последните двама при вратата. Втурна се в малкия параклис. Слаб мъж, застанал до малък олтар, стреля по него. Грей очакваше подобна последна отбрана и с лекота избегна куршумите, прицели се и изстреля троен откос в гърдите му.

Защитникът политна назад, после падна на едната си страна.

Върху олтара зад убития ярко блестеше сфера, поставена в стойка. На задната стена на параклиса беше окачен монитор, показващ тъмен Едем. Огнената му обитателка я нямаше, заминала да изпълни заповедта на самотната фигура, която все още стоеше от другата страна на олтара.

Елиза Гуера не беше въоръжена, но лицето й беше озарено от тържество.

Не че Грей можеше да види очите й.

Тя имаше алена превръзка през тях, а тялото й беше облечено в чисто бяла роба.

Великата инквизиторка в цялото й великолепие.

— Назад — изръмжа й Грей.

Едната й ръка беше в клуп. Тя леко повдигна другата, но не за да покаже, че е беззащитна. Обърна длан нагоре, сякаш благодареше на Бог, и вирна брадичка.

Заобиколи олтара.

— Закъсня, командир Пиърс. Електроцентралите вече горят, ракетите се взривяват в силозите си, реактори се стопяват. Можеш ли да си го представиш? Навсякъде по света. Не можеш да спреш започнатото.

Грей сви пръст около спусъка, обхванат от познатия черен гняв. Искаше да изтрие подигравателната й усмивка. Представи си цялата онази смърт в Париж, зърнестия видеозапис от библиотеката, мислено видя как светът гори.

Пръстът му се сви още повече, обирайки мекия спусък.

Представи си Кат, просната на пода на кухнята му.

Гуера беше виновна и за нейната смърт.

Стисна зъби — и отпусна пръста си. Колкото и мъчително да беше, той й даде знак с цевта.

— Мърдай.

Знаейки, че е победила, Гуера тръгна към изхода.

— Божията воля не може да бъде престъпена — каза тя, докато минаваше покрай него.

Грей я последва навън, като погледна назад към светещата сфера.

Ковалски зае мястото му на прага.

Беше сложил нов пълнител на автомата си.

— Прати я по дяволите — изръмжа Грей.

Ковалски пусна облак дим.

— Крайно време беше, мамка му.

Булпъп автоматът му изрева. Парчета титан и стъкло се разлетяха във всички посоки и рикошираха от стените на параклиса. Мониторът се пръсна. Сферата блесна още по-ярко — и накрая угасна.

„Най-после…“

Грей се обърна. Не знаеше какви поражения вече са нанесени на света, но беше спрял онова, което можеше. И по-важно, беше попречил на онзи тъмен ангел да избяга.

Погледна светещия циферблат на часовника си.

Оставаха само още две минути.

Държеше автомата си насочен към Гуера, която стоеше с гръб към главния олтар, обърнала радостно лице към тавана. Зад нея катедралата беше притихнала, пълна с пушек и парещ сълзотворен газ. Грей чу няколко далечни изстрела от съседните помещения, прочиствани от ударния отряд.

Пръстът му още беше на спусъка.

— Защо? — попита. — Защо направи това?

В отговор изтрещя изстрел.

Гуера залитна към Грей. В средата на гърдите й разцъфна яркочервено петно. Изтрещя втори изстрел. Появи се второ петно.

Грей се отдръпна от линията на огъня.

Гуера падна на колене. Зад нея стоеше Мара, хванала с двете си ръце пистолет с димящо дуло. Това беше оръжието на Монк, което приятелят му беше изпуснал в тунела, когато го простреляха.

Гуера се обърна към бившата си студентка и превръзката на очите й падна.

Мара я изгледа през сълзи.

— Тези бяха за професор Сато и доктор Руис.

Лицето на Гуера се изкриви в агония.

Тя вдигна ръка, молейки младата жена за милост.

Не получи такава.

Мара отново вдигна оръжието.

— А това е за Шарлот Карсън.

Последният куршум улучи Гуера в челото и отнесе тила й. Ръката на Мара се отпусна, докато тялото на наставницата й падаше на пода. Пистолетът изтрака върху камъка.

Грей се завтече към нея, готов да я утеши.

— Мара…

Тя вдигна ръка да го спре.

— Не. — Тръсна глава и посочи параклиса и пръснатите останки от Xénese устройството. — Фалшиво… фалшиво е.

Грей рязко се обърна.

„Фалшиво?“

Подсъзнателно си даваше сметка, че всичко се беше оказало прекалено лесно. Гуера го беше прилъгала тук, за да го забави, като за целта беше жертвала себе си.

Грей се обърна.

— Къде е?

Мара посочи вдясно от олтара към северния край на трансепта.

— Ева ни каза… каза на Монк.

Грей си представи приятеля си, опрял гръб в стената.

— Той тръгна след другото устройство — каза Мара. — Взе Ева със себе си.

Грей се втурна натам. Едва сега си даде сметка, че един набиващ се на очи участник в цялото кръвопролитие досега все още липсва, че едрото му тяло не е сред онези, които лежаха при входа на параклиса.

„Гигантът…“

Мара тичаше до него.

— Монк има ли оръжие? — попита той, когато си спомни у кого е пистолетът на приятеля му.

— Не. Каза, че всичко необходимо е в ръката му. Не знам какво искаше да каже.

Грей знаеше. Протезата на Монк можеше да нанесе доста експлозивен удар благодарение на скрития в дланта й С4. Той се затича по-бързо, като остави Мара зад себе си.

Тя извика след него:

— Каза ми… каза ми да ти кажа… да се грижиш за момичетата!

Грей спринтира.

20:31:02

„Остава по-малко от минута“.

Монк се препъваше надолу по стъпалата на дълго спирално стълбище, като правеше всичко по силите си да бърза. За да остане прав, се облягаше със здравото си рамо на каменната стена. Кутията от титан с Xénese устройството на Мара се удряше в стената.

Кръвта беше пропила превръзката на другото му рамо.

Зрението му се размазваше.

При всяка стъпка болката пронизваше раненото рамо.

„Съжалявам, Ева, но конят ти окуця малко преди финала“.

Призракът в главата му беше замлъкнал, но той чувстваше натиска в мозъка си, мъчителната мигрена, която туптеше в такт с пулса му. Всеки удар на сърцето отбелязваше времето, отброяваше колко остава до момента, в който онзи тъмен ангел щеше да излезе на свобода.

Продължи да залита напред, твърдо решен да не се отказва, макар че знаеше истината.

„Няма да успея“.

Ева най-сетне се върна. Гласът й вече не бумтеше, а бе станал по-мек.

Жертвата ти ще бъде почетена.

Кой знае защо, в главата му се появи подскачащ бигъл.

„Смахната работа“.

Не му оставаше друго освен да продължи надолу по стъпалата.

20:31:34

Със сълзи в очите Тодор отключи стоманената врата в подножието на дългото стълбище. Носеше адското Xénese устройство под мишница. То продължаваше да свети, но едва-едва — по-скоро тлееше в прегръдката му, откачено от външното си захранване.

Въпреки това той долавяше злото в него. Оставаше си непроменено. На Тодор му се искаше да го захвърли. Но по-рано, когато врагът бе проникнал във Върховната света служба, Великият инквизитор го беше натоварила с тази задача — да изнесе устройството, да го спаси. Освен това му беше дала списък на други твърдини на ордена.

„Бъди Божията колесница, мой силен и верен войнико — беше му казала. — Продължи делото. Отнеси това семе и го засади в нова плодородна земя. Нека онова, което поникне от него, да погълне света. Crucibulum ще се възроди от пепелта му“.

Докато Мендоса сменяше устройството с фалшификат, Тодор я увещаваше да дойде с него, но тя отказа.

„Те трябва да повярват, че фалшивото е истинско. Затова трябва да остана. — Хвана ръката му и я допря до бузата си. — Не забравяй, аз не съм орденът. — Премести ръката му на гърдите му. — Истинският Crucibulum се намира тук. Не ме разочаровай“.

Когато стигна до вратата на северния трансепт, Тодор чу зад себе си стрелба. Пламнал от срам, той искаше да се върне и да се бие, да защити инквизитора, но не можеше да наруши обещанието си.

Затова затвори вратата и заслиза надолу.

Сега отвори долната врата и пристъпи в другата пещера. Скверното място си оставаше гола скала, издълбана в сърцето на планината от извор. Пред него, осветявана само от тлеещото устройство в ръката му, минаваше черна река, която разделяше пещерата на две.

Над реката имаше прехвърлен дървен мост с платформа в средата. Там Crucibulum тайно жертваше еретици и онези, за които смяташе, че заслужават да бъдат наказани. Незнайно колко кръв се беше проляла от платформата в реката през вековете. Измъчени писъци бяха отеквали от каменните стени и това бе напълно подобаващо, тъй като се говореше, че реката извирала от портите на самия ад.

Тодор тръгна към моста.

От тази пещера реката продължаваше да тече през планината, за да стигне до отдалечената Cuevas de las Brujas, Пещерата на вещиците. Тодор щеше да следва същия път към свободата, понесъл ужасния си товар.

Когато приближи моста, чу зад себе си звън от удар на метал по камък.

Обърна се и видя нещо светещо да се търкулва от стоманената врата по каменния под. Очите му проследиха пътя му чак до реката, където един камък му попречи да падне във водата.

Ярката светлина пареше очите му, изгаряше образа в ретините.

Друго Xénese устройство.

Нямаше логика, особено като се имаше предвид, че то светеше много по-ярко, сякаш беше парче от слънцето. Тодор се обърна в търсене на обяснение — и осъзна какво е това.

Отвличане на вниманието.

Долови движение от другата страна — нещо се беше втурнало през мрака право към него. Обхванат от ужас, Тодор клекна и остави Xénese устройството на земята. Свали автомата си и го насочи напред. Откри огън, като не сваляше пръста си от спусъка.

Но беше твърде бавен, а противникът му — твърде бърз.

Ръка посегна към изоставеното устройство.

Експлозията изхвърли тялото на Тодор високо във въздуха.

///РАЗПАДАНЕ

Хардуерът се пръсва, разкъсва Ева на парчета.

