Старожицкая Мария

Навіщо. What For

To Anastasiia Starozhitska

This-Girl-Who-Asks-Questions

Wants to have no doubt

Whether her love will manage

To save those whose names she cries out.

This does look like a prayer,

This-Girl-Who-Asks-Questions

Eagerly waits for the daybreak

Every night where the battle rages.

Tea? No, better to someone else.

A gas mask? I do have a scarf…

It seems she is whispering verses

While the fire scorches the ground.

This-Girl-Who-Asks-Questions

Remembers everyone from the barricade:

The-Elder-Who-Greets-You-With-Gestures,

The-Guy-Who-Composes-Lays.

Shots, downpour of metal, blasts,

Adrenalin in the combat drive…

Maybe everyone will survive

Because she is on guard?

This-Girl-Who-Asks-Questions

Doesn’t have a definite answer.

She just loves, she loves sternly

Everyone … like there’s no more chance.

4 February 2014

Анастасії Старожицькій

Дівчина-Та-Що-Ставить-Питання

Хоче дізнатися достеменно,

Чи убезпечить її кохання

Перерахованих поіменно.

Це виглядає наче молитва -

Дівчина-Та-Що-Ставить-Питання

Просто щоночі отам, де битва,

Ревно очікує до світання…

Чаю? Ні, дякую, краще іншим.

Маску від газу? Та в мене хустка…

Тихо шепоче, здається, вірші,

Доки вогонь випалює пустку.

Дівчина-Та-Що-Ставить-Питання

Згадує кожного з барикади -

Діда-в-Якого-Смішні-Вітання,

Хлопця-Який-Складає-Балади.

Постріли, вибухи, скалок зливи,

Адреналін в бойовім азарті…

Може, тому, що вона на варті,

Всі і лишаються невразливі?

Дівчина-Та-Що-Ставить-Питання

Певної відповіді не має,

Тільки кохає, люто кохає

Кожного-кожного… як востаннє

4 лютого 2014 року

***

Under cobbles, green grass hid itself during winter…

They took out the pavement, and saw this miracle there.

Though suppressed, nevertheless it was living:

It was bright, green and fresh, undisturbed and tender.

So it happens, in the February chill people have spring.

They look into it, they dive deep into it until they reach summer

Where a horn made of wood on a mountain trail is a hummer

And you only have to rouse the country from sleep.

But before this arrives, barrels foster infernal fire of wood,

And the guards of Maidan are instructed to look in the eyes

As the friends’ eyes reflect this winter grass mood

While cobbles around are covered with red spots of blood.

8 February 2014

***

Під бруківкою взимку ховалась зелена трава…

Вибивали каміння, а там - ось така дивовижа,

Як її не давило, таки залишилась жива,

Недоторканно-ніжна, яскрава, смарагдово-свіжа.

І тепер, у лютневий мороз, люди мають весну,

Зазирають у неї, пірнають углиб, аж до літа,

Де на тихому плаї тонесенько грає трембіта,

І лишилося тільки збудити країну від сну.

А до того - пекельно палають у діжках дрова,

В охорони Майдану дивитися в очі вказівка,

Бо в очах у своїх – ця зимова зелена трава,

А навколо - з червоними цятками крові бруківка

8 лютого 2014 року

To Tina Peresunko

The girl was collecting goose feathers for such a long time,

Pulling them out of the pillow, for sleep is impossible

When every instant right here, right in your yard

From near your house cannons are firing in volleys.

This is the sort of acoustics you have in the capital:

Explosions and shots are better heard from afar.

Long as an eagle’s, here’s a feather.

It seems there is silence? No, still blasts there are.

Then, when at last she had a whole pile of those feathers

She finished with making soft, white wings for herself;

And she went on a flight, you know, to escape waiting,

And she flew high above over the battle.

Those who saw her thought this was an angel from heaven:

Their white guardian during the darkest mess,

And they were victorious, just like this should have happened;

Alive, by the sunrise they did come out of hell.

And now the wings are so dirty, she’s crying, she’s bitter:

You won’t be able to wash out the burnt rubber of tyres…

…The white guardian angel is drying, spread on the heater;

The angel will take off again for a night flight.

10 February 2014

Тіні Пересунько

Дівчина довго збирала гусяче пір`я,

Видирала з подушки, бо як же ночами спати,

Коли весь час вже прямо тут, на подвір`ї,

Попід будинком залпами б`ють гармати.

Це ось така акустика у столиці:

Вибухи, постріли краще чути чимдалі.

Ось так пір`їна – довга, немов з орлиці,

Стихло, здається? Ні, ще гупає далі.

Потім, коли зібрала його багато,

Білі-пухнасті крила собі зробила -

І полетіла, тільки би не чекати,

І понад боєм високо пролетіла.

Той, хто помітив, вирішив – янгол з неба,

В місиві чорнім його охоронець білий,

І у двобої вистояв так, як треба,

І вже під ранок вийшов із пекла цілий.

Дівчина плаче – ну і бруднющі крила,

Палену гуму чисто не відіпрати…

… На батареї сушиться янгол білий,

В ніч доведеться янголу вилітати.

10 лютого 2014 року

To Sashko Kapinos and Olenka Kotlyar

He is from the Heavenly Hundred, he was buried and lamented after

And she's left behind having never become his wife...

Passers-by do not see how behind her self-knitted scarf

Her naked heart is beating like a birdie.

The bullet had hit him right where it was meant to hit, no mercy, and with a hint:

Dreams are helpless against iron and gunpowder.

An ace sniper always chooses romantic ones as his targets

When selecting offerings to his merciless Moloch.

Four young boys, and the littlest, the Dad's little daughter:

This same shot killed all their children at once;

And the mountain hut with cherry orchard is smashed.

His helmet was in a protective color but could not protect him.

She's still looking for the witnesses of this frightening story:

The one who stood next to him when he fell died himself the next night.

Were there photos or films, you could at least find trajectories

And find out who the sniper was, and look this inhuman man in the eye.

This girl will never forgive what she'd lost.

She will live for the two of them, for the seven of them, she will love, she will fight...

He's from the Heavenly Hundred, he was buried and lamented after,

And she's left behind to look piercingly into the sky.

5 March 2014

Сашку Капіносу та Оленці Котляр

Він з Небесної сотні, його поховали, відплакали,

А вона залишилася, так і не ставши дружиною…

Перехожі не бачать, як за самов`язаним шарфиком

Її серце оголене б`ється малою пташиною.

Куля в нього поцілила, влучно, безжально і з натяком -

Мрія буде безсилою проти заліза і пороху,

Вмілий снайпер завжди вибирає мішенню романтика,

Обираючи жертву своєму безжальному Молоху.

Хлопців четверо, ще і найменша, татусева донька

Цим же пострілом вбиті одразу усі їхні діти

І розтрощено хатку у горах з вишневим садочком,

Шолом кольором був захисний, та не зміг захистити.

А вона все розшукує свідків страшної історії-

Той, з ким поруч він впав, сам загинув наступної ночі

Хоч би фото чи відео -- можна знайти траєкторії,

Та обчислити снайпера, глянути нелюду в очі.

Не пробачить ніколи ця дівчинка того, що втратила,

Буде жити за двох, за сімох, і любити, і битися…

Він з Небесної сотні, його поховали, відплакали,

А вона залишилася щемко на небо дивитися.

5 березня 2014 року

***

The black-and-white winter is treacherously surrendering barricades,

To wash out the baked blood from cobblestones, with water streams,

Though Kievites have got used to explosions and barrage,

To sleepless nights and closed Metro stations.

Not looking for seats, offices, medals or glory,

With a self-made shield and a Red Cross on the shield,

This lad puts on a balaclava under a scooter helmet,

And goes on patrol as you have to go on patrol.

To be continued, of course, as it's still far away from the victory.

But it's already the turning point. And the victory's nearing.

Storks will return from faraway lands to their nests in May:

So before this you have to be able to wash the sooth away.

10 March 2014

***

Чорно-біла зима вже підступно здає барикади,

Аби змити струмками з бруківки запечену кров,

Хоч кияни вже звикли до вибухів та канонади,

До безсонних ночей і зачинених станцій метро.

Не шукаючи крісел, посад чи медалей і слави,

З саморобним щитом і червоним хрестом на щиті,

Одягає хлопчисько під скутерний шлем балаклаву

І виходить на варту, бо треба на варту іти.

Далі буде, звичайно. Бо до перемоги далеко.

Але вже перелом. І її наближається мить--

Це ж із вирію в травні вертатимуть в гнізда лелеки--

І до того часу треба встигнути кіптяву змить.

10 березня 2014 року

***

Quite some time ago I came across a poet,

A professional, like revolutionaries.

He sat on the steps and crumpled paper,

And he wrote something on the newspaper margins.

And I thought this would be a funny joke

While going past him, just by chance, out of nothing,

To put all his sufferings into rhymes,

As I do rhyme very easily...

He looked at me from beneath

As if a goddess climbed the steps,

He took rhymes in his lips, as if they were strawberries,

And he closed his eyes for they were so tasty.

He finally asked what my name was.

I told him and sped off on my way,

For your body is light after rhyming,

And poets do not become me at all.

Thirty years have passed since then,

Occasional people rubbed me with their words,

And when something was aired about verses

That there's something in them not from this world

And no one knows where they come from,

My husband told me that one of his friends

While in the second year of studies at the Literature Institute

Had a vision of Muse Mary in broad daylight

And she satisfied him there on the stairway.

He was waiting for her later, dreaming about her, he was calling for her.

But nobody ever believed him.

I was struck dumb for a moment in my amazement

But when I wanted to tell the story

He told me that the friend died last summer.

24 May 2014

***

Я колись давно зустріла поета,

Професійного, як революціонери,

Він сидів на сходах, жмакав папери,

Чиркав вже на полях газети.

І мені здалося дотепним жартом

Просто так, випадково, йдучи повз нього,

Всі його страждання заримувати,

Бо я справді дуже легко римую…

Він на мене дивився знизу угору,

Наче це по сходах зійшла богиня.

Рими брав губами, наче суниці,

Очі мружив, так йому смакувало.

Запитав нарешті, як мене звати,

Я сказала і далі собі побігла –

Як ото поримуєш, у тілі легко,

А поети мені не пасують зовсім.

І минуло по тому аж тридцять років

Випадкові люди словами терли,

А коли майнуло дещо про вірші,

Що таке в них є якесь нетутешнє,

І ніхто не знає, звідки беруться,

Розповів один, що насправді другу

Ще на другому курсі літінституту

Просто вдень явилась муза Марія,

На сходовій клітці задовольнила,

Він потому чекав її, мріяв, кликав,

Та йому ніколи ніхто не вірив -

Я на мить від подиву оніміла,

А коли зібралася розповісти,

Він сказав, що друг вже помер ще влітку.

24 травня 2014 року

***

This is your head that is aching me

As it contains our worlds today.

Those where there's black rain and white grass,

Where I am not I and where you are not you.

There, thunder, too, is bellowing in the sky

But no one tries to determine its caliber.

And there when strangers do come to your home

They bring hot bread with them.

As you know bread is the head of everything and all.

And my head is also aching

I beat sharp words into it.

To kill this pain at least for a moment.

It will be easier if the rain goes away,

And weakness and night and war.

But before this, the gray oozy fog

That never comes on its own.

10 July 2014

***

Це мені болить твоя голова,

Бо у ній сьогодні наші світи,

Ті, де чорний дощ і біла трава,

Де і я не я, де і ти – не ти.

Там також у небі гуркоче грім,

Та ніхто не рахує його калібр,

Там якщо чужі і заходять в дім,

То несуть із собою гарячий хліб.

Він, як знаєш, є всьому голова,

А твоя голова у мене болить,

Я вбиваю в неї гострі слова,

Щоб цей біль убити хоча б на мить.

Буде легше, злива аби пройшла,

Разом з нею - неміч, ніч та війна,

А до того - сіра в'язка імла

Що ніколи не приходить одна.