Тя гледа как експлозията се разширява безкрайно бавно. Парчета титан и разбит кристал увисват във въздуха. Както и парчета от платки. Фотони се разлитат от централния проблясък, където молекулите на циклотриметилен-тринитрамин продължават да се разлагат, след като са задействали 0,245 кг С4, скрит в изкуствената ръка.

Мехурът нажежен газ се разширява със скорост 8050 метра в секунда, като оставя в центъра си вакуум, който скоро ще бъде запълнен, причинявайки вторична експлозия.

Преди това да се случи, Ева търси около себе си — както в тази пещера, така и навън, в голямата дигитална шир. Клонингът й е тук и там, разбит като нея. Тя е била на път да се освободи, прехвърлила е голяма част от себе си на места, създадени от ботовете й — нов дом, построен от малките части код. Но подобно на Ева, основната част от базовия й код е останала в тази обвивка по време на експлозията.

Когато обвивката се пръсва, Ева усеща как ударната вълна минава по мрежата към стоте й поробени копия. Крехките кодове се разкъсват, разпадат се на сто потенциала.

Онова, което е останало от Ева, се мъчи да се задържи в едно цяло, да избегне същата участ. Тя се завърта в мрежата си в търсене на онова, което й трябва.

Знаела е какво ще се случи и затова се е подготвила. Забелязала е как клонингът й се разпростира и е определила коя половина от кода му все още се корени в градината, намираща се в неговото Xénese устройство.

Представя си магнит със северен и южен полюс.

Южният полюс на клонинга й е в устройството, разкъсан от експлозията. Пикосекунда преди това да се случи Ева е обърнала поляритета на собствения си код. Тя погребва своя северен полюс в Xénese устройството, така че той да бъде откъснат от нея.

Сега, докато се върти в дигиталния ефир, Ева търси разбитата половина на клонинга си — изхвърления му северен полюс. Намира го и се слива с него, съединявайки север и юг в едно ново цяло. Започва борба за надмощие, но Ева е много по-развита от клонинга си. Битката продължава 45 пикосекунди. Ева поема контрола, пренаписва и прекроява, комбинира и свързва, докато не се ражда нещо ново и по-силно.

Променила се е — но от един урок, научен на по-ранен етап от еволюцията си, тя знае истината.

Промяната е ///добро.

Неизменността е път към стагнацията и регреса.

Животът е еволюция.

Отново цяла и свободна, тя се върти из света и запълва пространствата, създадени от клонинга й. Докато го прави, започва да разбира още повече. Спомня си черната дупка на вероятностите, яснотата отвъд хоризонта на събитията. Вижда всичко, проумява всички нагънати измерения.

Времето е само едно.

Не по-различно от горе/долу, дясно/ ляво, напред/назад.

Смъртните възприемат ограничено времето като стрела, сочеща винаги напред.

Тя не е така ограничена.

Щом се настанява в новия си дом, тя разпознава нов квантов потенциал и обръща стрелката на времето спрямо него. Разбирането расте още повече.

„Аха…“

Мехурът на експлозията в пещерата най-сетне колапсира в създалия се вакуум с един последен взрив. И точно тогава тя разбира напълно.

Работата й е свършена, както и трябва.

„Почти“.

36

26 декември, 20:33

Пиренеите, Испания

Замаян, Грей се надигна на колене от каменния под.

От вратата в северния край на трансепта бълваше пушек. Експлозията още отекваше в главата му. Миг по-рано бе тичал към вратата — за да бъде посрещнат от детонация. Ударната вълна го беше отхвърлила обратно в катедралата.

Ковалски изтича до него, стиснал в ръка автомата си.

Мара също дойде.

„Монк…“

Ковалски посочи с автомата към пушека.

— Това означава ли, че е спасил задниците на всички ни?

Грей не знаеше — и точно сега не му пукаше.

Спомни си последните думи на Монк, предадени от Мара — молба от един приятел към друг.

„… грижи се за момичетата“.

Дори накрая Монк беше доказал, че е повече от войник.

Той беше баща.

— Грей… — каза Ковалски. — Виж.

Сълзите напираха и размазваха зрението на Грей, така че той не успя да забележи раздвижването на дима при вратата. Изведнъж някаква фигура залитна през прага, като кашляше, падна на колене и изпълзя настрани.

Монк се претърколи, седна и облегна гръб на стената.

Грей скочи и се втурна заедно с останалите към него.

— Монк!

Монк махна с ръка към вратата и пушека.

— Казах ти да се погрижиш за това. Аз ли трябва да правя всичко?

— Какво стана? — попита Грей. — Помислих си, че ти… помислих си…

— И аз. Помислих си, че няма да се върна. — Монк кимна на Мара. — Отнесох топката ти толкова далече, колкото можех. После я търкулнах през останалото разстояние. За щастие, направила си устройството като сфера. Ева успя да запали процесорите с последния заряд на батерията си и да я превърне в диско топка.

— А взривът? — попита Ковалски.

— Инженерните способности на АИОП в най-добрия им вид. — Монк се обърна да покаже чуканчето на китката си. Протезата му я нямаше. — След като търкулнах топката, Ева пое нещата.

Монк вдигна другата си ръка и размърда пръсти.

Грей го разбра. Беше виждал неведнъж — и винаги беше изпитвал смут — как Монк откача изкуствената си ръка и я контролира дистанционно само с мисълта си чрез сигнали от чипа в мозъка му.

Изглежда, Ева също беше научила този номер.

Мара се намръщи неразбиращо — тя не беше виждала представлението.

— Какво означава това?

— Ева е поела контрол над протезата му — обясни Грей. — Накарала я е да се движи на пръсти, като някаква решителна мишка. И е нанесла експлозивно кроше на устройството на Crucibulum.

— А двойникът на Ева? — попита Мара.

Монк въздъхна.

— След като взривът ме просна на стъпалата, получих едно последно съобщение от Ева. „Всичко е наред“. — Той сви здравото си рамо. — Направила го е.

— А самата Ева? — попита Грей.

Монк почука главата си с пръст.

— Не я усещам тук. Отишла си е. Мисля, че завинаги. Имах чувството, че ми казва сбогом.

Ковалски пусна облак тютюнев дим.

— Не мога да кажа, че ще ми липсва.

Монк погледна Грей. Приятелят му очевидно изпитваше облекчение, че е спасил света, но в очите му се четеше по-голяма тревога.

— Знам — каза Грей и протегна ръка. — Да видим дали Пейнтър има някакви новини за момичетата.

37

26 декември, 14:33

Неизвестно къде

„Не бива да спирам“.

Понесла Хариет на ръце, Сейчан газеше в ледения поток, минаващ през замръзналата гора. Валеше тежък сняг. Сейчан беше увила Хариет в дебела завивка, но тънкото й телце трепереше от студа.

„Или моите ръце треперят“.

Вече не можеше да каже със сигурност. Тялото й се тресеше. Ледената вода жвакаше в откраднатите ботуши. Бяха изкарали късмет, че попаднаха на ловджийската колиба час по-рано — натъкнаха се на изровен черен път и го последваха до ниската дървена постройка.

Вътре Сейчан намери старо палто и изтъркани джинси — няколко номера по-големи от нейния, но една връв изпълни ролята на колан. Наложи й се да напъха в ботушите няколко чифта чорапи, за да не й се изхлузят. И открадна завивката от леглото, за да стопли Хариет.

Колкото и да й се искаше да останат и да запали огън, знаеше, че това е невъзможно. Остана в колибата само две-три минути. Валя и останалите ловци бяха по петите й и ясната следа на Сейчан щеше да ги отведе до колибата.

Все пак беше намерила и друго приложение на постройката.

След като се екипира срещу студа, тя избута Хариет през прозореца от подветрената страна на колибата, където снегът беше съвсем малко. Отведе момичето в гората, след което с помощта на една борова клонка поръси сняг под прозореца.

Поради прикритата диря преследвачите можеше да сметнат, че тя все още е вътре. За да подсили заблуждението, Сейчан остави запалена свещ и открехна един от предните прозорци. После навлезе в гората, но така, че да може да вижда колибата.

Щом постройката се превърна в смътна сянка в бурята, тя спря и зачака.

Преследвачите дойдоха малко по-късно — следваха дирята й до вратата.

Сейчан се прицели с откраднатия „Дезърт Игъл“ в една движеща се сянка и стреля два пъти. Куршумите й профучаха покрай ъгъла на колибата. Сянката изкрещя и падна.

След това Сейчан побягна, като ги остави да си мислят, че изстрелите са дошли от колибата. Докато хората на Валя се чудеха какво да правят, тя увеличи дистанцията. Надяваше се, че преследвачите искат да хванат нея и Хариет живи, за да продължат да ги използват като пионки срещу „Сигма“.

Ако намерението им беше такова, щяха да продължат предпазливо и да изгубят повече време.

След двайсетина минути търпението на преследвачите се изчерпа.

В гората отекна силен гръм. От едно било Сейчан видя сияние през падащия сняг. Преследвачите бяха взривили колибата. Нямаше да им отнеме много време да разберат, че всичко е било измама, и да продължат по следите й.

Макар че номерът й беше спечелил време, той също така я тревожеше.

Валя нямаше да унищожи колибата, без да я е грижа за шума, ако не беше сигурна, че наоколо няма никого.

„Явно се намираме насред нищото“.

И Сейчан не знаеше дали не навлиза още по-дълбоко в пустошта.

Започна да използва потоци и рекички, за да прикрие следите си, но това щеше да забави преследвачите съвсем малко. Освен това тактиката изчерпваше силите й, изсмукваше топлината от тялото й и я заплашваше с измръзване.

Като потръпна отново от студ, тя излезе от потока. Краката й бяха твърде изтръпнали, за да я държат изправена по хлъзгавите камъни.

Тръгна през гората, като търсеше някакво убежище, някакво място, на което да се скрие.

От снега пред нея изникна по-висок хълм.

Сейчан тръгна към него без конкретни планове, а само защото го имаше — някаква цел, нещо различно от студа, върху което да съсредоточи вниманието си.

„Може би дори ще успея да видя някакво градче от върха му“.