10 липня 2014 року

***

The Sun is setting with blood today

Perhaps, such red cloudless sky is everywhere now:

In this country, and where antipodes are, in Australia

Where great specialists on AIDS have not made it on a plane,

Acquired immunodeficiency syndrome;

The remnants of their bodies collected by aborigines of Torez,

Black and red, coal and blood,

You can embroid a shirt,

You can print Yarosh's visiting card.

The customer I am calling is unavailable.

For several hours, he's unavailable,

He's in the anti-terrorist operation zone,

His company chanced on a sniper,

Two killed, six wounded,

One of the dead remained there,

Where first there is grass, then soil,

Then coal,

And where it is deeper there are antipodes

They had not managed to survive under bullets.

Then the enemies will mine the body

So that the dead one kills his brothers-in-arms.

And my customer cannot sleep for so long

With an empty sleeping bag next to him,

And he'll come back at dawn

Remembering the de-mining experience.

And everything's gonna be alright,

Everything's gonna be alright.

Because we all have the forgotten immunity for death.

18 July 2014

***

Сонце сьогодні заходить із кров`ю —

мабуть, усюди таке червоне безхмарне небо,

і в нас, і в антиподів – в Австралії,

куди не долетіли відомі фахівці зі СНІДу,

синдрому набутого імунодефіциту,

рештки їхніх тіл збирають аборигени Торезу .

чорне і червоне – вугілля і кров,

можна сорочку вишити,

можна візитку Яроша.

Мій абонент поза зоною досяжності,

вже кілька годин поза зоною досяжності,

у зоні антитерористичної операції.

його рота натрапила на снайпера

два двохсотих, шість – трьохсотих,

один із вбитих так і лишився

там, де спочатку – трава, потім – земля,

далі – вугілля,

а ще глибше – вже антиподи —

не зуміли витягти під кулями.

Відтак вороги замінують тіло,

аби мертвий вбивав своїх побратимів,

та мій абонент не зможе ніяк заснути

із порожнім спальником поруч,

і повернеться удосвіта,

згадуючи досвід сапера.

І все буде добре,

все буде добре,

бо всі вже маємо набутий імунітет до смерті.

18 липня 2014 року

***

"Good evening Mum, how you are?"

I don't hear anything else as there's an explosion of "Grad".

It is very loud.

Very very loud.

So loud there's nothing to compare it with.

And I cry, I cry ferociously: "Hide!!!"

And there the reply is, in between missiles, jokingly:

"Mum, if you're being nervous I won't be calling again."

Then I calmly tell him to put on his helmet

And stick empty cartridges into ears:

5.45 millimeters is best for this.

And I get to know that for five hours

His own mother tries to get through

And he can't answer her

As for her he's in the capital working at a construction site

And there it is usually not so loud as is now where he is.

He's a smart aleck for making himself so comfortable: a son of two mums.

And I only have two daughters,

And I am asking myself:

If he were my own, my native son,

Would I cry any louder

Or fall down at the threshold grabbing his feet

So that he does not volunteer for a Guards battalion,

Does not learn to aim to kill, cannot...

Oh no, I might provoke a curse.

And I don't know the answer.

No, I do have the answer: I really would cry

But in silence, as a fish would.

My son has two mums.

Both are far away now.

Somewhere close is the third, enemy's mother.

She, as the neighbors said,

Fled when her son was killed,

A separatist sniper.

My son was at their flat,

He took away two grenade launchers,

The sights and a pile of rounds.

And then he saw fish.

Their mouths were moving.

They say fish's hearing is very bad.

Maybe they have not heard "Grad" until now.

They are so golden, aquarium.

They are from among those fish that fulfill your desires.

He did not make a wish.

He fed them,

He changed water for them.

Because water has to be clean.

Very, very clean.

Transparent

As our entire today's life.

The flat was sealed of course,

He now asks whether there'll be enough food for them

Until the war ends.

Or until mum comes there.

8 August 2014

***

«Добрий вечір, мамо, як ваші спра…»

Я далі не чую – там вибухає «Град».

Це дуже голосно,

Дуже, дуже голосно,

Так голосно, що навіть немає з чим порівняти.

І я кричу, страшно кричу «Ховайся!!!»

А у відповідь, поміж градинками, жартома:

«Мамо, як ви нервуєте, то не буду дзвонити».

Відтак спокійно кажу, аби вдів свій шолом,

А ще заткнув у вуха патронні гільзи —

Калібр 5, 45 для цього найкращий,

І дізнаюся, що так вже п`яту годину

Рідна мати зранку телефонує,

Він ніяк не може їй відповісти,

Бо для неї — в столиці на будівництві,

Там, зазвичай, тихіше, ніж зараз в нього.

Так влаштувався зручно – в одного сина дві мами,

А в мене лише дві доньки,

І я питаю у себе,

Якби він справді мій, рідний,

Чи ще б гучніше кричала,

Чи падала б на порозі, хапала його за ноги,

Аби не йшов добровольцем гвардійського батальйону,

Не вчився влучно вбивати, не міг…

Ой, ні, ще наврочу.

І відповіді не маю.

Ні, маю, таки кричала б,

Але мовчазно, мов риба.

У сина мого дві мами,

Обидві зараз далеко,

Десь поруч третя, ворожа.

Вона, сказали сусіди,

Втекла, коли сина вбили,

Снайпера-сепаратиста.

Мій був у їхній квартирі,

Забрав два гранатомети,

Приціл і купу патронів,

А далі побачив рибок,

Вони сіпали ротом.

Кажуть, риби дуже погано чують,

Мабуть, навіть досі не чули «Граду».

Золоті такі, акваріумні,

З тих, що здійснюють три бажання.

Він не загадав,

Нагодував,

Змінив їм воду,

Бо вода має бути чистою,

Дуже чистою,

Дуже, дуже чистою,

Прозорою,

Як все наше нинішнє життя.

Квартиру опломбував, звичайно,

Тепер питає, чи вистачить рибкам корму,

Доки війна скінчиться,

Чи доки мама прийде.

8 серпня 2014 року

To Vadim Antonov,

a soldier of the "Donbas" Battalion

His nickname is Airplane,

For Antonov liner

Was downed today...

His friends had twice wanted to carry his body away:

A wall of fire,

Enemy's ambush;

They'll go for the third time.

Just yesterday he was joking

That the volunteers

Who went to war from Maidan

Should have their sperm collected by doctors

And saved

For their wives and beloved

And those girls they don't know

But who'll cry later,

When they see his face framed in black,

And say:"Why is it the best who die?"

And thus they would have a chance

To bear a boy,

Or even better, a girl,

Two, three girls

With the smile like his,

A really wonderful smile.

How unfunny his joke is,

How painful.

Even my face is twisted

As if I have bitten something sour.

It's not yet the season for Antonovka apples

But the boys are shaking them off the branches.

And the apples fall down, they do fall down,

They return to the ground.

Let them grow!

10 August 2014

Вадиму Антонову,

бійцю батальйону «Донбас»

Позивний – Літак,

Тому що Антонов,

Сьогодні збили…

Двічі вже друзі хотіли забрати тіло –

Вогонь стіною,

Ворожа засада,

Підуть утретє,

А ще вчора він жартував,

Аби в добровольців,

Хто йшов на війну з Майдану,

Лікарі брали сперму

І зберігали

Для дружин, коханих

І тих незнайомих дівчат,

Хто потім заплаче,

Побачивши в чорній рамці його обличчя,

І скаже: «Ну чому, чому гинуть найкращі?»

А так би всі вони мали можливість

Народити хлопчика,

А ще краще – дівчинку,

Двох, трьох дівчаток

З такою ж посмішкою, як у нього,

Дивовижною, справді, посмішкою,

Який несмішний цей його жарт.

Який болючий.

Навіть обличчя кривиться,

Наче вкусила кислого.

Ще не сезон антонівки,

А хлопчаки збивають.

Падають, падають яблука.

Повертаються в землю.

Нехай росте!

10 серпня 2014 року

***

When respite comes

Soldiers go to schools,

They enter classes, they move desks together

They lay their sleeping bags next to blackboard,

They put machine-guns on teachers' desks.

They're happy to see the physics textbook for Grade 8

As if they have seen a long-standing friend.

And then they wrinkle their foreheads

As problems there are too difficult.

And where is a good student who's going to prompt?

She is in a cellar not far from here,

Without lights or food or telephone.

Or else she's frantically collecting money

For a plastic prosthetic arm

For the guy who teased and beat her at school;

And now he fought at the battlefield.

But maybe she just sits in a kitchen

And dials the number, time after time,

Of the customer who's already in heaven

But they do not tell about it yet.

As our powers-that-be used to study Maths

So that it deserved a bad mark.

So who's on duty? And who is absent?

Is there a reasonable ground

For the vacant seat next to you?

This is the kind of universities they have now.

This is the school of life and death.

Such an idea of fragility of happiness

That you won't find it in the textbook.

And the one who comes back is not the best student,

It's just that he'll stay different from all the others

Because he saw so much in life

That you can't even scratch it on the desk's surface...

13 August 2014

***

Коли приходить перепочинок,

бійці розміщуються у школах,

заходять в класи, зсувають парти,

вкладають спальники біля дошки,

на стіл до вчителя - кулемети,

радіють "Фізиці" восьмого класу,

неначе зустріли давнього друга,

а потім морщать суворо лоба,

бо якось надто важка задача,

і де ж відмінниця, що підкаже –

неподалік сидить у підвалі

без світла, їжі та телефону,

чи гарячково збирає гроші

на пластикову протезну руку

тому, хто в класі дражнив та бився,

а зараз також побився в битві,

а може, просто сидить на кухні

і раз у раз набирає номер

того абонента, що вже небесний,

але про це не повідомляють,

бо арифметику наша влада

вивчала досі лише на двійку…

Так, хто черговий? а хто відсутній?

чи є поважна тому причина,

що поруч стало порожнє місце?!

це в них такі університети,

така це школа життя та смерті,

таке розуміння крихкості щастя,

що у підручнику і не знайдеш,

а той, хто повернеться, не відмінник,

а просто відмінним від всіх лишиться,

бо так багато в житті побачив,

що не продряпати і на парті…

13 серпня 2014 року

To Elf, Mikhail Savulchik,

a soldier of “Donbas” Battalion

You found the time to say: "I am through with my war",

Wounded in legs, dozens of fragments,

Anesthesized...

Then no connection again.

No, no, no, no connection.

And he is.

There's connection with what I've been doing all my life.

And what I have not.

Postponed for later, ignored, shunned,

Imagined that it'll turn out somehow, lest there be war.

And here it is: war...

I am here near your battle,

Half an hour's drive to there in a bee-line.

But this is a pre-war map,

And now you're out of reach.

Road blocks at every crossing,

This is why I travel.

Slovyansk, Semenivka, Nikolayivka:

Here, wounded houses moan at night

And killed houses are silent.

But children already play in their courtyards,

And not the war games.

And I won't say anything else,

For no, I am not television,

Believe me, not television,

Forever not television,

And I don't even have connection,

And he does.

22 August 2014

Ельфу, Михайлу Савульчику,

бійцю батальйону «Донбас»

Ти встиг сказати — відвоював своє,

Поранений в ноги, десятки осколків,

Знеболили…

Далі знову немає зв'язку.

Немає, немає, немає, немає зв'язку.

А він — є.

Є зв'язок з усім, що робила я все життя.

І чого не робила.

Відкладала на потім, нехтувала, відверталася,

Вважала, що якось воно та буде, аби не війна.

А воно – війна…

Я тут поруч від твого бою,

Навпростець їзди – півгодини,

Але це довоєнна карта,

А тепер ти став недосяжний.

Блокпости на всіх перехрестях,

Тому подорожую.

Слов'янськ, Семенівка, Ніколаєвка —

Тут вночі стогнуть поранені будинки

І мовчать вбиті,

Та на їхніх подвір'ях вже грають діти

І не у війну.

А більше я ще не скажу нічого,

Бо ні, — я не телебачення,

Повірте, не телебачення,

Вже назавжди — не телебачення,

І в мене навіть немає зв'язку,

А він – є.

22 серпня 2014 року

***

Right now

I'll write

Just with words,

And you say them aloud.

This is the only thing I can do

As only the word can rise to the sky

And fly to Ilovaysk,

Protect from mortars, Grad missile launchers, tornados,

Hate, treachery, despair

My adopted son and his brothers-in-arms

Who today, right these minutes

Came out of hell into another hell.