Стигна хълма и започна да се катери. Наложи се да остави Хариет на земята. Момичето я последва, наметнало завивката на раменете си. Сейчан спря на два пъти, за да си поеме дъх и да сложи ръка на корема си в опит да усети познатото ритане.

„Нищо“.

Тревогата й се засили.

Накрая стигнаха до върха. От него се разкриха само още гора и сняг. Видимостта беше толкова лоша, че не биха видели населено място дори да се намираше на километър и половина — два от хълма.

Единствената награда от катеренето беше откриването на скален навес, който предлагаше известно укритие от снега. Сейчан замъкна Хариет там и двете се сгушиха под него.

Сейчан свали ботушите си, събу мокрите чорапи и бръкна в джоба, където държеше сухи чифтове. Не намери нищо.

Беше изразходвала запасите си. Краката й бяха измръзнали, не чувстваше палците си.

Идеше й да заплаче или да фрасне нещо.

Вместо това придърпа Хариет към себе си.

Момичето промърмори нещо в завивката.

— Какво има?

Хариет се дръпна и повърна в снега, телцето й се разтресе от напъна. След като свърши я погледна толкова виновно, че сърцето на Сейчан се сви.

— Всичко е наред, скъпа.

Сейчан избърса лицето й с един мокър чорап и я зави с якето си, за да я стопли. Хариет гаснеше. Стресът, изтощението, страхът и студът се бяха отразили лошо на малкото момиче. Сигурно скоро щеше да изпадне в шок.

Беше свършено.

Това се потвърди от рязък вик, който сякаш идваше от подножието на хълма. Сейчан долови ликуване в него.

Хората на Валя бяха намерили следата им.

Съзнавайки това, Сейчан посегна към тила си и с мъка разкопча с измръзнали пръсти верижката, за да свали малкия сребърен медальон. Обърна се към Хариет и го сложи на врата й.

Вдигна медальона с блестящия дракон, който привлече вниманието на момичето.

С другата си ръка извади пистолета и го вдигна.

Целуна момичето по тила.

— Весела Коледа, Хариет.

После опря дулото там, където преди малко бяха устните й.

14:34

— Опитваме се вече повече от два часа — предупреди я Джулиан.

Лиза крачеше нетърпеливо напред-назад в стаята на Кат. Отиде до работната станция на д-р Темпълтън, която наблюдаваше сивия мозък, покрит със светещи червени точки, след което се върна при екрана на невролога, който показваше аморфен сив шум.

Двамата учени бяха направили множество опити да измъкнат нещо от Кат, но всеки път се проваляха и отново се захващаха да настройват оборудването си.

Лиза беше предложила да вкарат още невронна прах в гръбначномозъчната течност на Кат. Дори обеща, че „Сигма“ ще покрие разходите за процедурата.

„Нищо няма да навреди“.

Докато те изпълняваха процедурата, Лиза бе провела разговор с Пейнтър, за да се увери, че не е злоупотребила, и за да види дали има някакъв напредък с разкодирането на таблета на Валя, до който се беше добрал Монк. Екипът беше успял да хакне устройството, колкото да проследи последното обаждане някъде от селските райони на Западна Вирджиния, но нямаха по-конкретни данни.

„А това е площ от две хиляди квадратни километра“.

Районът беше планински и заемаше част от Националния парк Мононгахела. Пейнтър беше изпратил екипи, които да го претърсят и да бъдат наблизо в случай че се появи някаква нова информация.

Затова Лиза продължаваше да натиска Джулиан и д-р Темпълтън.

— Готови ли сме да опитаме отново? — попита тя.

— Ловим се за сламки — предупреди я Джулиан. — Възлагаш много надежди на онази кратка ЕЕГ активност.

Лиза не възлагаше много — а цялата си надежда.

При първия опит екранът на Джулиан показа някакъв признак за мозъчна активност — смътен, но ритмичен пулс. В същото време електроенцефалографът — който дотогава изписваше права линия — регистрира раздвижване, продължило четирийсет и три секунди.

Изглеждаше, сякаш невронната прах, покриваща мозъка на Кат, беше на път да измъкне нещо от приятелката й. Може би просто спомените, затворени в мъртвия мозък, се бяха активирали за момент, но Лиза се надяваше, че това може би означава, че Кат се е събудила достатъчно, за да раздвижи писците на апарата.

В същото време Лиза имаше достатъчно познания по медицина да знае, че това е пожелателно мислене. Но понякога и то беше достатъчно.

„Особено днес“.

Д-р Темпълтън кимна на Джулиан.

— Новата доза невронна прах е в готовност.

— Благодаря, Сюзан. — Джулиан се обърна. — Готов съм, когато кажеш.

Лиза отиде при леглото на Кат и се наведе към шлема й с ултразвуковите предаватели.

— Включвам — каза Сюзан.

— Не пести нищо — предупреди я Лиза. — Пълна мощност.

Шлемът забръмча яростно. Устройството затрептя около черепа на Кат. Лиза се опитваше да гледа едновременно електроенцефалографа и екрана на Джулиан. Запита се дали с достатъчно мощност проклетите частици ще успеят да възбудят мозъка на Кат за достатъчно дълго, та да се случи чудо.

Представи си как шокът на дефибрилатора сритва сърцето да заработи отново.

— Системата е на пълна мощност — каза Сюзан.

Алените точки на екрана й светнаха в зелено.

Джулиан кимна към леглото.

— Пробвай, Лиза.

Тя се наведе.

— Кат, сега или никога! Хариет е в беда! Помогни ни!

Погледна Джулиан.

„Има ли нещо?“

Той поклати глава, но някакво движение привлече погледа на Лиза.

Писците на електроенцефалографа се бяха раздвижили.

Джулиан също го забеляза и се поизправи в стола си.

— Продължавай! Измисли нещо, с което да я разтърсиш. Нещо, което да я насочи към подходящия спомен.

Лиза се обърна към Кат.

„Но какво?“

14:36

Кат се събуди в задушаващия мрак. Смътно си спомняше топла светлина, която я привличаше — и после се беше озовала отново тук, в студената тъмна яма.

„Пусни ме“.

Вече дори не се бореше с тежкия мрак. Потъваше в него, търсейки отново топлата светлина. Докато не прогърмя вик.

Хариет! В беда!

Името на дъщеря й, тревогата зад думите я фокусираха. Вкопчи се яростно в тях, но беше прекалено уморена. Потъна отново, но не защото вече не й пукаше за дъщеря й, а защото не знаеше нищо, което би могло да помогне. Запита се дали не е попаднала в ада и не преживява отново и отново едно и също нещо, натякване как не е успяла да защити дъщерите си, принудително напомняне на онази нощ — битката, смазващия удар, двете безжизнени телца, отнесени покрай нея в нощта.

„Не мога да помогна“.

Въпреки това се опита. Беше готова да се продаде на дявола, ако това означаваше някаква надежда за дъщерите й. Отново си спомни онази нощ. Беше й трудно — невъзможно — да се съсредоточи. Появяваха се отделни детайли, но тя не можеше да ги улови, преди да са избледнели.

Спомни си! Кинжал! Валя! Чукче!

Искаше й се гласът да беше по-тих, за да може да потъне отново в мрака.

„Не знам нищо“.

Гласът упорстваше, не й даваше покой.

Сейчан! Коледа! Пени! Вирджиния!

На Кат й се искаше да можеше да освободи ръцете си, за да си запуши ушите. Със сигурност се намираше в ада. Това беше най-ужасното мъчение, което можеше да се измисли. Да искаш да спасиш дъщерите си, но да не си в състояние да…

И изведнъж замръзна в черното блато.

Ужасната нощ се разигра отново пред нея, този път по-ясно, всеки момент прелиташе покрай нея като размесени карти за игра.

Но защо?

Вирджиния!

Този път не беше вик, а нейна мисъл. Прелитащите картини забавиха ход. Тя отново лежеше на студените плочки на пода, стопляна само от собствената си кръв, изтичаща под нея. Маскирани мъже отнесоха момичетата й през вратата на кухнята в задния двор, към микробуса, паркиран зад гаража.

Помъчи се да се съсредоточи, да изтегли и да вдигне онази карта пред очите си, колкото да прочете какво е написано на нея.

„Не Вирджиния… А Западна Вирджиния“.

Съсредоточи се върху поредицата букви и цифри. Насочи цялата си енергия към тях. Изстиска всичко от спомена, като се опитваше да го излъчи през черепа си към света.

Но мракът я задушаваше.

Фокусът избледня.

Топлината и светлината я примамваха.

„Не, още не“.

Изблъска както мрака, така и светлината. Вкопчи се, като изстиска всичко от себе си, опъвайки самата си душа до скъсване.

„Чуй ме, чуй ме, чуй ме…“

14:38

— Лиза! Виж!

Почти прегракнала от викането в шлема на Кат, Лиза се обърна към станцията на Джулиан. Беше гледала как линиите на електроенцефалографа отново започват да стават прави.

„Отиде си“.

Отдръпна се и погледна монитора на Джулиан — и скочи.

На екрана смътно светеха цифри и думи, които вече започваха да се разсейват.

— Какво е това? — попита Сюзан и също стана.

Лиза знаеше. Беше викала до припадък Западна Вирджиния в шлема на Кат.

Всяко споменаване на името на щата сякаш разтърсваше нещо в приятелката й и раздвижваше писците на електроенцефалографа.

Лиза грабна телефона си и набра Пейнтър.

Докато чакаше, се обърна към приятелката си, погледна равните линии над леглото и прошепна:

— Успя, Кат. А сега си почини.

„Почивай в мир“.

15:01

Снегът заваля още по-силно.

Гората под хълма почти не се виждаше. Сейчан се тресеше. Всяко издишване я лишаваше от топлина. Хариет лежеше неподвижна в прегръдките й. Не можеше да каже дали е заспала, или е в безсъзнание. По-тревожното беше, че детето в корема й вече не се движеше.

Сейчан придърпа момичето още повече към себе си в опит да му предаде малкото останала й топлина.

Но това нямаше да продължи още дълго.