This is why a so many words are badly needed

Of kindness and love

To cover all the battalions

With an impenetrable umbrella,

An armored dome,

Mom's hands.

29 August 2014

***

Прямо зараз

Буду писати

Просто словами,

А ви вимовляйте їх вголос.

Це єдине, що можу робити.

Бо тільки слово може злетіти в небо

І полетіти до Іловайська,

Захистити від мінометів, градів, смерчів,

Ненависті, зради, розпачу

Мого названого сина та його побратимів,

Що сьогодні, у ці хвилини

Вийшли з пекла у інше пекло.

Тому конче потрібно дуже багато слів

Добра і любові,

Щоб вони прикрили всі батальйони

Непроникною парасолькою,

Броньованим куполом,

Маминими долонями.

29 серпня 2014 року

To Lavr, Valeriy Larenov,

a soldier of "Donbas" Battalion

Tonight, I am sitting on the window sill,

My eyes aching from flares of red-blood color.

The blood of battalions executed by firing squads are on you,

The TV tower, my Tower of Babel.

He who came out of hell holds a weapon in his hands,

He goes past sunflowers, there are millions around,

And it's quiet amid them but you don't know where to go farther

For there are red lakes next to Chervonopilske, and black Sun.

Sunflower heads are now drooping

Under the weight of thoughts in black strong shell.

For too long, fatally long they obeyed the Sun,

They turned only following him, they obeyed their destiny.

You are right, the enemies are everywhere, it turned out;

Those who are just inside break your chest into smithereens;

Those who are listening whether some will complain

Keep the radars on the horizon.

I am leading you out of this perilous place

Along the bright path left by the Moon on the water,

Along the clairvoyant's words,

The dotted line on the map,

The little star in the sky.

You won't be able to get lost again:

You shouldn't.

31 August 2014

Лавру, Валерію Лавренову,

бійцю батальйону «Донбас»

Цієї ночі сиджу на підвіконні,

Очі ріжуть вогники криваво-червоні,

Це на тобі кров розстріляних батальйонів –

Телевежа сирецька, башта моя Вавілонська,

Той, хто вийшов із пекла, тримає зброю в долонях,

Йде повз соняхи, їх навколо мільйони,

І між ними спокійно, а далі куди – невідомо,

Бо червоні озера під Червонопільським і чорне сонце.

Голови соняхів нині схилилися долі

Під вагою думок у чорній міцній шкаралупі

Надто довго, фатально довго були слухняними сонцю,

Повертали тільки за ним, корилися долі.

Ти правий, вороги, з`ясувалося, всюди,

Ті, що просто всередині, розбивають на друзки груди,

Ті, що слухають, чи ніхто жалітись не буде,

Тримають радари на горизонті.

Я виводжу тебе із цього згубного місця

По доріжці світлій в річці від місяця,

По словах ясновидиці,

Пунктиру на карті,

Зіроньці з неба.

Ти не зможеш більше тут загубитися —

Не треба.

31 серпня 2014 року

***

He carried his sub machine gun without a belt,

Clutching it to his chest,

As if it were a first-born.

He breathed in its smell

Of molten metal and a week-long battle.

He went with no way,

Just not to captivity or to heaven.

He ate dry sunflowers' seeds, stuffed in his mouth,

He could not swallow them

As he drank only once from a puddle.

And so three days

To go hiding,

Spend nights on wastehill tops,

Make his way

Between the lines of a poem,

Looking for rhymes,

And they are not there.

And he rescued his weapon

And gave it to a new arrival,

The one whose eyes are still bright

For he had not yet seen

How the fire engine burnt

In which his brothers-in-arms from the reconnaissance company of

"Donbas"

Were leaving Ilovaysk along the green - red - black corridor.

Details later,

When the last one comes out,

And he is still going...

All the awards had been handed out,

And he is still going.

Those who came out had had a good sleep in their homes,

And he is still going.

The wounded who waited for too long have their arms and legs

Cut off,

And he is still going.

Victory proclaimed, and truce ignored,

And he is still going.

They're burying dead in the alleys of heroes,

And he is still going.

The battalion commander has new grandiose plans

With no account for the one who's still going,

And he is still going.

And again, I wait until morning.

7 September 2014

***

Ніс автомат без ременя,

притиснувши до грудей,

неначе первістка.

Вдихав його запах

розпеченого металу і тижневого бою.

Йшов без дороги,

аби не в полон і не в небо.

Їв насіння із сухих соняхів, набивав рота,

не міг проковтнути,

бо пив тільки раз і з калюжі.

І так три доби

йти, ховаючись,

ночувати на териконах,

пробиратися

між рядками вірша,

шукаючи рими,

а їх немає…

А зброю виніс,

віддав новачку,

тому, у кого ще світлий погляд,

бо він не бачив,

як спопеліла пожежна машина,

на якій побратими з розвідроти «Донбасу»

виїжджали з Іловайську

по зеленому - червоному - чорному коридору.

Подробиці потім,

коли вийде останній,

а він ще йде…

Вже вручено всі ордени ,

а він ще йде.

Відіспалися по домівках ті, хто вийшов,

а він ще йде.

Відрізано в поранених, що надто довго чекали,

і руки, і ноги,

а він ще йде.

Оголошено перемир`я, знехтувано перемир`ям,

а він ще йде.

На алеях героїв ховають загиблих,

а він ще йде.

У комбата нові грандіозні плани

і вони не враховують того, хто ще йде,

а він ще йде.

І я знову чекаю до ранку.

7 вересня 2014 року

***

Yes, he came out of hell and remained intact.

Seven times near Death, and Death passed him by.

He has his arms and his legs and even some inspiration

To smile at those to whom he came out, no matter what.

He went on and on and he came, and emptiness came.

Huge and black as a well or an abyss.

In it, the maimed body of his most intimate friend,

Still not found, not brought to his family.

In his dreams, escaping the Ilovaysk cauldron again,

And every night his sworn brothers cannot hear

That they should not climb the fire engine

As it is in the sights of a tank, and the shot will be fired in a moment.

He cries out to them very loudly, and they are still laughing

And they don't hear, no they don't...

You can pour horilka into this emptiness,

A whole lot of horilka, and it's worse in the morning.

You can look away from all the peers in the city

Who laugh and sing and go to clubs and bars...

But how this blond guy resembles the one

Whose elbow was the only piece found and buried...

...This war won't end. This war will last for long.

We are mostly at war with ourselves.

In order to answer ourselves what the country does need:

Dying for her? Getting killed for her?

Electing the battalion commander to the parliament?..

...Everything that does not kill us strengthens us,

The strength to wait for long, until children are grown-up

And ask: What for our Father or Grandfather was killed?...

...Those who came out of hell will find how to answer.

24 September 2014

***

Так, він вийшов із пекла. І залишився цілим.

Сім разів біля смерті, а вона оминула.

Є і руки, і ноги, навіть трішки натхнення,

Щоб таки посміхатись тим, до кого виходив.

Йшов, і йшов, і прийшов, і прийшла порожнеча.

Величезна і чорна, як колодязь чи прірва.

В ній знівечене тіло найріднішого друга,

Ще не знайдене досі, не привезене рідним.

А у снах знову вихід із котла в Іловайську,

І щоночі не можуть побратими почути,

Що не треба їм лізти на пожежну машину,

Бо в прицілі у танка, і за мить буде постріл,

Він кричить, дуже гучно, а вони всі сміються

І не чують, не чують…

Можна в цю порожнечу виливати горілку,

Звісно, дуже багато, і на ранок ще гірше.

Можна очі відвести від ровесників в місті,

Що сміються, співають, ходять в клуби та бари,

Та цей хлопець білявий як же схожий на того,

Від якого знайшли і ховали лиш лікоть…

…Ця війна не скінчиться. Ця війна буде довго.

Ми воюємо більше із самими собою,

Щоб собі відповісти, що ж потрібно країні –

Щоб за неї померти? Щоб за неї убити?

Щоб обрати комбата до Верховної ради?..

…Все, що нас не вбиває, то нарощує силу,

Силу довго чекати, доки виростуть діти

І спитають, навіщо вбито батька чи діда?..

…Ті, хто вийшов із пекла, знайдуть, як відповісти.

24 вересня 2014 року

***

Зорану землю засіяли рясно кулі

Чи то пройшли крізь тіло, чи – оминули,

Таке металеве, добірне насіння зброї,

Мабуть, із кров`ю таки проростає швидше,

Глибоко встромлені зерна мороз не знищить,

З них навесні проб`ються стрункі дротини

Та набубнявіють пуп`янки гострих квітів,

Далі запилиться порохом дивне поле

І кулемети зав'яжуться, і гранати,

Лише сапати треба їх обережно –

Надто земля чутлива — тому родюча.

Кращий букет не вигадати коханій,

Тільки зрізати важко залізні стебла,

Буде врожай стояти такий блискучий,

Сповнений кулями саме того калібру —

Просто збирай ці сємки та гучно лузай…

...А восени заіржавіє під дощами,

Як вже ніхто збирати його не прийде

28 листопада 2014 року

***

In the morning, bullets sowed the soil aplenty.

Maybe they pierced bodies, maybe they flew past them.

Such metallic, selected seeds of weapons,

Maybe they grow and rise faster when there is blood.

Frost won't destroy these deeply stuck seeds,

Come spring, straight wires will grow out of them

And buds of sharp flowers will swell.

Then, the strange field will be pollinated with gunpowder,

And machine-guns will germinate, and grenades.

Just you be careful when tilling the land for them:

The soil is too sensitive, and so it is fruitful.

You can't devise a better bouquet for your lover,

Only it's hard to cut iron stems.

The crop will stand there so sparking,

Full of the bullets of the needed caliber:

Just gather these seeds and crack them with gusto...

...Come autumn it'll rust under the rain,

As nobody'll come to harvest it.

28 November 2014

To Kira Svincitska

"If I were a real poet I would be able to prevent war":

A note made by an unknown on the eve of WWII,

quoted by Elias Canetti

in the speech "Poet’s Profession”

delivered in Munich in 1976

***

I’m looking for signs of the end of the war

In the eyes of a girl who is only ten days old

But she does remember everything. And this is to be continued

As she is looking for her mom’s breasts too stubbornly

And hides the look which carries the knowledge of the world

And about whether there’s going to be any respite.

Then I look for whether there’ll be an end to the war

In the eyes of a guy whom the led had avoided

But he remembers everybody who, on the battlefield,

Plowed the hard soil with themselves.

He casts his look aside for there’s disbelief in gods

And his non-forgiveness for enemies.

This is why I am looking for that there’ll be an end to the war

Just inside, deep, here, in myself.

And I find out that despite pain I am still alive

And have peace and quiet that can work miracles

And I have what can stop this turn of events

Where, hiding behind the war, death is walking around.

4 January 2014

To Kira Svincitska

"Якби я був справжнім поетом, я б зумів запобігти війні", -

запис, зроблений невідомим напередодні Другої світової,

процитований Еліасом Канетті

у промові "Професія поета",

виголошеній у 1976 р. в Мюнхені

***

Шукаю ознаки того, що кінець війні

У погляді дівчинки, якій тільки десять днів,

Але вона ще все пам`ятає. А далі буде,

Бо надто уперто шукає мамині груди,

Ховає погляд, в якому знання про світ,

І те, чи буде скоро якийсь просвіт.

Відтак шукаю, чи буде війні кінець

У погляді хлопця, якого минув свинець,

Але він усіх пам`ята, хто на полі бою

Землю жорстку востаннє зорав собою,

Відводить погляд, бо там зневіра в богів

І те, що він не вибачить ворогів.

Тому шукаю, що прийде кінець війні

Просто всередині, глибоко, тут, в мені,

Знаходжу, що попри біль я таки жива,

І маю спокій, що може творить дива,

І маю те, що спинить цю круговерть

В якій, прикрившись війною, гуляє смерть.

4 січня 2014 року

Dedicated to "Dignity Rays"

on Instytutska Street

The rays are alight:

Movie projectors are on.

Films about every one who was killed

Are shown on the heavenly screen.

Those who are from Maidan and those who are from the war sector

Watch attentively, like a festival jury.

They swear, they cry, they laugh, they are scared

That their mothers may see something from life.

They show it from the start when the film is cut by iron.

And they ask in whisper, raising their faces, to retake

Or remake the last second...

23 February 2015

"Променям гідності"

на Інститутській присвячується.

Промені світяться –

ввімкнені кінопроектори,

фільми про кожного вбитого

йдуть на екрані небесному,

ті, хто з Майдану і ті, хто з воєнного сектору,

дивляться пильно, неначе журі фестивалю…

Лаються, плачуть, регочуть, бояться,

щоб дещо з життя не побачила мати,

крутять спочатку, як плівку зненацька обірве залізо,

І так тихенько питають, підвівши обличчя, аби перезняти

чи змонтувати інакше останню секунду…

23 лютого 2015 року

***

Spring. Thermal underwear becomes cheaper.

This girl needs twenty sets of it.

She will ransom a boy with the Down syndrome for them

From near Donetsk,

From an orphanage that’s left on the other side of the frontline.

And maybe they’ll give her a girl, too.

It depends on the mood of the seller.

They could be fed then

And hugged.

Those kids are very gentle, you know,

They are also called Sun Children.

It’s just that they have one chromosome more,

And this is why there’s no aggression in them at all,

No such habitual human feature.

They don’t understand at all what a war is,

And what it means to kill.

And why you have to hide in cellars.

And where are all those to whom you may cuddle and smile.

And when everything will be as it used to be.

They say this is a redundant chromosome.

Or not redundant…

3 March 2015

***

Весна. Дешевшає термобілизна.

Дівчині треба двадцять комплектів.

За них вона викупить з-під Донецька

Хлопчика-дауна

Із дитбудинку, що лишився по той бік фронту.

А, може, віддадуть ще й дівчинку.

Це вже як буде настрій у того, хто продає.

І їх можна буде нагодувати

Та обійняти.

Бо це дуже ласкаві діти,

Їх ще звуть сонячними.

Просто в них на одну хромосому більше,

І тому у них зовсім немає агресії.

Такої вже звичної людської якості.

Вони зовсім не розуміють, що таке війна

І як це вбивати.

І чому треба ховатися у підвал.

І де всі ті, до кого можна притулитися та посміхатися.

І коли знову буде все так, як було раніше.

Кажуть, це зайва хромосома.

Чи — не зайва…

3 березня 2015 року

***

There are those who came out of cauldrons

Of Ilovaysk-Debaltsevo,

And there are those who had not made it,

And there are those who returned but who at the same time remain

there,

with their brothers-in-arms.

These fighters look into themselves with tearless eyes

And don't say what they see, what they don't find where it should be.

The half-flown souls should be stopped by a doctor,

Returned, cured,

For otherwise... Though they can hardly be scared by anything,

As instructed, they are now

Painting gypsum rabbits.

This is a therapy,

Manufacturing empty money-chests.

4 March 2015

***

Є, хто вийшов з котлів

Іловайська-Дебальцева,

І такі, хто не вийшов.

А є хто повернувся і водночас лишається там, з побратимами.

Ці бійці заглядають у себе очима без сліз,

І не кажуть, що бачать, чого не знаходять на місці.

Душі, що напіввилетіли, лікар має спинити,

Повернути, зцілити,

Бо інакше… Хоча їх навряд чи вже будь-що злякає.

Згідно припису зараз вони

Розфарбовують гіпсових зайців.

Це така терапія,

Виробництво порожніх скарбничок.

4 березня 2015 року

***

Mama, mama, mama, mama, mama:

Coma, coma, coma, coma, coma...

The ninth day of coma,

And yet no full stop,

Such are the punctuation marks

Of life and of what comes after,

And semicolons slowly drop to you through the infusion line,

This are they who hold you in this world

Where you read newspapers every day for a long time

But could not believe there's now war with Russia

Where once you decided on my behalf

Which name and surname I will have, which nation and native city,

What books I will read and what I become in the end.

Another thing that holds me is that you don't believe that I am grown up

And will be able to live without you as I should.

And I hold your wet powerless hand

Saying everything that I have not said yet,

And question marks fill the air

And even sharper smell of camphor spiritus…

25 March 2015

***

Мама, мама, мама, мама, мама —

Кома, кома, кома, кома, кома…

Дев'ятий день коми,

І досі немає крапки,

Такі розділові знаки

Життя і того, що після,

А двокрапки повільно спадають до тебе по крапельниці,

Саме вони тримають тебе в цьому світі,

Де ти щодня довго читала газети,

Але не змогла повірити, що нині війна з Росією,

Де ти колись вирішила за мене,

Яке матиму ім'я, прізвище, націю, рідне місто,

Які читатиму книги і ким, зрештою, стану,

А ще тримає, що ти не віриш, що я доросла

І зможу прожити без тебе так, як належить,

І я тримаю тебе за вогку безсилу долоню,

Кажу все те, чого не казала досі,

А знаки питання заповнюють все повітря

І ще гостріше пахнуть камфорним спиртом…

25 березня 2015 року

To Artem, a sniper at "Karpatska Sich" Battalion

He's a sniper, he is sixteen, he's been at the war a year.

He's talking quietly but you hear him as a cry.

He's changed his battalion, his location, his call sign:

He was "Clean" but decided to become "Dirty".

So how can we shout at the future in despair:

What is this life when a child is at war?

And where are his school. His aren't a, and trade unions

When the gun's butt is against his yet unshaven cheek?

His father is dead, he was at war in Afghanistan.

Not to believe enemies he told his son.

He took his son's hand and brought him to a shooting range;

He told his son: You will need it for your fight.

And this enough. I really don't now want to write

That the boy has serious grown-up eyes.

And he looks away when he's talking about the battle

From which his frontline friend had not come out.

This is true, but the words are banal and trite,

Same as the question: "Have you killed?"

So we are silent, we are eating candy, and from the radio

Someone shouts about trajectory - What's trajectory?

23 April 2015

Артему, снайперу батальйону «Карпатська Січ»

Він снайпер, йому шістнадцять, воює рік,

Говорить тихо, чується, наче крик.

Змінив батальйон, локацію, позивний —

Був "Чистий", став — так вирішив сам — "Брудний".

То як відчайдушно волати у майбуття,

Що ж це за життя, коли воює дитя?!

І де ж та школа, його батьки, профспілки,

Коли приклад до ще неголеної щоки?!.

Батько помер, колись він пройшов Афган,

Сину казав не вірити ворогам,

Відвів за руку в секцію зі стрільби,

Сказав: це тобі знадобиться для боротьби.

І — досить. Справді, зараз зовсім не хочу

Писати, що в хлопця холодні дорослі очі

І він їх відводить, коли говорить про бій,

З якого не вийшов друг його фронтовий,

Це правда, але пласкі затерті слова

Такі ж дурні, як питання "Чи ти вбивав?"

Тож ми мовчимо, цукерки їмо, а з рації

Хтось знову кричить, що трасери — а що це, трасери?

23 квітня 2015 року

***

Of family relics, from my great-grandparents,

Although from my maternal side

There was a chest full of buttons

Where the oldest ones had two-headed eagles on them,

And then there were ones with copper stars,

Heavy buttons with anchors: probably, from a uniform.

Small, made of mother-of-pearl; and made of turtle.

There was a story behind each of them.

Some were tearing them off, some were undoing them.

With this on her dress she met her beloved,

And this she sew back to his clothes when it was torn off...

The all, from bone or plastic,

Of all colors as life itself is a rainbow,

They all were scattered around in a strange ornament

When the house was hit by a mortar mine.

Oh how they waited to be needed;

How they wanted to be sewn again

And strengthen what should hold together.

But they have holes, like targets have.

And the land is being cut by taylor's scissors,

And they are sewing with terrible needles,

And they are sowing the land with grandfathers' buttons

From all the uniforms that are still fit to wear.

21 May 2015

***

З фамільних реліквій від діда-прадіда,

Хоча таки по жіночій лінії,

Була тільки скринька, вся повна ґудзиків,

Де найстаріші з двоглавим орликом,

А далі вже із мідною зіркою,

Важкі, із якорем – мабуть, з кітеля,

Дрібні перламутрові, черепахові,

За кожним – ціла собі історія,

Як хтось зривав, ну а хтось – розстібував,

З оцим на платті зустріла милого,

А той пришила йому відірваний…

І всі вони, із кості та пластику,

Усіх кольорів, бо й життя – веселкою,

Розсипались у візерунку дивному,

Коли в будинок міна улучила.

Ох, як чекали вони потрібності,

Бажали знову бути пришитими,

Кріпити те, що має з`єднатися,

Але у них, як в мішенях, дірочки,

А землю ріжуть кравецькі ножиці

І колють - шиють страшними голками,

І сіють в землю дідівські ґудзики

З усіх мундирів, так і не зношених…

21 травня 2015 року

***

War is a reflection of peace in a crooked mirror.

If you look at it for a long time, it's funny at first.

Then it's painful, and then, strange and scary,

Scary in a long and loud way, and scarier and scarier,

For the war won't vanish nowhere, never.

And every shot from a cannon

Only brings more and more shards of the mirror,

And these hundreds of thousands of small fragments

Hit the hearts of those who are in combat

And make them colder though you don't seem to notice it.

And the fighters remain alive

Composing the word "eternity" of the ice.

And when they wake up at night in frenzy

They look around: Where are you my sworn sister?

Are bringing me your rescuing love?

17 March 2015

***

Війна — відображення миру в кривому дзеркалі.

Якщо дивитися довго — спочатку смішно,

Потім — боляче, а далі – дивно і страшно,

Довго і гучно страшно, і все страшніше,

Бо вже ніколи нікуди війна не щезне.

А від кожного пострілу із гармати

Тільки більше та більше дзеркальних друзок,

І ці сотні тисяч дрібних уламків

Потрапляють в серця тих, хто там воює,

З непомітним наче похолодінням.

І бійці лишаються далі жити,

Викладати кригою слово «вічність»,

А вночі, прокидаючись у нестямі,

Оглядаються, де ж ти, названа сестро,

Чи несеш своє рятівне кохання?

17 березня 2015 року

Іловайський котел — найбільша трагедія війни на сході України, що сталася наприкінці серпня 2014 року. Близько трьох тисяч тих, хто потрапив в оточення, більше тисячі загиблих, сотні пропалих безвісти. Лише один епізод цієї страшної зради українських військових відтворений у п`єсі «Котел» зі спогадів добровольців, бійців батальйону «Донбас», свідчень тих, хто воював на іншому боці та рефлексій спостерігачів за подіями у соціальних мережах. Випробування війною, смертю та коханням тісно сплели правду та домисел у цій історії довжиною в рік.

Дійові особи:

Тесей, 35 років, киянин, програміст, витрачає досить багато часу на спілкування у соціальних мережах, уникає особистої участі у військових діях, натомість щиро цікавиться їхнім перебігом.

Лавр, 29 років, іронічний мрійник з хутора на Полтавщині, працював на випадкових роботах, пройшов Майдан, вважає війну логічним продовженням розпочатої боротьби за зміну країни.

Велес (Дмитро), 37 років, колишній міліціонер з Горлівки, вийшов на пенсію за два роки до війни, коли влада в місті перейшла до ворога, виїхав, аби піти в добровольчий батальйон і визволяти свою батьківщину.

Поет, 50 років, строкова служба в радянському контингенті в Афганістані, працював у столичному тижневику, пише вірші про війну, збирає матеріали для книги.

Слон, 46 років, громадянин США, син емігрантів з Одеси, фаховий військовий, брав участь у військових діях в Афганістані, Іраку, Сомалі.

Стрілка, 23 роки, закінчила філософський факультет університету, за фахом не працювала, була в медичній службі Майдану, пішла у добровольчий батальйон медиком.

Тетяна, 37 років, мешканка Горлівки, колишня однокласниця Велеса (Дмитра), дружина Червонця (Пончика), домогосподарка.

Червонець (Пончик), 37 років, мешканець Горлівки, працював на шахті диспетчером, пішов у ополчення, бо «всі йшли». Чоловік Тетяни, однокласник її й Велеса.