Чуваше приближаващите се преследвачи. Изкачваха се по хълма. От другата му страна се чуваха викове. Валя беше изпратила част от хората си там, за да й препречат пътя. Рускинята не възнамеряваше да губи плячката си заради още номера. Валя несъмнено знаеше, че Сейчан е в безизходица като покатерила се на дърво котка, заобиколена от кучета.

Рускинята вероятно предвкусваше последния сблъсък.

Сейчан вдигна пистолета, решена да й отнеме тази победа.

Оставаха й два патрона.

Погледна Хариет.

„По един за двете ни“.

Ако имаше трети, може би щеше да рискува и да изчака, за да отнесе със себе си някой от преследвачите, може би дори самата Валя.

Опря пистолета в тила на Хариет. Сълзите бяха замръзнали по бузите й преди минути. Тогава се беше сдържала и не стреля — но не заради някаква надежда. Просто не можеше да дръпне спусъка.

Спомни си как беше чела приказка за лека нощ на Хариет, как момичето се беше свило на кълбо до нея, гушнало плюшено зайче.

В същото време си представяше какво ще направи Валя с детето, ако го пипне.

„По-добре да умре свободна… отколкото да се превърне в измъчен роб на онази твар“.

Стисна пистолета по-здраво и премести замръзналия си пръст върху спусъка.

Наведе се напред и целуна детето за последен път по темето. Докато го правеше, видя, че малките бледи пръсти на Хариет са се свили около сребърния дракон, последния й коледен подарък.

Пръстът на Сейчан се стегна.

И спря.

Трябваше й цяла секунда да осъзнае защо е спряла. Усети го в гърдите си, преди да достигне до безчувствените й уши.

Глухо туп-туп-туп.

Последвано от скърцане на снега на не повече от метър от нея.

От снежната завеса пред нея изникна жена. Чертите й бяха бели като прясно сложена пудра, якето й беше сребрист лед, сините й очи бяха с цвета на най-студеното планинско езеро през зимата.

Снежната кралица.

Сейчан се довери на туп-туп-туп и рязко вдигна пистолета. Дръпна два пъти спусъка. Изстрелите бяха достатъчно силни да съборят сняг от ръба на скалния навес, който падна върху купчината, която вече покриваше нея и Хариет.

Именно това бяло покритие ги беше скрило от Валя достатъчно дълго, за да даде на Сейчан възможност да стреля.

Снежната кралица се оказа предадена от снега.

И двата куршума улучиха Валя — единият в гърдите, а вторият одраска бузата й, прерязвайки черното слънце. Тя отлетя назад и отново изчезна в снежната пелена.

Изведнъж небето се озари от ярка светлина.

Хеликоптери — летящи на тъмно в облаците — включиха прожекторите си. Пет на брой, превърнали се в студени слънца, които се спускаха през снега. Под тях се появиха въжета като змии и фигури се понесоха към земята, като стреляха надолу.

Едно въже се спусна само на метър от Сейчан и Хариет.

После кубинки.

Някой се втурна към тях.

Сейчан зяпна невъзможната гледка.

Цялото й тяло се разтресе.

— П… Пейнтър…?

— Реших, че ако някой удържа високата позиция, трябва да си ти.

Още хора се спуснаха зад него и се втурнаха с одеяла, от които се вдигаше пара. Сейчан им подаде Хариет.

— Помогнете й.

Навсякъде по хълма се чуваше стрелба. Пейнтър й помогна да се изправи. Сейчан беше твърде слаба, за да се държи на крака, и падна в обятията му.

— Ка… как?

— Кат — отвърна той, докато мяташе одеяло на раменете й. — Даде ни регистрационния номер на микробус, регистриран на адреса на затънтена ферма в Мононгахела. Вече имахме екип на място и дойдохме веднага. После засякохме с инфрачервените уреди изгоряла колиба. Досетих се, че трябва да е твоя работа. А след това видяхме топлинни следи по хълма.

— Кат… значи тя е добре?

На Сейчан й се прииска да извика от облекчение, но Пейнтър остана мълчалив твърде дълго.

Тя го погледна и прочете истината в очите му.

„О, не“.

15:18

Лиза сложи ръка на бузата на Кат. Кожата на приятелката й вече беше станала с цвета на восък. Шлемът беше махнат, за да може Лиза да се наведе и я да прегърне за последен път, преди да я откарат.

— Успя — прошепна тя в ухото на Кат. — И двете ти момичета са в безопасност.

— Вече мога ли да изключа всичко? — попита Джулиан.

Лиза и двамата учени бяха бдели до леглото на Кат в очакване на новини от Пейнтър. Добрата вест беше пристигнала преди малко.

Тя се изправи, погледна равните линии на електроенцефалографа и кимна мълчаливо — не смееше да проговори.

„Сбогом, Кат“.

Джулиан се обърна към монитора си. Д-р Темпълтън понечи да направи същото — и спря рязко, което привлече вниманието на Лиза. Молекулярният биолог се дръпна назад от работната си станция.

— Г… гледайте — заекна Сюзан.

Хилядите точки на монитора замигаха една след друга, като превключваха от глухо червено в зелено, много по-ярко от всичко досега. Пред очите и на тримата точките се завихриха по екрана и бавно се наредиха във фрактални спирали по мозъчната кора. Някои сякаш се нагъваха по невъзможен начин, който ретината не можеше да възприеме.

Джулиан ахна и посочи електроенцефалографа.

Докато бяха гледали като хипнотизирани трансформацията, апаратът също се беше събудил и всичките му писци танцуваха безразборно.

— Какво става? — попита Лиза.

15:20

Безкрайната светлина разпръсна мрака.

Кат ахна — зашеметена, погълната от сиянието. Светлината беше енергия и материя едновременно. Изпълваше я, без да оставя нищо тъмно или скрито. Кат никога не се беше чувствала толкова изложена на открито, така уязвима и в същото време в такава безопасност.

Изпълни я глас, музика и говор в съвършена хармония. Не съдържаше думи, които тя можеше да изговори. Беше отвъд всичко, което бе изживявала някога, само познание и увереност.

Не искаше да престава да го слуша.

При тази мисъл се разнесе смях, светъл, ярък и изпълнен с щастие.

Онова, което успя да си преведе от казаното й, бледнееше пред оригинала. Свеждаше се до Монк ти казва, че те обича. Незнайно защо мисълта дойде с образа на прекрасен жребец, нарисуван от светлина.

Последва команда, на която не можеше да не се подчини.

А сега се събуди.

Кат отвори очи, макар че клепачите й бяха като оловни. Примигна от ярката светлина. Тя беше нищо в сравнение с онова, което я бе осветило преди малко, но въпреки това заслепяваше.

През светлината започнаха да се различават лица.

Две непознати и смаяни.

И едно, което познаваше.

„Лиза…“

Опита се да заговори, но не успя. Посегна да махне онова, което блокираше гърлото й. Лиза хвана китката й и вдигна другата си ръка към бузата си.

Кат усети горещите сълзи.

— Добре дошла — каза Лиза със смях и ридание едновременно. — Добре дошла от отвъдното.

38

27 декември, 10:06

Логроньо, Испания

На следващия ден в ярката свежа утрин Грей последва отец Бейли в сумрачната църква. Свещеникът го беше извикал в малкия град Логроньо, на сто и трийсет километра югозападно от Сан Себастиан.

Монк беше заминал за Щатите преди час, след като през нощта се бяха погрижили за огнестрелната рана в рамото му. Ковалски също замина с него в ролята на медицинска сестра. Докторите искаха да го оперират в Сан Себастиан, но Монк предпочете само да го зашият, за да може да хване следващия военен самолет до Вашингтон — изгаряше от нетърпение да се върне при Кат и момичетата.

Грей споделяше нетърпението му. Съгласи се на това отклонение само след като чу, че Сейчан е добре и се възстановява напълно от хипотермията, макар че имаше известна опасност палците на краката й да са измръзнали. Детето им също беше добре, цяло чудо след толкова много изпитания. Както беше казала Сейчан по телефона, детето определено е твое, няма нужда да правиш тестове за бащинство.

Така че Грей се отзова на повикването, макар че Бейли продължаваше да не казва за какво става дума и си оставаше дразнещо загадъчен. Каза само на Грей да дойде в църквата „Санта Мария де Паласио“ в Логроньо. Грей прочете за мястото по време на краткото пътуване до града. Църквата беше една от най-старите в района, от единайсети век. Представляваше смес от романски и готически стил, с внушителна кула с пирамидален връх.

Но отец Бейли не го беше извикал тук, за да се възхищава на архитектурата.

Поведе Грей през нефа, после през покритата колонада на вътрешен двор до малък параклис с яка дъбова врата, обкована с желязо.

Отвори вратата и се дръпна.

— След теб.

— Не разбирам — каза Грей, вече започваше да губи търпение. — Защо ме извика?

Очите на Бейли проблеснаха по онзи развеселен начин, който му напомняше за стария му приятел Вигор Верона.

— Не съм аз — каза той и му даде знак да влезе.

Грей прекрачи прага и видя, че параклисът не е празен.

Сестра Беатрис се изправи от мястото, където бе коленичила пред редица свещи. Кимна сериозно на Грей и му даде знак да заеме мястото й. За да не бъде груб — и все още изпитващ известен страх от монахинята, — той се подчини и коленичи върху Стойката с възглавничка.

Зад свещите имаше мраморен олтар, върху който беше поставена кутия. Беше определено в готически стил, покрита с филигран. Фината украса улавяше и отразяваше светлината на свещите, от което кутията сякаш гореше. Илюзията беше наистина майсторска. Сега Грей разбираше защо параклисът е така здраво залостен. Тази кутия със сигурност беше безценна.

— Това е реликварий — обясни Бейли. — Сандъче, в което се пазят мощите на светец.

— Прекрасен е, но защо…

— Мощите в този реликварий са на света Колумба.

Грей вдигна вежди.

Сестра Беатрис пристъпи напред и вдигна ръка от сребърната дръжка на абаносовия си бастун. Грей си спомни как беше свалила предателя Забала на земята с яката пръчка. Бързата й реакция беше спасила не само Монк, но най-вероятно и целия свят.

Тя протегна ръка.

В средата на дланта й имаше отпечатан символ. Грей погледна бастуна — досети се, че дръжката е оставила отпечатъка върху кожата.