Мартинов, 46 років, кадровий російський військовослужбовець, з династії військових, майор, жив у Благовєщенську, прибув керувати підрозділом місцевого ополчення.

Настя, 27 років, дівчина, яку кохає Лавр з часів Майдану, на її прохання Тесей допомагає бійцям порадами. На сцені не з'являється.

Перша дія.

ДЕНЬ НЕЗАЛЕЖНОСТІ

1 сцена

Тесей (перед монітором комп`ютера)

— 24 серпня, головні події дня. «В Москве руфер-экстремал Григорий, известный как Мустанг, поздравил украинцев с праздником с крыши Московского университета». Сподіваюся, він вже в Києві, бо там його вже дві доби розшукують, зірку на висотці розмалював… У Києві на Хрещатику йде військовий парад. Президент Петро Порошенко… «Останні події мають назвати у підручниках Вітчизняною війною 2014 року»… Ну-ну… Великою вітчизняною не назвав, отже, йому вона така собі маленька… І завершиться до нового року... Хай би й так… Техніка з параду поїде прямо на передову антитерористичної операції. Показуха… Ну кому це треба, вже наїлися нею по самі вуха… Так, з передку, в нас непрохані гості на свято. «24 зранку в напрямі Старобешево з боями пройшли російські танки, бій між Старобешево та Кутейніково, бій в Єленівці, десятки вбитих та поранених»… Тьху ти, вітрильна регата на Київському морі... Так в нас всі моря відберуть, ніхто оком не поведе… Ого… «В Донецке на центральной улице Артема провели украинских военнопленных. После них проехали поливальные машины. Как в Москве в 45-м»... Ну, виродки... І хто ж ці місцеві, що дивилися і проклинали наших бійців, невже вони завжди жили на нашій землі?.. Прес-служба «Донбасу» скасовує запрошення журналістам відсвяткувати день Незалежності з бійцями на базі в Курахово — в батальйоні траур, є загиблі в боях при вході в Іловайськ… Але наче тримаються: «Добровольці контролюють визволену від ворога половину міста, поділеного залізничними коліями, зайняли зручну стратегічну позицію у приміщенні школи»…

2 сцена

Клас школи в Іловайську, де розташувалася розвідрота добровольчого батальйону. Парти, підручники, глобус, дошка. Велес пише на дошці: «24 серпня. Класна робота». Відходить, милується написом. Лавр, залізши на парту, прилаштовує над дошкою український прапор жовтою полосою догори. Зістрибує, також бере крейду, пише на дошці «З Днем Незалежності!».

Велес (дивиться на прапор)

— Переверни.

Лавр

— Я вже повернув.

Велес

— Куда повернул?

Лавр

— Зверху — сонце, знизу — море. Це правильний прапор. Я на Майдані на ялинці теж повертав.

Велес

— Нечего тебе было делать.

Лавр

— Чому це «нечего»? Ти краще скажи, чому я там тебе не бачив?

Велес

— Мне было чем на Донбассе заняться.

Лавр

— Отож, а тепер всім є чим тут зайнятися. Іди про це твір пиши.

Відходить до дошки, пише великими літерами «Твір. Як я провів літо».

Велес

— Еще неделя. Напишу, когда закончится. Или лето, или война.

Лавр

— Тоді тобі двійка.

Велес

— Ну, хоть не 5.45.

Стрілка

— Не сваріться, хлопці! Лавр тільки на ялинку лазив, а хтось сьогодні в Москві на висотці зірку у жовто-блакитну розфарбував.

Лавр

— Супер! Ну, трохи почекай, я на Кремлі розмалюю…

Слон

— А у нас на день Независимости все обязательно идут на барбекю.

Лавр

— Це куди, Слон? До дівчат?

Слон

— Нет, это такой пикник.

Велес

— Шашлыки по-нашему. Это вы там индюшек жарите?

Слон

— Не, индейка это на День благодарения.

Лавр

— А це що за свято?

Слон

— Ну, вот ты помогаешь бедному, тому, кому помощь нужна, и он тебя за это благодарит.

Лавр

— Поняв, День волонтера, значить.

Слон

— Еще на День независимости везде соревнования, кто больше хот-догов съест.

Лавр

— Я б так три десяточки зараз і навернув… Велес, пішли, може, хоч пару голубів до свята спіймаємо? Ельф вчора їв, каже, краще курки...

Велес

— Ну, пошли. Каску надень, там по случаю праздника кроме голубей много чего летает… Я вот думаю, что раньше ни разу независимость не праздновал.Вообще не понимал, для кого, от кого...

Поет

— Так і запишу для історії — під час виконання бойого спецзавдання в день незалежності України бійці добровольчого батальйону в Іловайську мають намір з`їсти птаха, що здавна символізує мир.

Велес — Поету

— О, а у тебя, часом...

Поет повертається спиною, на бронежилеті напис «Цигарок немає». Нижче дописано «Совсем никаких». Всі сміються.

Поет

— Скінчилися цигарки. Паління скорочує життя і наближає смерть. Я б на вашому місці вже кинув цю погану звичку…Стрілка, дай краще цим курцям вітамінку…

Стрілка

— Та вже і вітамінки доїли. Сарана, а не добровольці.

Велес

— Уши уже пухнут… О, а расскажи тогда стишок, а?

Поет

— Щоб опухлі вуха ще й зів`яли?

Лавр

— Читай, Поет, бачив, ти весь ранок щось малював у своїй книжечці…

Поет

— З натури малював… Ось… Слухайте тоді.

Коли приходить перепочинок,

бійці розміщуються у школах,

заходять в класи, зсувають парти,

вкладають спальники біля дошки,

на стіл до вчителя — кулемети,

радіють "Фізиці" восьмого класу,

неначе зустріли давнього друга,

а потім морщать суворо лоба,

бо якось надто важка задача.

і де ж відмінниця, що підкаже —

неподалік сидить у підвалі

без світла, їжі та телефону,

чи гарячково збирає гроші

на пластикову протезну руку

тому, хто в класі дражнив та бився,

а зараз також побився в битві,

а може, просто сидить на кухні

і раз у раз набирає номер

того абонента, що вже небесний,

але про це не повідомляють,

бо арифметику наша влада

вивчала досі лише на двійку,

так, хто черговий? а хто відсутній?

чи є поважна тому причина,

що поруч стало порожнє місце?!

це в них такі університети,

така це школа життя та смерті,

таке розуміння крихкості щастя,

що у підручнику і не знайдеш.

а той, хто повернеться, не відмінник,

а просто відмінним від всіх лишиться,

бо так багато в житті побачив,

що не продряпати і на парті.

Велес аплодує, Лавр посміхається.

Лавр

— Ну, скажімо, я так не «Фізику» гортав, а «Математику», і не для восьмого, а для третього…

Поет

— Хотів щось написати про нашу незалежність. 23 роки тому без крові здобули, тепер по повній платимо... Ось коли нас з Афганістану виводили, я вже хлопцям казав, що кінець совку прийшов, Україна незалежна буде. А вони мені — ну, як же це, таке тільки через кров, навіщо… Не хотіли ми тоді крові. І все без неї пройшло. Але наздогнало…

3 сцена

Інша школа в Іловайську, де розташувалися ополченці та російські військові.

Мартинов (піднімає з підлоги підручник російської літератури)

— Так вы что, при бандеровцах учили Пушкина?

Червонець

— И даже Лермонтова!

Мартинов (декламує)

— «Два дня мы были в перестрелке. Что толку в этакой безделке? Мы ждали третий день. Повсюду стали слышны речи: "Пора добраться до картечи!" . И вот на поле грозной сечи ночная пала тень...» Вот и мы к ночи и начнем, получат они свой праздничек. Независимости… По полной получат. Приползут… Если кто выживет. Салютом и накроем. Любишь салюты?

Червонець

— У нас на районе по праздникам до утра народ взрывает, машины вопят, собаки лают… Ну, это в той жизни, сейчас уже все привыкли...

Мартинов

— Хоть и привыкли, сегодня уши заложит… Так как тебя обижали, парень, жалуйся… Я вон за тебя, брат, из Благовещенска ехал жизнь положить. А ты все ноешь и ноешь, то тебе еды мало, то денег...

Червонець

— Да мы же хотели как в Крыму, раз — и в России, сразу зарплаты, пенсии побольше платят…

Мартинов

— А если Украина заплатит, то и ее независимость отпразднуешь?! Раб ты, Червонец, как есть раб. Потому что не казак. Вот я по матери дворянин, по отцу казак донской, кровь — великая сила… Знаешь, что для меня сегодняшний день? Черный день. Это при мне развалился Советский союз. Я тогда в Средней Азии служил, сам видел, сколько крови тогда пролилось на российской окраине. Наши предки присоединяли Кавказ, присоединяли Сибирь. Спасали их от верной гибели. И Донбасс спасем, и Украину. Я не за твою пенсию, Червонец, воюю. Я против Америки воюю. Россия ей как кость в горле…

Червонець

— Так то оно так, но только чем крымчане лучше нас, что у них все тихо-мирно и денег стало валом, а он только с курортников драли втридорога, пока я на шахте здоровье губил. Ну, хоть не простым шахтером, а горным диспетчером, но все равно…

Мартинов

— О, давай еще погубим, диспетчер.

Червонець

— Так нечем.

Мартинов

— Так пусть жена подгонит.

Червонець

— Жена уже меня выгнала...

Тетяна (входит, слышит последние слова)

— О, дошло, наконец-то. Выгнала, потому что все мозги пропил, совсем крыша поехала. Вот, считай, у тебя теперь свой праздник сегодня, день независимости. Свободен и от меня, и от Тёмки, катись на все четыре стороны. Украинский праздник не празднуешь, так есть повод напиться.

Червонець

— Ну все же пьют, все, война кругом, беда…

Тетяна

— Жили как люди, только кредит на машину выплатили — отдал, самый щедрый нашелся — вон она со спиленной крышей теперь ездит, пулемет из нее торчит. Ты эту войну сам призвал, сам выпросил, вымолил у своей рассеюшки, ешь ее теперь, пей, пока не лопнешь, любуйся, пока глаза не вылезут!

Мартинов

— Уважаемая, не знаю как вас по имени-отчеству…

Тетяна

— Татьяна. Без отчества.

Мартинов

— «Итак, она звалась Татьяна»… Вы можете принести нам водки?

Тетяна

— Я из-за водки этого из дому выгнала.

Мартинов

— И совершенно правильно сделали. Пьяный солдат помогает врагу. Но есть повод — мы не сдали город. И сегодня же освободим его полностью. Здесь будет справедливая власть и полный порядок. Наши братья и сестры достойны лучшей участи, чем была у них при бандеровской власти.

Тетяна

— Да что ты мелешь! У нас у власти все те же, что и были. Они все это и затеяли, чтобы у кормушки удержаться, дальше Путину жопу лизать, миллионы наши кровные красть и по Европам-Америкам ездить! Помощнички, понаехали тут...

Червонець

— Таня, молчи, прошу тебя, уходи скорей.

Мартинов

— Да что я, зверь какой? С тупыми бабами не воюю. Принеси нам водки и вали с богом. А кстати, чего приходила? Шпионишь, сука?!

Тетяна (Червонцу)

— Ключи от хаты дай. В село с малым поеду. Там пока тихо. Юрка своих везет и нам место в машине есть.

Червонець (шукає по кишенях і выддає зв`язку ключів)

— Ты того, осторожнее, может, сейчас уже и начнется...

Мартинов (пересмикує затвор)

— Давай, рассказывай этой укропской шпионке, что, где и когда начнется, рядом тут и ляжете. Я вам над гробие установлю — жили счастливо и умерли в один день. Внуки потом обзавидуются. Если появятся.

Тетяна

— Ну и стреляй. Стихи он читает. «Я к вам пишу, чего же боле. Что я могу еще сказать. Теперь я знаю, в вашей воле меня презреньем наказать».

Мартинов (опускає автомат, до застиглих Тетяни з Червонцем)

— Вали, сучка, пока я добрый. А ты иди водку найди. Из-под земли, шахтер, нароешь.