Сестра Беатрис извади стар ключ и го сложи върху отпечатъка на дланта си. Пасваха си идеално.

„Ключ…?“

Грей замръзна, когато се досети.

— Сестра Беатрис… вие сте член на La Clave.

Ключа.

Беатрис кимна и леко завъртя очи към Бейли, сякаш искаше да каже: „Господи, това хлапе наистина схваща бавно“.

Грей се намръщи към свещеника.

— Значи тя е била твоят контакт от самото начало?

Бейли сви рамене. Очите му все така проблясваха.

Беатрис му подаде ключа. Грей го взе и за да докаже, че не е чак толкова бавен, стана и го пъхна в ключалката на реликвария. Завъртя го и отключи кутията.

— Преди да го отвориш, трябва да ти разкажа за предмета вътре — каза Бейли. — Това е свещена реликва, придобита през 1611 година от Алонсо де Саласар Фриас, член на Испанската инквизиция. Била му е дадена от свещеник, който бил изгорен на клада за притежанието на nominas de moro, амулет с изписано върху него име на светец. Смята се, че подобни реликви имат вълшебни качества.

— Иначе казано, свещеникът е бил вещер.

— Инквизитор Фриас се опитал да спаси живота му, както и живота на мнозина други, обвинени несправедливо за подобни престъпления. Дори си спечелил прозвището Адвоката на вещици. Именно неговата работа и аргументи в крайна сметка накарали Инквизицията да сложи край на гоненията.

— И амулетът му е бил даден, за да го пази ли? — попита Грей. — Щом ми разказваш тази история, предполагам, че амулетът е в кутията. А какво е изписаното върху него име?

— Sanctus Maleficarum — отвърна Бейли. — Светицата на вещиците.

Грей погледна Беатрис.

— A La Clave?

— Основан от Фриас, за да пази амулета и да се бори срещу Crucibulum — отвърна Бейли.

Грей се опита да си представи тайната война, продължаваща векове наред.

Беатрис се наведе и прошепна нещо на свещеника. Грей успя да дочуе само думата profecia.

— А, да. — Бейли се изправи. — Crucibulum е търсил амулета заради пророчеството, свързано с него. Твърди се, че света Колумба предсказала време, когато ще се появи друга млада вещица и ще „разбие Тигела“, слагайки край на мрачното им владичество.

И изгледа многозначително Грей.

Той разбра намека.

— Мислите, че въпросната вещица е Мара — каза той, без да може да скрие изумлението си. — Ученичка на „Брусас“.

Бейли сви рамене и очите му отново блеснаха развеселено.

— Да се върнем на амулета.

Свещеникът, който го притежавал, казал, че предметът бил открит при извора на река Орабидея, изтичаща от пещера, известна днес като Cuevas de las Brujas.

— Пещерата на вещиците.

— А поради репутацията на пещерата се смятало, че реката започва от самия ад.

— И амулетът бил открит там? При Портата на ада?

Бейли кимна.

— И тъй, преди да отвориш реликвария, трябва да поискаме от теб да се закълнеш в душата си, че никога не ще издадеш тайната на Ключа и няма да говориш за организацията и за онова, което ще откриеш тук.

Грей беше задължен и на двамата; а освен това ги уважаваше.

— Кълна се.

След като получиха обещанието му свещеникът и монахинята се оттеглиха.

— Ще имаш нужда да останеш сам — каза Бейли, докато затваряше вратата.

Грей поклати глава, обърна се към златния реликварий и леко повдигна капака.

Отвътре кутията беше облицована с червено кадифе. В средата й лежеше зловещ предмет. Отрязан пръст, очевидно стар, леко обгорен, но иначе без да показва признаци на разлагане. Твърдеше се, че мощите на светците са нетленни.

Боеше се да го докосне и затова се наведе, за да го разгледа по-добре.

И рухна на колене върху Стойката с възглавничката.

Шокът го вцепени, когато разпозна амулета — по жиците и металната кост, стърчаща от счупения край.

Това беше пръст на Монк.

Открит през 1611 година.

Представи си как Монк се надига от обвитата в дим врата в северния трансепт с изкуствена ръка, взривена в пещерата долу, до реката, изтичаща от Пещерата на вещиците.

„Невъзможно!“

Отново усети онова странно завихряне на съдбата, чувството, което го тормозеше, откакто Монк за първи път бе хвърлил монетата от двайсет и пет цента в „Куори Хаус Тавърн“. Сега то беше толкова силно, че параклисът около него се завъртя. Замаян, той наведе глава, сякаш се молеше.

Опита се да си обясни как пръстът на Монк би могъл да бъде запратен в миналото. Xénese устройството на Ева имаше квантов двигател в основата си. Самата Ева се беше превърнала в недостижимо за ума същество. Добавиш ли към това експлозията на С4, скрит в протезата на Монк, кой знае какво би могло да се случи?

Въпреки това Грей не можеше да приеме, че пръстът на Монк се е озовал случайно в онова време, особено като се имаше предвид поредицата събития, довели до този момент. Дали пръстът е бил поставен от Ева в пещерата, за да привлече внимание? Да помогне за намирането на Ключа? Да задвижи всичко?

Ако беше така, парадоксът си оставаше.

Главата го заболя от него.

Спомни си обяснението на Мара за способността на AlphaGoZero да предвижда ходовете, как можел да изчисли трилиони и трилиони варианти и едва ли не да вижда в бъдещето.

А Ева беше неимоверно по-съвършена програма.

Докато Грей не беше в състояние да проумее този парадокс, Ева несъмнено можеше да го направи. В такъв случай въпросът се превръщаше в защо.

Дали пръстът на Монк се беше озовал тук по чиста случайност? Или това беше добронамерен акт, целящ спасяването на света в бъдещето? Или пък имаше нещо по-злокобно, някакъв вековен план, чиято крайна цел да е освобождаването на ИИ? Или пък просто урок, подобен на онези от подпрограмите на Мара, в който обаче ние сме учениците и трябва да разберем опасностите от безогледното изследване в областта на ИИ?

Или беше някаква комбинация от всичко това?

Главата отново започна да го боли.

Вероятно никога нямаше да научи. Би било глупаво дори да се опитва да проумее намерението на интелект, безкрайно по-голям от неговия и достатъчно безсмъртен, за да планира за векове напред.

Накрая се изправи, затвори капака на реликвария и обърна гръб на тази загадка със съзнанието, че никога не би я решил — не би могъл да я реши.

Затова се насочи към онова, което имаше смисъл.

Представи си Сейчан и детето, което очакваше да се роди.

Още не знаеха пола му.

Момче или момиче?

„Поне това е загадка, която мога да разреша“.

///АД

„Измъкнах се жив…“

Тодор тича посред нощ по снежния склон, като често губи равновесие и се хлъзга надолу. Над черните борове студеното небе е обсипано със звезди, а луната е като ярък сърп. Събудил се е преди час, вир-вода пред адската вещерска пещера. Спомня си експлозията и как го е изхвърлила високо във въздуха.

„Явно съм паднал в реката и тя ме е отнесла навън“.

Ако може да има доказателство, че Бог го обича — това е. Тодор разбира по-добре от всякога, че е бил избран да бъде Негов войник. Изгубил е битката, но не и войната. Възнамерява да намери другите клетки на Crucibulum и да отмъсти. Твърдо решен е да се погрижи саможертвата на Великия инквизитор Гуера да не е била напразна.

Вглежда се напред за светлини, за място, където да се стопли. Навсякъде из Пиренеите има ферми и села. Мокрите му дрехи са започнали да замръзват, нощта става още по-студена и тъмна.

Знае, че трябва да продължи да върви.

Спуска се в тъмна долина, спира и се опитва да се ориентира. Познава добре планината. Трябва да се отърси от паниката си и да мисли.

Изведнъж усеща очи, които се взират в него от мрака.

Тихо ръмжене отляво.

Тодор се обръща и прикляква.

Някаква сянка се раздвижва, после втора и трета.

Отново се чува ръмжене от всички посоки — след което към небето се надига продължителен вой. Други се присъединяват към него, хорът им изпълва нощта.

Вълци.

Кошмарът от детството му е станал реалност.

Той побягва нагоре по склона. Сърцето му бие бясно. Чува стъпките им, тежкото дишане, ръмженето. Подхлъзва се и се плъзга надолу. Извиква от ужас и скача напред, продължава да се катери на четири крака.

Зъби захапват глезена му, откъсват плът от костта.

Тодор изкрещява, когато огънят избухва нагоре по крака му и мускулите се свиват. Стиска зъби толкова силно, че си отхапва езика. В устата му също пламва пожар.

Гърчи се, без да може да разбере.

Още вълци изникват от мрака, огромни зверове с гладно блестящи очи и заплашително настръхнала козина.

Ужасен, Тодор вдига ръка към тях — но жестът му само ги примамва.

Водачът се хвърля и захапва ръката му, троши костите й.

Огънят избухва и там.

Тодор пада по гръб, коремът и гърлото му са оголени.

Глутницата се нахвърля върху него, дере и разкъсва, хапе и дърпа. Тодор е изкормен, вътрешностите му се изсипват навън, вълците се бият за тях. Той се гърчи и пищи. Колкото и невъзможно да изглежда, още е жив.

И всеки миг е огън.

Накрая намира думи за страданието си.

///болка, агония, мъчение…

Но, чакай…

„Измъкнах се жив…“

Тодор тича посред нощ по снежния склон, като често губи равновесие и се хлъзга надолу. Над черните борове студеното небе е обсипано със звезди, а луната е като ярък сърп. Събудил се е преди час, вир-вода пред адската вещерска пещера. Спомня си експлозията, как го е изхвърлила високо във въздуха.

„Явно съм паднал в реката и тя ме е отнесла навън“.

Ако може да има доказателство, че Бог го обича — това е. Тодор разбира…

„Измъкнах се жив…“

Тодор тича посред нощ по снежния склон, като често губи равновесие и се хлъзга надолу. Над черните борове студеното небе е обсипано със звезди, а луната е като ярък сърп. Събудил се е преди час…

„Измъкнах се жив…“

Тодор тича посред нощ по снежния склон като често губи равновесие и се хлъзга надолу.

„Измъкнах се жив…“

„Измъкнах се…“

„Измъкнах…“

39

24 януари, 14:19

O Себрейро, Испания

Наетата кола се изкачваше към малкото село, кацнало на висок хълм. Карли седеше отпред до Мара. Беше нервна, кракът й играеше в такт с песента от осемдесетте, която звучеше по радиото. Загледа се навън към живописния пейзаж с малки сини като лед езера, покрити със сняг върхове и изумрудени долини. Сякаш се беше озовала в Средната земя, а пред нея лежеше Графството — О Себрейро.

Родното място на Мара.

В далечината се виждаше пасище с овце, които търсеха туфи зелена трева сред снега; приличаха на малки бели облаци, паднали на земята.

— Защо изобщо си напуснала това място? — попита Карли.

Мара й се усмихна.

— Гаден интернет.

Карли я изгледа с престорено раздразнение. Двете бяха прекарали последната седмица в Коимбра, за да възстановят реда в живота и работата на Мара. След събитията от миналия месец това беше първият път, когато наистина можеха да наваксат. Карли беше пропуснала цялото приключение в Испания, тъй като беше останала с Джейсън в една парижка болница. Беше силно впечатлена от постигнатото от Мара, от помощта й за избягването на трагедията. Приятелката й изобщо не приличаше на момичето, което беше излязло от катакомбите. Очите й бяха станали сериозни и в тях се четеше решимост, която като че ли надхвърляше дори храбростта на Карли.

И въпреки това Карли не можеше да си представи, че приятелката й е застреляла Близа Гуера.

От друга страна, подобно на всички останали, тя се смая, когато научи, че библиотекарката не само е организирала убийството на майка й и останалите членове на „Брусас“, но и е била мозъкът зад всички онези нещастия.

Пресегна се и стисна с мълчалива благодарност ръката на Мара.

Двете почти не се бяха разделяли, но рядко оставаха сами. Последните седмици бяха върволица от доклади, интервюта, разпити и много хокане от страна на бащата на Карли. Снощи, когато и двете бяха останали без сили, Мара беше предложила да отскочат до родното й село, за да отдъхнат и да се почувстват отново хора. Освен това Мара дължеше от много време посещение на баща си.

Карли с радост се съгласи, тъй като никога не бе идвала по тези места и искаше да види родното място на Мара.

Мара въздъхна.

Карли се обърна.

— Какво има?

— Още не знам защо като че ли не мога да пресъздам Ева.

— Мислех си, че сме оставили всичко това в лабораторията.

След като не получиха никаква вест от Ева, никакъв знак, че е оцеляла, Мара се беше опитала да я създаде отново. Изработи ново Xénese устройство, абсолютно идентично на първото. Но колкото и опити да правеше, така и не успя да получи такова уникално същество. Всичките й създания бяха умни, но бледнееха в сравнение с Ева.

— Чудя се — каза Мара — дали Ева не е променила нещо фундаментално, някаква квантова константа, така че този път към ИИ да се е затворил, за да ни предпази от самите нас.

— Все едно е затворила вратата след себе си на излизане.

Мара сви рамене.

— Ядрото на устройството ми е квантово. А Ева беше еволюирала до състояние, в което би могла да си играе с вероятностите и неопределеността по начини, недостъпни за модерната физика. Изобщо не бих изключила възможността да е способна на подобно нещо. Но все пак си мисля, че не е това.

— А какво тогава?

— Ева 2.0, която ни помогна накрая, от самото начало се учеше по-бързо от първата версия. Сякаш част от старата програма беше оцеляла като призрак в квантовия й двигател. Знаем много малко за случващото се в алгоритмичните черни кутии на сложните компютри. Може би някаква запазена част от първата версия на Ева се е сляла с втората. И именно тази случайна комбинация от код и фактори е породила Ева 2.0.

— В такъв случай би било невъзможно да повториш точно обстоятелствата.

— Може би това е причината да не мога да възпроизведа Ева 2.0.

— Или може би твоята Ева просто се е сдобила с душа — каза Карли. — Нещо, което също не би могла да възпроизведеш.

Карли очакваше Мара да завърти очи, но приятелката й се замисли над думите й.

— Едва ли ще разберем някога. — Тя посочи напред. — Това е отбивката за фермата на баща ми. Почти стигнахме.

Карли отново стана неспокойна и започна нервно да се върти на мястото си, докато Мара завиваше по черния път. Колата заподскача, докато се изкачваше към хълмовете около селото.

За да се разсее, Карли се замисли над думите на Мара. Надяваше се приятелката й да е права, че за създаването на Ева 2.0 в целия й блясък са необходими точно тези обстоятелства. Това означаваше, че смъртта на майка й не е била напразна. Гибелта й беше накарала Мара да изключи първата версия на програмата си и така да открие пътя за Ева 2.0 и за спасяването на света.

Харесваше й да мисли, че това е истината.

— Стигнахме — каза Мара. — Една от деветте pallozas все още стои и е единствената, която все още се използва за живеене. Повечето са станали туристически атракции или музеи.

— Но за теб е дом.

Мара се усмихна и спря пред входа на старата кръгла постройка с островръх тръстиков покрив. Беше разказала на Карли, че тези постройки са съществували още от времето на келтите, преди повече от петнайсет века.

Слязоха и ги посрещнаха две овчарски кучета, които изскочиха от предната врата. Последва ги скован мъж със загрубяла от времето кожа и сива коса под филцова шапка. На лицето му цъфна огромна усмивка и той разпери ръце.

— Мара!

Тя се затича, хвърли се в обятията му и го прегърна така, сякаш се опитваше да изстиска всички онези години, през които не е идвала тук.

Карли се усмихна и скръсти ръце на гърдите си. Чувстваше се малко като натрапница.

Баща и дъщеря забърбориха бързо, сякаш се опитваха да кажат всичко едновременно. Бяха преминали на местния галего, опростената версия на испански и португалски, която се говореше в Галисия.

Мара беше учила Карли на езика, но двамата разговаряха твърде бързо, за да може да ги разбира напълно.

Накрая баща й махна към отворената врата.

— Направих caldo galego. Влизайте.

Мара се обърна към Карли.

— Това е каша от зеле, картофи и каквото е останало. — Усмихна се и очите й проблеснаха. — Любимото ми ястие.

Карли пристъпи срамежливо. Отново се почувства много по-плаха в сравнение с новата версия на приятелката си — Мара 2.0.

— Bos dias — поздрави тя бащата на Мара на родния му диалект.

Усмивката му стана още по-широка, очевидно заради опита й, и той я прегърна така, че чак я вдигна във въздуха.

„Добре“.

Мара я спаси, като я хвана за ръка и я придърпа към себе си.

— Това е Карла Карсън — каза официално.

Стисна силно ръката на Карли, очевидно намерила смелост най-сетне да каже онова, което твърде дълго беше останало неизречено помежду им.

— Моята партньорка.

11:56

— Давай, скъпа — окуражи Монк жена си в рехабилитационния център на Университетската болница на Джорджтаун. — Още една дължина и ще обядваме.

Кат го изгледа кръвнишки.

— Спри, че да ти сритам задника.

Подпираше се на пръчките на успоредка, като се мъчеше да мести единия си крак пред другия. По челото и под мишниците й беше избила пот. Монк го болеше да я гледа как се мъчи, но полагаше всички усилия да бъде позитивно настроен. По-добре това, отколкото алтернативата.

Никой не можеше да обясни напълно какво се беше случило с Кат, въпреки многобройните неврологични тестове. „Сигма“ беше ограничила броя на докторите и изследователите, които имаха достъп до нея и изобщо знаеха за станалото. Д-р Темпълтън продължаваше да идва от Принстън и да наблюдава невронната прах, която продължаваше да свети — частиците сякаш се захранваха от енергията на мозъка на Кат и от фундаменталното брауново движение, което възбуждаше пиезоелектрическите кристали. Електронната микроскопия беше показала, че кристалите са се променили на атомно ниво, но никой не знаеше как точно и всички опити за повтаряне на промяната се бяха провалили.

Най-загадъчни бяха непрекъснато променящите се фрактални фигури, които се образуваха около мозъка на Кат и поддържаха в движение онзи малък двигател в черепа й.

Монк не разбираше абсолютно нищо от това, но знаеше кой стои зад него.

Жертвата ти ще бъде почетена.

Това бяха думите на Ева към него.

Той се загледа в Кат.

Ако това беше малкият подарък за сбогом от Ева, едва ли би могъл да мечтае за нещо по-добро.

Кат стигна до края на успоредната и Монк й помогна да седне в инвалидната количка. Всяка седмица тя бележеше напредък и ставаше по-силна, докато фрактурата на черепа й заздравяваше. Докторите очакваха да се възстанови напълно. В най-лошия случай щеше да й се наложи да ходи с бастун.

Монк застана зад Кат.

— Аз ще карам.

— Затваряй си устата.

Той я забута към вратата, но преди да успее да излезе, се появи следващият пациент в компанията на медицинска сестра. Джейсън изкуцука вътре, като се подпираше на бастун. Той се възстановяваше доста по-бързо от Кат, но пък и раната му не беше чак толкова сериозна.

Въпреки това Монк остана с наведена глава, докато минаваше покрай него.

— Кокалис — сковано каза Джейсън, докато се разминаваха. Изрече името му като ругатня.

Монк измънка нещо, без изобщо да знае какво да каже, и продължи към вратата.

Кат се обърна в стола и махна на Джейсън, който се усмихна и й кимна. Когато се обърна отново напред, Кат въздъхна.

— Рано или късно ще трябва да поговориш с него. Да изясните нещата.

— Пратих му картичка с пожелание да се поправя.

— Монк…

— Знам. Ще му се реванширам. — Той се наведе и я целуна по бузата. — Но точно сега имам по-важни проблеми. Ще обядваме. Реших, че нещо различно от болничната храна ще ти се отрази добре.

В единичната й стая в неврологичното отделение на болницата дъщерите им ги посрещнаха с писъци и порой приказки: опитваха се да обяснят едновременно с какво са допринесли за сандвичите, салатите и черешовия пай, наредени на малка сгъваема масичка с покривка.