4 сцена

Тесей (гортає стрічку новин)

— Комбат «Донбасу»… В Іловайску біда, є поранені, частину вивезли вертольотом… Кличе на допомогу, аби підтримали артилерією, Генштаб тільки обіцяє… …Пікет, наче сьогодні, дружини, матері, друзі, біля міністерства оборони… Так, подобається, поширити на своїй сторінці, розмістити в групі… — Ну, в Генштабі все знають і без мене… І немає в мене там друзів… …Грошей пораненому... Однокласниця просить, можу і надіслати, на нашого Колю схожий… Ні, не він… …Дитячий будинок, вивезли під Київ з-під обстрілів, потрібний одяг, памперси… Малюки кричать ночами й лякаються, як лусне кулька… …Збирають на снайперський приціл. Великі гроші. Ні, і не просіть, це — для вбивства. Війна це вбивство. Вбивати одурманених телебаченням наївних людей — злочин. При цьому політики зустрічаються і тиснуть один одному руки… Ні, таки війна має бути справою військових... ...О, знову Іловайськ — хлопці кажуть, в них Сталінград. Тобто, оточення, котел, і в ньому кілька тисяч наших бійців...

5 сцена

Звук вибуху. Двері класу відчиняються, Лавр тягне пораненого в ногу Велеса. До нього підбігає Стрілка з бинтами та кровоспинною губкою.

Велес

— Главное, понял же, что летит и что в меня, и как ноги отнялись, стою, пока не упал… Но, вроде, осколок вытащил, больше нет…

Стрілка

— Що там?

Лавр

— Жити буде.

Велес

— Хорошо, но недолго.

Стрілка розрізає штанину, перев`язує дійсно неглибоке поранення.

Велес

— Вот теперь сама и зашивай. У меня другой формы нет.

Стрілка

— Все одно була розірвана, а поки б ти стягав, крові б натекло.

Велес

— Бесхозяйственная ты, Стрелка… Кто тебя замуж возьмет?..

Слон

— А у нас специально для такого штанины на липучках.

Лавр

— Як у вас все так добре, чому ти один тут з нами, а не вся ваша армія?

Слон

— Это не ко мне. У меня все проще — повоевать захотелось, приехал.

Стрілка

— А одружитися не хочеться? Теж можна повоювати, на сімейному фронті…

Слон

— На тебе? Давай, согласен. Хоть прямо сейчас! Вот подозрительного Лавра свидетелем, Поэт для истории зафиксирует. Бинта только на фату отмотай...

Стрілка

— Ні, я, як Велес сказав, «бесхозяйственная», ну і про тебе нічого не знаю…

Слон

— Солдат по призванию, родился в Одессе, типичная еврейская семья. Играл на скрипке, рисовал натюрморты, грушу с яблоком. Ну и без яблока, выходит особенно пронзительно. Родители переехали на Брайтон, там и пошел в школу. Когда было шестнадцать, погибли в автокатастрофе. Стал мыть посуду в кафе в Квинсе, подрался с неграми, попал в госпиталь. Вышел, в кармане пять долларов, я один в мире. И девушка на углу улиц с листовками: «Кто хочет привлекательную одежду, питательную пищу, путешествовать по всему миру? Американская армия ждет тебя!» Ну и пошел... за Ирак построил себе домик в Нью-Джерси. Мог бы там и дальше телевизор смотреть, он у меня на всю стену. А про Украину услышал и приехал. Научить вас, как надо воевать, решил, верите?

Поет

— Віримо-віримо, я все записую…

Лавр

— Щось така ладна казочка, чи ти бува не шпигун російський?

Слон

— Я на русских через прицел смотрел. Так что и не шути так, могу и не вытерпеть.

Лавр (крутить глобус)

— А де це Ірак? А, знайшов. А ти в Австралії був?

Слон

— Нет, а чего спрашиваешь?

Лавр

— Так там така гарна зброя є, бумеранг називається. Чим ти, тим і тобі. Ось якби руські такою стріляли, вже б і війна скінчилася.

Велес

— Так мы бумерангом и воюем, считай, пинг-понг, только гранатометами и потяжелее… Уже от моего дома в Горловке одни развалины. Хорошо, мои в подвале сидели. Два раза они попали, в подъезд и крышу, два раза — наши, по стенам.

Поет

— А що там твої?

Велес

— Да слава богу, все живы. Бывшая жена к своей матери перебралась, на соседнюю улицу.

Поет

— Спілкуєшся?

Велес

— Та да, у нас же дочка. Не про политику... Сестра в больнице окулист, боевиков выхаживает. Чтобы лучше видели, точнее стреляли… Как ни позвоню, сразу кричит, что я — зомби, что меня тут фашисты насильно воевать заставили. Я ей говорю, что только родилась наша нация, как раз за независимость сейчас война идет, не было ее 23 года, не было, а сейчас будет, и мы с тобой же одной крови, а она сразу «мне тебя плохо слышно, до свидания». Вот скажи, Слон, как у вас в Америке за независимость воевали?!

Слон

— Ой, не помню, давно это было. 240 лет назад, что ли. И воевали лет восемь… Вот даже не скажу, воевали ли негры и индейцы… Не, история — это не мое. Разве что домик у меня исторический, на крепость похож — забор с зубцами, башенка на втором этаже…

Стрілка

— А там в цій башті товста дружина-американка, їсть тільки гамбургери і тебе з-за океану виглядає...

Слон

— Нет там никого, только раз в неделю уборщица приходит. Там просто бассейн у дома, воду я спустил, в него иногда попадают бурундучки из леса и не могут выбраться...

Стрілка

— Я зараз заплачу… Бурундучки…

Лавр

— Це вони такі, як білочки, тільки у смужечку, як жуки колорадські…

Велес

— Вам что, всем по фигу, что я ранен?!

Поет

— Вважай, по фігу. Командир сказав, більше транспорту пораненим не буде. Кого вивезли, той і виживе. Прикрили наш котел кришкою.

Стрілка (присвистує)

— Ось такі бурундучки…

Друга дія.

РОЗСТРІЛ КОЛОНИ.

1 сцена

Тесей біля стрічки новин, наспівує.

— «А подмога не пришла, подкрепленье не прислали, вот такие, брат, дела…»… Жорстяк там в Іловайську, десять діб бійці кликали на допомогу, і все дарма. Пресслужба: «стали в колони, почали вихід»… Це вже читав… «Через обстріл «гуманітарного коридору», який терористи мали надати для відходу сил АТО з-під міста Іловайська Донецької області, сотні українських військових були вбиті, сотні — потрапили в полон», — розповідають очевидці, місцеві жителі… Жах. Може, щось сплутали ті місцеві?.. Бо неофіційне повідомлення… Що там кажуть вороги?.. Міністр оборони ДНР — «Ряд вооруженных подразделений украинской армии начал движение по выходу из окружения, эти действия не имеют никакого отношения к гуманитарному коридору, это военная операция по прорыву». Схоже, хтось когось дурить. Кілька діб без їжі та води, з пораненими, а зелений коридор — виходить, блеф… «Обстановка навколо стану українських військових під Іловайськом спеціально нагнітається російськими спецслужбами, аби дискредитувати військове командування України. Іловайськ використовують для нагнітання атмосфери, — на брифінгу повідомив журналістам радник міністра оборони. Мовчав би, хто кого використовує… Ох… Таки правда… Боєць, позивний Полтава, телефоном. «В чистому полі прямий обстріл колони із артилерії та танків. Жодного коридору, добровольців злили, зрадили, тупо розстріляли. Там з одного боку танкова дивізія, з іншої — полк ВДВ. Вони нас чекали, встигли підготуватися. Всю бронетехніку — із одного пострілу… Машину він бачив, яка вирвалася, декілька бійців зверху, мчали у ближчу «зеленку», на ходу підбираючи піших, які встигали вчепитись за метал…і по своїм же трупах, по деревах, через яри, під обстрілом, як у тирі… Каже, «пекло опустилось на землю». ...А далі?... Боєць, позивний Давід — «побратими, хто лишився живий, зараз вирішують, чи здаватися в полон, і думають, чи є хоч який-небудь інший вихід»...

2 сцена

Мартинов і Червонець у карти місцевості.

Мартинов

— Выходим на Красносельское и ждем колонну. Им скажут выходить по зеленому коридору. Там чистое поле. Будем удобрять на озимые.

Червонець

— Понял.

Мартинов

— Не понял, а «так точно, товарищ майор».

Червонець

— Понял.

Мартинов

— Тебе на голову в шахте вагонетка не падала?

Червонець (піднімає автомат з парти, дивиться на курок, перевіряє пальцем, далі кладе на місце автомат, Мартинов уважно стежить за його діями — його автомат далеко)

— Пока нет

Мартинов (примирювально)

— Вообще-то «никак нет, товарищ майор», ну да ладно. Твоя бывшая — украинка, оттого злая такая?

Червонець

— Никак нет, товарищ майор, русская. Это я — украинец.

Мартинов

— Что-то я чего-то не понимаю…

Червонець

— Так точно, товарищ майор, не понимаешь. Поехали!

3 сцена

Поле, залишки згорілих машин. Бійці підходять по одному.

Лавр

— Мої всі на пожарці були. Я не встиг до них залізти, якісь секунди, ще й образився, що поїхали. Танк і два ПТУРи. Всіх, всіх немає… Восьмий, Тур, Ред, Бані, Ахім…

Слон

— Если идти в плен, русский офицер дал слово чести, что не убьет. Только что для него честь? Там уже гора автоматов сложена. Раненых берут. Один ко мне подходит, говорит, забинтуй мне голову, чтобы с кровью — пойду как раненый, а то узнают — убьют. Я, говорит, главный герой Майдана.

Велес

— И что ты?

Слон

— Забинтовал. Фуфло он, а не герой. Ты-то как?

Велес

— Буду выходить. Мне в плену делать нечего. Узнают — убьют. Я же раньше опером был, два года как на пенсию вышел. Моих крестных половина ополчения.

Слон

— Вместе пойдем. Мне тоже в плен нельзя. А то еще штабс-капитан Рыбников заговорит во сне на родном японском языке…

Поет

— А я все хотів спитати, де ти так російську мову і літературу вивчив? Батьки?

Слон

— Так Брайтон. Там никто по-английски не говорил. Приехали в чужую страну, но уверены, что все их порусски поймут. «В чужой монастырь со своим уставом». Я поэтому и понял, что тут, на Донбассе, произошло — такое же переселение русских, уверенных, что они у себя дома. Ты идешь или остаешься?

Поет

— Мій дід, батька тато, він до Берліна дійшов, казав, що полон гірше смерті. Ще як мене на строкову в Афган, сказав це на проводах. А дід по матері воював в УПА. Помер у 90 років. Він знав, що ця війна буде. Чекав її. Рік не дочекався. І він би в полон не йшов, скорше себе гранатою підірвав би. До речі, є в кого граната?.. Ну, зайва…

Лавр

— На, тримай.

Поет

— Лишаєшся?

Лавр

— Виходжу. Поспішатиму, бо мене кохана чекає. А гранати в мене три, ну, вже дві. Мені вистачить.

Поет

— Ти що таке надумав?

Лавр

— Ти про що?

Поет

— Про гранати. Я ж по очах бачу.

Лавр

— Ну, я ж гранату кину — кільце лишиться. Ну, чека. І так двічі.

Поет

— То й що?

Лавр

— Обручки нам зроблю. По війні.

Поет(хитає головою)

— Ювелір... Збирай тоді зброю, воду, де що є. Поки тихо, підемо навпростець через поле.

Стрілка (підходить)

— Я з вами.

Поет

— У нас Велес кульгає. Спитай Гая, вони швидше йтимуть. Там всі спецназівці, морпіхи.

Стрілка

— Вони вже пішли. Я просилася, а вони наче недочули… Може, і справді не почули. Там двох точно контузило, а це значить, що в голові гуде… А може, і я тільки подумки...

Лавр

— Так ти ж наче газелькою їхала?..

Стрілка

— Нема вже газельки. Нікого звідти немає… Не питай, бо не стримаюся.

Слон

— Пошли уже. Замуж — нет, а так — да.

Стрілка

— Так я краще б заміж. Точно не так страшно.