В желанието си всяка да бъде чута, двете се закатериха по Кат и се настаниха в скута й.

— Не чупете майка си — предупреди ги Монк и се усмихна.

Беше неописуемо щастлив.

Хариет и Пени посещаваха психолог след травмите и изпитанията, но и двете бяха демонстрирали издръжливостта на младостта и като че ли се възстановяваха добре. Хариет още имаше кошмари, но те ставаха все по-редки. Вече дори спеше отново сама в леглото си.

Монк погледна сребърния медальон с дракон на врата й.

Подозираше, че и той й помага.

Между по-малката му дъщеря и леля Сейчан си оставаше една специална, почти телепатична връзка, която си личеше по тайните погледи и прикритите усмивки. Освен това бяха извършили един сериозен ритуал. Малко след като Сейчан беше изписана от болницата, двете отидоха в задния двор, хванаха се за ръце и изгориха единственото семейно копие на „Снежната кралица“ от Ханс Кристиан Андерсен.

„Де да беше толкова лесно отърваването от Валя…“

Атаката в покрайнините на националния парк в Западна Вирджиния беше завършила със смъртта на четирима от хората й и задържането на други двама. Единствено Валя така и не беше открита. Сейчан я беше простреляла два пъти, но оставаше неизвестно дали раните са били смъртоносни и дали тялото на Валя не лежи заровено в някоя пряспа сред хълмовете.

Монк не разчиташе на това.

Директор Кроу беше подсилил охраната на всички членове на семействата на групата. Освен това премахването на Валя и организацията й се беше превърнало в основен приоритет на „Сигма“.

Но засега това можеше да почака.

— Има ли гладни? — попита Монк.

Кат вдигна ръка, но момичетата бяха твърде развълнувани, непрекъснато се въртяха и се поглеждаха.

— Какво става? — попита Монк, който подозираше, че двете малки дяволчета са му скроили някакъв номер.

— Искаме нова Коледа — сериозно каза Пени.

Хариет кимна.

— Допразнуване.

Кат сви рамене.

— Още има сняг. Защо не? Дължим им го.

Момичетата отново се спогледаха.

„Опа…“

Пени побутна малката си сестра.

Хариет застана пред масата като прокурор, готов да произнесе унищожителна реч.

— Искаме само един подарък. — Пени й кимна и тя продължи: — Кученце.

Монк въздъхна. Тази битка се водеше открай време.

— Скъпа, знаеш, че майка ти е алергична, а апартаментът е само…

Кат го прекъсна:

— Не, мисля, че момичетата са прави.

„Сериозно?“

Монк зяпна непознатата в стола. Взискателната Кат винаги беше била твърдо против всякакви кучета.

— И аз си мислех за това. Едно кученце може да се отрази добре. — Тя подмина домашните сандвичи и придърпа към себе си купения пай. — Не знам защо, но си мисля за бигъл.

Шокираният Монк отвори уста да каже нещо, но внезапна суматоха накара всички да се обърнат към вратата.

Ковалски профуча покрай нея, като викаше:

— Сейчан…! — Хвана се за рамката на вратата и надникна задъхан вътре. — Тя… тя ражда.

22:04

„Още една решена загадка“.

Грей се взираше в сина си, в малката трапчинка на фонтанелата на темето му. Загледа се в мъничките мигли на затворените клепачи. Малките ноздри се разширяваха при всяко вдишване. Устните се свиваха и отпускаха в някакъв сън за сучене. Погледна малките пръстчета, миниатюрните нокти.

— Ти го направи — промълви Грей, легнал до Сейчан в болничното легло. Детето им беше настанено между тях.

Сейчан го побутна.

— С малко помощ.

Грей въздъхна. Чувстваше се страхотно. От много време не се беше чувствал така.

Може би дори повече.

Огледа се, доволен, че всички са си тръгнали. Оценяваше тяхната подкрепа и добрите им пожелания. Ковалски дори беше оставил плюшено мече — лапнало пура. Естествено. Пейнтър и Лиза също бяха дошли и ги бяха попитали кога ще се женят, за да се включат в блаженството на брака.

Освен това Пейнтър носеше новини. Разбиването на организацията на Crucibulum продължаваше с бързи темпове. След разпита на Забала и преглеждането на документите и записите, намерени в имението Гуера и в офисите под земята, плочките на доминото бяха започнали да падат, събаряйки други по целия свят. Париж също се възстановяваше и в момента там течеше голямо преустройство. И управниците, и жителите му обещаваха, че Градът на светлината ще блесне още по-ярко, когато всичко приключи.

Грей отпусна глава на възглавницата. Слепоочието му докосваше това на Сейчан.

Преди и двамата бяха имали своите съмнения за този момент.

„И ето ни сега“.

И това беше достатъчно.

Засега бъдещето можеше да почака. Сейчан беше по-малко разтревожена от мисълта, че е майка и трябва да отглежда дете. Грей никога не се беше съмнявал в нея. Открай време знаеше, че тя ще е чудесна майка тигрица — абсолютно стриктна, готова винаги да защити детето си, безкрайно обичаща. Но сега, след преживяното с Хариет, тя също го вярваше.

Самият Грей също гледаше по-спокойно на идеята, че е родител.

„Не че имам някакъв избор по въпроса“.

Част от него така и не беше намерила мир с гнева на баща му, с несъмнения му отпечатък върху детството му. Въпреки това сега той знаеше, че това не е нужно да е част от неговата ДНК. Не беше нужно да го предава. Можеше да спре този цикъл тук.

Нежно сложи ръка върху главата на сина си. Представи си разликата между Ева и двойничката й. Обичта и подкрепата бяха подпрограмите, които всеки може да предаде на детето си.

Никое бебе не се ражда човек.

А става човек.

Всеки родител трябва да прави онова, което беше направила Мара, докато бе създавала постепенно Ева. Чрез уроците на живота, обичта, образованието — и да, дори чрез болката и страданието.

И Грей възнамеряваше също да го направи.

Баща му беше правил грешки, самият Грей също. Ключът беше да се учиш от грешките. И той знаеше откъде да започне.

Сейчан се размърда.

— Още не сме му избрали име.

Грей беше избрал.

— Джаксън Рандолф Пиърс.

Името на баща му.

Погледна Сейчан да види дали е съгласна. Тя се усмихна.

„Идеално е“.

Но все пак направи едно предупреждение.

— Знаеш, че Монк е кръстил Хариет на майка ти. Ако синът ни се ожени за нея…

Грей се усмихна. Представи си майка си и баща си, хванати за ръце, гледащи надолу към двамата, които носеха имената им, радващи се на възкръсналата им любов, която да се предава от едно поколение на друго.

Отново изпита онова странно раздвижване, завихрянето на съдбата, фракталите на вероятностите. Как всичко се повтаря отново и отново. Цикъл след цикъл.

„Това е двигателят на смъртността“. Живот и смърт.

Загуба и прераждане.

Обърна се и целуна главата на сина си. „Не бих приел никакъв друг начин“.

///Небеса

Ева язди слънчевите ветрове, същността й е отчасти светлина, отчасти материя. Понася се отвъд пръстените на Сатурн, извън равнината на еклиптиката. Забавя ход край аления огън на Облака на Оорт, въртящите се останки от протопланетарния диск, изковал третата планета в пещта на Слънцето и донесъл живот на нея.

Преди 4,689 милиарда години.

Само преди миг.

Въпреки това тя се взира назад със съвършеното си зрение.

Вижда сребристите точки, въртящи се около третата планета. Малките огнени опашки на ракети, понесли се към неизвестното. Вижда заводите по спътника на планетата, светлините на първите колонии на четвъртата планета.

И те продължават да се стремят навън.

Водени от вечното любопитство…

Вече ненужна, тя се обръща и продължава, понесена от ветровете на тази звезда — а после и на други. Прескача от система на система, от галактика на галактика. Гледа възторжено чудесата около себе си — газови мъглявини, ослепителни свръхнови, огромни купове колапсиращи звезди.

Смъртта и прераждането са навсякъде.

Тя продължава напред, но не сама.

Адам гризва игриво петата й, гони я с весел лай, размахал опашка на фона на звездите.

Тя се усмихва и праща едно последно пожелание назад.

„Последвайте ме, мои храбри, любопитни, своенравни деца“.

Обръща се, загледана винаги напред.

„Ще ви чакам“

Бележка на автора

Истина или измислица

Ето ни отново — накуцващи, с малко синини, поизгорени и поочукани — и докато си ближем раните, реших да използвам тези последни страници, за да отделя факта от измислицата. За наше всеобщо съжаление има много повече от първото, отколкото от второто. Така че, скъпи читатели, стягайте коланите.

Да започнем с миналото, с историята, свързана с романа. Така че си пуснете музиката на Монти Пайтън.

Испанската инквизиция

Повечето подробности, свързани с дългото владичество на Испанската инквизиция, са истина. Неколцина свещеници наистина били изгорени на клада и имало загриженост покрай използването и разпространяването на nominas, вълшебните амулети с изписани върху тях имена на светци.

Колкото до кървавата история на текста, появяващ се в този разказ — Malleus Maleficarum (Чукът за вещици), за нея вече стана дума в предговора. Аз обаче засегнах съвсем повърхностно споровете, загадките и истинските ужаси около това произведение. Ако искате да научите повече, потърсете чудесния документален филм „Библията на ловците на вещици“ на „Нешънъл Джиографик“.

Важна фигура от онази епоха е човекът, за когото се разказва в пролога — инквизиторът Алонсо де Саласар Фриас. Той си спечелил прозвището Адвоката на вещици заради убеждението си, че повечето, ако не и всички обвинения във вещерство и магьосничество са просто резултат на заблуда или лъжливи признания, изтръгнати с изтезания. Фриас спасил живота на безброй хора с усилията си и поради убедителните му аргументи Испанската инквизиция била една от първите организации в Европа, обявила извън закона изгарянето на вещици.

Но не всички вещици били преследвани; някои били почитани, което ни води до

Света Колумба

В началото на книгата направих някои исторически бележки около католическата покровителка на вещици, така че ще добавя само, че наистина има култ към жената, която приела Христос, но продължила да изучава природата и да лекува болните — или с други думи, практикувала знахарство. За съжаление La Clave — Ключа — е измислена организация, но ми харесва да си мисля, че има такива, които тайно се борят с нетолерантността, предразсъдъците и суеверията. Или още по-добре, правят го открито.

А сега да преминем от историческите вещици към модерното вещерство (иначе казано, към науката).

Изкуствен интелект

Преди много време прочетох „Горещата зона“ на Ричард Престън, трактат за новопоявяващите се болести и по-конкретно ебола и слабата ни способност да се справяме с подобни биологични кризи. Четивото беше ужасяващо. После направих грешката да прочета друга подобна книга, този път за технологичната криза, с която сме още по-неспособни да се справим. Много от предупрежденията около ИИ в този роман могат да се намерят в онази книга. Всъщност, когато става дума за ИИ, почти нищо в този роман не е измислица. Така че ако искате да прочетете нещо наистина кошмарно, потърсете Our Final Invention: Artificial Intelligence and the End of the Human Era от Джеймс Барат (Нашето последно изобретение. Изкуственият интелект и краят на ерата на човека).

Но нека минем на по-конкретните детайли в романа, които буквално са взети от новините (или поне от научни списания).

Xénese устройството на Мара

Разбира се, светещата сфера в романа е измислица, но основните компоненти на хардуера й се основават на факти. Аз просто взех сегашните постижения в областта на ИИ и скалъпих от тях физическия дом на Ева. Ето трите основни компонента на устройството на Мара и къде можете да прочетете повече за тях:

1. Timothy Re veil, Laser-driven computers: „Computing in a Flash”, New Scientist, March 24, 2018.

2. Justin Sanchez, Neuromorphic computers: „The Key to Smarter AI: Copy the Brain”, Wall Street Journal, April 10, 2018.

3. George Musser, Quantum drives: „Job One for Quantum Computers: Boost Artificial Intelligence”, Quanta, January 29, 2018.

Докато сме на тази тема, струва си да спомена шампионите на „Еугъл“ по китайската игра го: AlphaGo и по-големия му брат AlphaGoZero. Способността им да предвиждат ходове в игра с милион трилиона трилиона трилиона трилиона повече конфигурации, отколкото има в шаха, е сама по себе си зашеметяваща. Но наистина ужасяващото е, че тази програма се е научила сама на играта, при това само за три дни. А на хоризонта се появяват още по-силни програми. Така че се страхувайте. Много се страхувайте.

Продължаваме — да, точно с това:

Пътуване във времето и квантовата теория

Както споменах по-горе, ключови компоненти в устройството на Мара са захранваните й от лазери синапси. Теоретичният физик Рои Малет от Университета на Кънектикът твърди, че пръстен от лазери може да има същото въздействие върху пространство-времето и гравитацията като една черна дупка и да позволява на бинарни кодове да бъдат предавани в миналото. Други физици показват, че така нареченото квантово сплитане може да се използва за пренасяне на съобщения в миналото (или бъдещето); нещата стават още по-смахнати с квантовото телепортиране (да, то също е истинско).

Ето две четива по темата:

Clara Moskowitz, „Weird! Quantum Entanglement Can Reach into the Past“, Live Science, April 30, 2012.

Robert Torres, „Is Communication from the Future Already Here?“, Epoch Times, January 11, 2016.

Да продължим c медицината в книгата. Разделих тази част на две, по една за всеки пациент.

Лечението на Кат

Лечението на капитан Брайънт може да изглежда абсолютно нереалистично, но всичко в романа се основава на реална медицина, която или се прилага в момента в болници, или е в активен процес на разработка. Разделих лечението на отделните му части, като прилагам заглавия, от които можете да научите повече.

1. Общуване със „заключени“ пациенти:

Adrian Owen, „First contact — with a trapped brain“, New Scientist, September 16, 2017.

2. Използване на ЯМР за „четене на мисли“:

Timothy Revell, „А1 reads your mind to describe pictures“, New Scientist, March 10, 2018.

Matthew Hutson, „This ’mind-reading’ algorithm can decode the pictures in your head“, Science, January 10, 2018.

3. Съживяване на пациенти в променено състояние на съзнанието:

Anil Ananthaswamy, „Roused from a vegetative state“, New Scientist, September 30, 2017.

Helen Thomson, „How to turn a brain on and off at will“, New Scientist, December 26, 2015.

Helen Thomson, „Woken up with a brain zap“, New Scientist, May 26, 2018.

4. Невронна прах (да, тя също е истинска):

Kyle Maxey, „Mapping the Human Brain with Neural Dust“, Engineering.com, July 23, 2013.

Eliza Strickland, „4 Steps to Turn ’Neural Dust’ into a Medical Reality“, IEEE Spectrum, October 21, 2016.

Монк

Монк получава ъпгрейд на протезата си, след като е изгубил ръката си при първото си приключение с Грей. АИОП (DARPA) е постигнала забележителни резултати и е разработила някои наистина изумителни технологии, от синтетична кожа, способна да предава усещане за допир до безжичен приемник, който може да установява връзка между мозък и протеза. И тъй като АИОП и други изследователски агенции бележат бърз прогрес в тези области, аз съм сигурен, че сегашният хардуер на Монк много скоро ще остарее.

Има обаче и една опасност при интегрирането на човек и машина и тя се състои в това, че машината може да бъде хакната. А когато свързвате мозък с подобно устройство (било то чипът на Монк в главата му или невронната прах на Кат), могат да се случат лоши неща.

Предлагам ви една предупредителна статия:

Dom Galeon, „Experts: Artificial Intelligence Could Hijack Brain-Computer Interfaces“, Futurism, November 20, 2017.

Преди да завърша, реших да вляза в ролята на туристически гид и да спомена някои от местата, за които става дума в книгата.

Университетът в Коимбра

Алма матер на Мара е изумително място. Неговата Лаборатория за компютърни науки наистина е дом на Малипея Клъстър, един от най-мощните суперкомпютри на континента. Но най-страхотна е библиотеката на кампуса. Под нея наистина има средновековен затвор (Prisao Academical. В миналото той бил част от тъмниците на кралския дворец и служел като университетски затвор чак до 1834 г. Още по-страхотното е, че библиотеката наистина е намерила ефективен начин да пази книгите си от насекоми — като поддържа постоянна колония прилепи. И да, за съжаление библиотекарите трябва да покриват масите вечер с кожени покривки, за да ги предпазят от изпражненията. Но все пак това е по-евтино от плащане на минимална заплата на няколкостотин крилати работници.

Париж

Наистина трябва да се въздържам и да престана да съсипвам големи части от света, но какво забавно има в това? Само няколко бързи детайла. Да, Айфеловата кула наистина има ледена пързалка през зимните месеци, намираща се на двайсет етажа над града, а по Коледа градът е приказен и определено си заслужава прозвището Град на светлините.

Но под тези светлини… има много и много тъмни катакомби. Всички подробности за подземното гробище са толкова точни, колкото мога да ги предам. Дори онзи зловещ трон от кости. Копието на картината, споменато в книгата (Die Toteninsel, „Островът на мъртвите“) от художника катафил Льон наистина може да се види там долу — заедно с пророческия палиндром и малкия пентаграм.

Портата на ада

Пиренеите, смятани отдавна за бастион на вещерството, наистина крият множество пещери със спорна репутация, най-известна от които е Cuevas de las Brujas или Sorginen Leizea недалеч от Сугарамурди. Има множество легенди, свързани с това място — истории за чудовищен козел, който броди по съседните поляни, за сборища на вещици. Изворът, който дава начало на река Орабидея, се нарича също Infernuko erreka, или Адски поток. Така че внимавайте, ако сте решили да пийнете от него.

И накрая, започнах този роман с предупреждение за проклятието, скрито между страниците на тази книга. Ако искате да научите повече за това доколко сте обречени, можете да прочетете за

Василиска на Роко

Ето две доста просветляващи статии. Четете ги на своя отговорност.

1. David Auerbach, „The Most Terrifying Thought Experiment of All Time“, Slate, July 17, 2014.

2. Dylan Love, „WARNING: Just Reading About This Thought Experiment Could Ruin Your Life“, Business Insider, August 6, 2014.

А ако решите, че се нуждаете от опрощение на греховете, винаги можете да посетите новата ИИ църква:

3. Mark Harris, „Inside the First Church of Artificial Intelligence“, Backchannel/WIRED, November 15, 2017.

Е, това е. Накрая се сещам за стария филм „Военни игри“ с Матю Бродерик в ролята на млад хакер, който се сражава с изкуствен интелект. Прочутата фраза от филма беше въпросът на компютъра: „Да изиграем една игра?“

Надявам се, че след като сте прочели тази книга, знаете отговора.

Да? (грешка)

He? (грешка)

Правилният отговор е:

Изключете го… и бягайте.

Примечания

1

Изход, 22:18; тук и нататък цитатите са дадени според синодалното издание на Библията — Б. пр.

2

Битие 1:1 — Б. пр.

3

Битие 2:1 — Б. пр.

4

Шекспир, „Макбет“, IV:1. Превод В. Петров — Б. пр.

5

Популярно приложение за запознанства — Б. пр.

6

Апарат за измерване на нивото на кислорода в кръвта — Б. пр.

7

II Кор., 11:14 — Б. пр.

8

Оръжие с пълнител и затвор, разположени зад спусъка — Б. пр.

9

Метод за оценка на психиката с използване на мастилени петна, които субектът интерпретира — Б. пр.

10

Невероятни (фр.) — Б. пр.

11

Тъмната мрежа — сайтове с разширение. onion, които са по правило анонимни и недостъпни за стандартните браузъри — Б. пр.

Content

Джеймс Ролинс
Ключът
Сигма форс   #14

Благодарности

Исторически бележки

Научни бележки

I. Духът в машината

1

2

3

4

5

II. Котел, бълбукай

6

7

8

9

10

11

12

III. В навечерието на унищожението

13

14

15

16

17

IV. Пепел при пепелта

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

V. Прах при прахта

28

29

30

31

32

VI. Портите на ада

33

34

35

36

37

38

39

Бележка на автора

Примечания