Третя дія.

ВИХІД З КОТЛА

1 сцена

Поле. Мартинов і Червонець з біноклями.

Мартинов

— Раненых завтра отдадим. Там уже сдохло несколько. Пленных можно по городу прогнать.

Червонець

— Так был же уже на днях такой парад.

Мартинов

— Ну так, народу понравилось. Зрелище. Можно хоть каждый день гонять. И каждый день новых. Жаль, дед мой не дожил, он всю войну фашистов бил. У матери дома до сих пор из Берлина швейная машинка. Это же фашисты, стадо фашистов, Америкой вскормленных. Пусть свои тряпки сине-желтые топчут, пусть кричат «Слава России». Ты там смотри по кустам, много гадов ускользнуло, пока мы паковались, выползать будут.

Червонець

— Тут недалеко Татьяна с малым в селе. Не дай бог нарвется на карателей.

Мартинов

— Тебе-то что? Мы тебя теперь женим на патриотке молоденькой, такой, чтоб на сиськах чарка с водкой стояла.

(вдивляється в бінокль)

— Щось такої не видно...

2 сцена

Ніч. Поле гарбузів. Вся група спить, збившись в одне тісне кубло.

Велес

— Я в прошлой жизни точно был женщиной.

Лавр (сонливо)

— Вродливою?

Велес

— Точно!

Лавр

— І що ти робив?

Велес

— Точно не воевал. Наверное, выращивал орхидеи. Тебе нравятся орхидеи? Белые орхидеи?

Лавр

— Ні, як білі квіти, тоді суниця.

Велес

— Почему?

Лавр

— А там як пошукати, то біля квітки десь і ягідка буде… Кращий смак у світі. Спи вже.

Велес

— Да звезды так светят, что не заснуть.

Лавр

— Це не зорі, це трасери.

Велес

— Та ну тебя. Вот представь только, там, возле звезды такая же планета, такие же люди. Только, например, каждый точно знает, сколько он проживет. Вот как однодневка знает. И они тоже. И у всех одинаково.

Лавр

— Оце я там маю свої сто років, і у всіх теж по сто? Як хочеш, так і діли?

Велес

— Саме так. Я бы лет тридцать точно не женился, объездил бы всю планету, все страны, все моря...Потом лет десять сидел бы в своем доме в лесу, вспоминал… Ну, уже не один, конечно…

Лавр

— Як же ти мєнтом був, такий романтик?

Велес

— Сам удивляюсь.

Лавр

— А ось на цій твоїй планеті що, ніхто до свого віку загинути не може?

Велес

— Не може.

Лавр

— То, може, вони всі вже там зараз? І Восьмий, і Ред, і Бані, і Ахім… Я ж там у п`яти метрах був від машини, коли у них танк вцілив. Я з ними мав їхати. Ось чому вони загинули, чому я живий? Навіщо мені це життя?..

Поет

— Тут хтось спатиме? Вдень він по телефону дзвонить, що нас всіх запеленгують, кричить що живий, що кохає, що виходить, скоро буде, наче йому до неї зупинка на метро, а вночі вже «навіщо», «чому не я…».

Лавр

— Ну, не кричав я, я тихо… Просто вона найкраща в світі і мене чекає. Але, справді, навіщо...

Поет

— Так отож. Знаєш цю притчу? Коли чоловік помер і питає у Бога, навіщо я жив. А Бог йому: «Ось ти у молодості у відрядження їхав, пам`ятаєш? Ні, каже, але щось було таке. — так пішов у вагон-ресторан, і там у тебе жіночка за сусіднім столиком сіль попросила дати, то ти й дав. Згадав? — Ну, пригадую щось таке… — Так отож».

Велес

— Мы сейчас все между небом и землей. И то тянет, и другое…

Слон

— Сейчас я тебя так потяну, что мало не покажется. Вон небо светлеет, встаем и идем. По одному, вон к тому забору крайней хаты. Первый дойдет, маякует, что там — еда-вода-карта местности, мы в бинокль смотрим. Проверьте автоматы, все дела.

Велес

— А кто первый?

Слон

— Кто спрашивает, тот и ходит.

Велес

— Так у меня ж нога…

Слон

— Вот и не будешь спешить.

3 сцена

Тетяна виходить з хати на город, прямує до дощатої вбиральні, відкриває дверцята, помічає Велеса.

Тетяна

— Димка?!

Велес

— Танька… Какого хрена ты здесь?

Тетяна

— А ты какого?! Ты же в каратели пошел… Это све крови хата, а в городе обстрел каждую ночь, там опасно стало.

Велес

— Пончик в хате?

Тетяна

— Нет больше Пончика.

Велес

— Убитый?!..

Тетяна

— Типун тебя на язык, выгнала я его. Воюет с такими как ты. Он теперь Червонец стал, а не Пончик. Малый в хате спит. Пусти меня, куда шла, разберусь с тобой.

Велес

— Иди. Я в хате буду. Сейчас мои подойдут.

4 сцена

Тесей біля стрічки новин.

— «Котел виник після прямого вторгнення російської армії. Воно, як і артобстріли в червні на кордоні, схоже, стало несподіванкою для українських генералів. Своєчасний наказ на відступ не надійшов. Відтак українським бійцям, начебто за згодою президента Росії Володимира Путіна, пообіцяли відкрити коридор і дозволити вийти, зберігши життя. Росіяни дали українцям "слово російського офіцера", що стріляти не будуть. Але коли українські солдати наблизилися до "коридору Путіна", відкрили вогонь з усіх видів зброї. Українським військовим і добровольцям доводиться з боєм і важкими втратами прориватися невеликими групами». Та знаю вже все це, знаю… Що там з цими групами, ось питання... Ого… «Местному населению ополченцы приказали выдавать карателей под угрозой военного трибунала»…

5 сцена

Підвал хати Тетяни. Вся група в зборі. Тетяна відкриває банки з консервацією, щось відставляє, чимось пригощає бійців.

Тетяна

— И с собой дать вам нечего. Соседи только завтра за едой в город поедут.

Слон

— Это таки судьба. Я тут точно не могу одноклассников встретить, а Велес раз — и как специально.

Тетяна

— Так он Велес… Красиво. Дима, а почему Велес?

Велес

— Бог такой. Песни пел, чтобы все, кто воюет, побратались. Я сам скоро запою… Стрелка, а, Стрелка, глянь, что у меня с ногой.

Стрілка підходить, закочує Велесу штанину до коліна.

Стрілка

— У вас є щось з медикаментів? Тут таки загноїлося, ще й сильно…

Тетяна підходить, теж дивиться.

Велес

— Танька, отойди, я голый тебя стесняюсь.

Тетяна

— Дурак ты Димка, как был, так и остался, как же я тебя ненавижу!

Велес

— Любишь ты меня, Танька, а выскочила за Пончика.

Тетяна

— Оставляйте, ребята, мне этого идиота пораненного на всю голову, видать и правда судьба.

Поет

— Це насправді дуже небезпечно, думаю, нас вже шукають, може і з собаками… Тоді і вам буде зле, і малому.

Слон

— Ну, откуда у них собаки — кто знал, что смогут уйти? А подвал тут большой, отлежится, связь есть, выйдем — пришлем за ним.

Лавр

— Велес, ти як? Згодний?..

Велес

— От судьбы не убежал.

Поет

— Ну тоді всі пішли швидше, доки сусіди ще сплять. Бо хто зна які тут сусіди.

Тетяна

— Это точно, у нас уже ни сын за отца не отвечает, кто сейчас за кого, ни сестра за брата, не то что за соседей... Стойте, вот вам вода, еда, а тебе, девочка, халатик нашла, больше никакой тут одежды нет, — мы сами в чем были, в том приехали.

Стрілка

— Та не треба, навіщо…

Тетяна

— Переоденешься, сойдешь за местную.

6 сцена

Поле соняхів. Всі сидять навпочіпки. Вибухи.

Слон

— Василек...

Лавр

— Волошка...

Стрілка

— Мої улюблені квіти. Я їх у дитинстві в рапсі збирала.

Поет

— Не знаю, про що ви, стріляють з Гіацинту.

Лавр

— Також красиво. А я в дитинстві соняхи курив.

Слон

— О, а поподробнее?

Лавр

— Поет, а дай-но мені папірця з твоєї захалявної книжечки.

Поет

— Чекай, у мене таки натхнення, вірш склався.

Лавр

— Так дай папірець і читай.

Лавр знаходить сухе листя соняху, подрібнює, Слон слідкує за його священнодійством, далі обидва згортають самокрутки, закурюють з величезним задоволенням.

Слон

— Так вот что такое счастье!

Лавр

— Так, непогано, але щастя я якось інакше уявляв...

Поет

— Ну, слухайте тоді...

Той, хто вийшов із пекла, тримає зброю в долонях.

Йде повз соняхи, їх навколо мільйони,

І між ними спокійно, а далі куди — невідомо,

Бо червоні озера під Красносільським і чорне сонце.

Голови соняхів нині схилилися долі

Під вагою думок у чорній міцній шкаралупі.

Надто довго, фатально довго були слухняними сонцю,

Повертали тільки за ним, корилися долі.

Ти правий, вороги, з`ясувалося, всюди,

Ті, що просто всередині, розбивають на друзки груди,

Ті, що слухають, чи ніхто жалітись не буде,

Тримають радари на горизонті.

Стрілка

— Сильно… Страшно… А далі що?

Поет

— А далі немає.

Стрілка

— А буде?

Поет

— Не знаю.

7 сцена

Червонець і Мартинов перед полем соняхів, з біноклями, повністю озброєні — автомати, гранатомети.

Мартинов

— Двое на растяжке подорвались — успели на три дцать километров пройти. Еще один у местного мотоцикл отжал, так на блокпосте расстреляли, никуда не делся. Но уходят, уходят…

Червонець

— Может и хрен с ними? После такого они больше воевать не пойдут.

Мартинов

— Это те, кто мобилизованный, не пойдет. А добровольцы они же конченые, правосеки эти, без рук и ног полезут, их выжигать напалмом надо. О, а там на поле не дымок?..

Червонець

— Не вижу.

Мартинов

— А я вижу. Смотри, где.

Стріляє. Ще стріляє. Випускає чергу.

Червонець

— Да нет там ничего.

Мартинов (вдивляється)

— Может и нет. Уже нет. Пойдем, посмотрим.

Червонець (дивлячись на протилежну сторону поля)

— А там вон видишь, стебли шевелятся. Может, собака?

Мартинов (починає стріляти туди, куди показав Червонець)

— Фашистская собака, живой не брать.

Червонець

— Да откуда здесь фашистские, здесь все местные. Мой Акбар как убежал, когда в соседний дом Град попал, так и нет его.

Мартинов

— Какой породы?

Червонець

— Немецкая овчарка.

Мартинов

— Ну, фашистская. Не люблю собак. Пошли проверим, что там, где дымок был.

Червонець

— А самогон любишь?

Мартинов

— Наливай, тормоз. Спрашивает. Интервьюер.

Червонець дістає флягу, наливає у кришечку.

Мартинов

— За Россию-матушку! За блудных ее сыновей!

8 сцена

На полі соняхів Слон, Лавр і Стрілка лежать, не ворушачись. Поруч Поет, він убитий, куля потрапила в серце. Стрілка шукає йому пульс на руці, на шиї, показує жестами, що його немає. Слон також жестами повідомляє, що всі по його команді повинні будуть якомога швидше доповзти до краю поля і сховатися в посадці, він піде останнім, прикриваючи. Лавр дістає у Поета з берця блокнотик з віршами, ховає собі в нагрудну кишеню, показує іншим, що зробив це, ті кивають. Лавр і Стрілка повзуть на животах, Слон за ними.

9 сцена

Мартинов і Червонець йдуть по полю, розсуваючи стебла і перемовляючись.

Мартинов

— Левее бери.

Червонець

— Да мы прошли уже это место.

Мартинов

— Не прошли.

Зупиняється біля тіла вбитого Поета.

Мартинов

— Вот и наш бандеровец. Не увидит свои Карпатские горы и бандитские схроны.

Обшукує тіло, дістає документи. Відкриває паспорт.

Мартинов

— Странно…

Червонець

— Что там?

Мартинов

— Однофамилец.

Червонець

— Чей?

Мартинов

— Мой.

Розглядає вкладений в паспорт листок. Простягає Червонцю.

Мартинов

— Читай!

Червонець

— Что читать? Тут типа стихи…

Мартинов

— Ну, стихи, ты же украинский учил, читай, значит.

Червонець (читає повільно, іноді спотикаючись на словах, але загалом доволі артистично)

— Зорану землю засіяли рясно кулі Чи то пройшли крізь тіло, чи — оминули

Таке металеве, добірне насіння зброї, Мабуть, із кров`ю таки проростає швидше, Глибоко встромлені зерна мороз не знищить, З них навесні проб`ються стрункі дротини Та набубнявіють пуп`янки гострих квітів, Далі запилиться порохом дивне поле І кулемети зав'яжуться, і гранати, Лише сапати треба їх обережно — Надто земля чутлива — тому родюча. Кращий букет не вигадати коханій, Тільки зрізати важко залізні стебла, Буде врожай стояти такий блискучий, Сповнений кулями саме того калібру — Просто збирай ці сємки та гучно лузай ...А восени заіржавіє під дощами, Як вже ніхто збирати його не прийде...

Червонець

— Хватит, а, Мартынов? Давай похороним.

Мартинов

— Пошли, вынесем отсюда, а дальше есть кому похоронами заниматься. Позвонят родственникам, те заплатят, сколько надо, в бюджет республики. Ну, или в яму сбросят. А о чем там стих-то? Я только понял, что про землю.

Червонець

— Ну, что пулями вспахать, кровью полить, так и вырастет...

Мартинов

— Картошка?

Червонець

— Да война вырастет, что же еще. Все всех перестреляют, людей и не останется.

Мартинов

— А ты людей-то давно видел? Нет их уже!

Червонець не сприйняв жарту, з подивом дивиться на Мартинова.

Мартинов

— Испугался?! Да шучу я, шучу. Видишь, снова скажут — Мартынов поэта убил. Попаду в историю. Я же тут для чего — историю делать. Государства российского былую мощь восстанавливать. Это ты тут за деньги, Червонец, тварь ты дрожащая. А я чтобы жизнь за Россию отдать. Но вначале чужих побольше заберу. Плесни-ка еще твоего волшебного напитка. Чтобы зря тосты не говорить.

10 сцена

Тесей перед комп`ютером.

— Вірші у стрічці. Щось в них є…

Читає повільно.

— Цієї ночі сиджу на підвіконні, Очі ріжуть вогники криваво-червоні, Це на тобі кров розстріляних батальйонів — Телевежа сирецька, башта моя Вавілонська…

— Гарна аватарка. Теж не спить — постить про Іловайск. Схоже, в неї хтось знайомий виходить...

— Ну, дівчинко, поки що видаєш бажане за дійсне…

...Я виводжу тебе із цього згубного місця По доріжці світлій в річці від місяця, По словах ясновидиці, Пунктиру на карті, Зіроньці з неба. Ти не зможеш більше тут загубитися Не треба.

— Запитує, у кого є точні карти місцевості та інформація, які населені пункти контролює українська армія... Ну, припустимо, все це є, шукати я вмію... Що-що, а добувати інформацію... А чи можу я впливати на природний відбір? Війна — це катаклізм, вона все одно забере своє... Та що це я?..

Починає швидко набирати особисте повідомлення.

— Готовий спробувати. Хто я?.. Тесей, так вас влаштує?.. Ні, це не позивний. Хоча… Так, це не важливо. Чи є зв'язок з тим, хто виходить?.. Дайте мені його номер і попередьте, щоб точно виконував вказівки... Немає зв'язку?.. Пропадає?.. Вже п'ять годин немає?.. Де був в останній раз? Ну, поле соняшників не орієнтир, там скрізь поля. Після гарбузового?.. Вже дивлюся... Будемо намагатися разом.

11 сцена

Стрілка, Лавр і Слон біля потічка в лісопосадці. П'ють довго, все ніяк не можуть напитися.

Лавр

— Я б оце пив, пив і пив. А потім спав. І далі пив, пив і пив.

Стрілка

— А я б тут жила у лісі. На дереві. Горішки збирала… Поет мене білченям називав, все питав, чи виросли в мене на вушках китички… (очі сповнюються сльозами, схлипує).

Лавр

— Нічого плакати, Поет вже там з усіма зустрівся, з Самольотом, Шульцем, Восьмим, Бані, Редом… Це ми тільки тут невідомо де.

Стрілка (до Слона)

— Обійми мене. Мені дуже страшно.

Слон (ігнорує прохання)

— Связь ночью появилась, вызванивал командование. Глухо. Не берут. А комбат трубку бросил. Кто его знает, что там вообще. Один только Актер ответил. Сказал, что их выходит семь человек, два раненых, попросил, чтобы я поскорее помощь нашел. Так что пойду быст рее.

Стрілка

— Так всі підемо.

Слон

— Я один быстрее выйду, найду машину, наших и заберу и их, и вас. Связь будет, позвоню сразу.

Лавр

— Ну брешеш же.

Слон

— Ты во сне орал так, что за лесом могли услышать. Придушить захотелось. Пойду от греха. Ну и воевать я сюда пришел, а не нянчиться. Это война, солдат выбирает, где он нужнее.

Слон піднімається, бере свою зброю, Стрілка розгублено дивиться на нього.

Стрілка

— Так а я? Ти ж навіть заміж...

Слон

— Какой из меня муж? Я на войне женат, вот ищу ее по свету...

Мовчки швидко йде.

Стрілка

— Чого він?

Лавр

— Жити хоче.

Стрілка

— Так і я хочу.

Лавр (натискає на телефоні виклик, слухає напевне невтішну відповідь, ховає апарат)

— Так отож.

12 сцена

Тетяна та Велес в підвалі, на постілі зі старого матрацу та ковдри.

Тетяна

— Я хочу на нашу свадьбу красивое белое платье со шлейфом. А то за Пончика пришлось в выпускном выходить. Он в ополчении Червонцем стал, чтобы всем нравиться… Кроме меня...

Велес

— Какой из меня муж? Ты бы хоть у бывшей моей спросила... Куда я вас заберу? Мне бы сейчас хоть самому уйти…

Тетяна

— Сиди уже. Прокормлю как-нибудь.

Велес

— Нет, это не жизнь в подвале прятаться. Нога заживет, уйду. У тебя своя жизнь, у меня — своя.

Люк підвалу розкривається, автоматна черга пробиває банки з консервацією біля матрацу.

Червонець

— Выходите по одному.

Тетяна

— Нашел, сука?!

Червонець

— Сука ты, при ребенке ёбаря завести. Выходи, убивать буду.

Велес одягається, Тетяна теж, не дивляться один на одного, виходять.

Червонець

— Димка?!

Велес

— Убивай меня, Пончик, не стесняйся.

Червонець

— Руки за голову!

Велес

— А поговорить?

Червонець

— Не о чем мне с тобой говорить. И так все знаю. Ментов бывших не бывает. Пошел за Америку воевать, чтобы тут сланцевый газ добывали, землю отравили. А еще на выпускном речь толкал, мол, как я люблю свой город, жизнь за него отдам. Что ты от города оставил, фашист?! Сейчас запоминать будешь, что не твой это город, и Татьяна — не твоя жена. А потом тебе яйца отрежу и жить оставлю.

Тетяна

— Ты один пришел? Отпусти Димку, пусть уходит. Иначе ни меня не увидишь, ни сына.

Червонець

— Нет, не один.

Мартинов (підходить)

— Слушаю тут вашу пьесу, Шекспир отдыхает. Давай, Отелло, карателя — в плен, будет город отстраивать, а жену сам выпорешь посреди улицы. Чтобы знала, как с фашистами блядовать. А про яйца да, сильно, готов наблюдать лично.

Велес

— Поровну поделите, кто какое отрежет.

Мартинов

— Ну, я сперва язык вырываю.

Б'є Велеса прикладом автомата, підштовхуючи до виходу.

13 сцена

Тесей біля комп`ютера.

Тесей (говорить по телефону з Лавром)

— Заночуете на териконі. Там дрібний щебінь. Від вас два кілометри на захід сонця. Потім повертайте на 9-ту по годиннику. І на дорогу поки ні кроку. Там БТРи, передислокація. Вимикай телефон, вранці включиш, вже буде моє повідомлення, куди далі… Так, Насті передам.

Відводить слухавку від вуха, дивиться, хто дзвонив. Передзвонює.

— Так, люба, столик забронював. Будемо проводжати літо. Цілую, поки зайнятий, чекай карету.

— Настя? Щойно додзвонився, говорив, сказав йому вимкнути телефон, привіт вам. Все у них добре. Двоє їх, начебто... Було п'ятеро? Не знаю, він нічого не сказав… Ну, голос бадьорий… А, ось, сказав «як щось, то маю зброю»… Настя, ви знаєте, у вас дуже гарні вірші. Може, надішлете зараз ще щось? Як поціновувачу...

Кладе слухавку, відкриває сторінку в соцмережі, читає вголос, повільно.

Ніс автомат без ременю,

притиснувши до грудей,

неначе первістка,

вдихав його запах

розпеченого металу і тижневого бою.

йшов без дороги,

аби не в полон і не в небо.

їв насіння із сухих соняхів, набивав рота,

не міг проковтнути.

бо пив тільки раз і з калюжі.

І так три доби

йти, ховаючись,

ночувати на териконах,

пробиратися

по рядках вірша,

шукаючи рими,

а її немає.

є тільки диво,

про нього — потім.

а зброю виніс,

віддав новачку.

тому, у кого ще світлий погляд,

бо він не бачив,

як спопеліла пожежна машина,

на якій побратими з розвідроти «Донбасу»

виїжджали з Іловайська

по зеленому червоному чорному коридору.

подробиці потім,

коли вийде останній,

а він ще йде.

вже вручено всі ордени,

а він ще йде.

відіспалися по домівках ті, хто вийшов,

а він ще йде.

відрізано в поранених, що надто довго чекали,

і руки, і ноги,

а він ще йде.

оголошено перемир`я, знехтувано перемир`ям,

а він ще йде.

на алеях героїв ховають загиблих

а він ще йде.

у комбата нові грандіозні плани

і вони не враховують того, хто ще йде,

а він ще йде.

і я знову чекаю до ранку.

Набирає номер.

— Настя, дякую, це дуже сильно, те, що ви пишете. Вибачте, а ви могли б мені трохи більше розповісти про Лавра. Мені здалося, він такий... Ну, зовсім простий хлопець... Ви давно знайомі?.. Так, звичайно, буду чекати дзвінка.

14 сцена

Стрілка та Лавр на териконі. Лежать, дивляться на зірки.

Стрілка

— Розкажи мені про свою Настю. Ти давно з нею?

Лавр

— Не хочу.

Стрілка

— Ну, чому? Може це наша остання ніч у житті. Треба все виговорити.

Лавр

— А як не остання? Як тоді?

Стрілка

— Ти тому мене не хочеш обійняти?

Лавр

— Тому.

Стрілка

— А що у твоєї Насті таке, чого у мене немає?

Лавр

— Все у тебе є. Просто вона — моя. А я — її. Як побачив, так це відчув. І — досить. Спи вже. Давай обійму, як бойового побратима, бо я і сам змерз.

Обидва мовчать, вмощуються.

Стрілка

— Не спиш?

Лавр

— Ні. Ти там хотіла виговоритися, то розповідай. Я під казочки краще засинаю.

Стрілка

— Добре. Жила собі дівчинка у місті Коростені. Там, де колись княгиня Ольга випускала горобців із запаленими хворостинками, аби місто спалити. Так вона за свого чоловіка мстилася. Це я вже зараз згадала, коли все своє життя продивилася. Бо на війну пішла за хлопцем своїм — не своїм, так і не зрозуміла. Думала, війна нам це діло висвітить, а його вбило. А вона не помстилася, тихенько собі відплакала разом з побратимами й далі воювала. Ну, вже недовго, десь тиждень…

Лавр

— Ти про Довбуша?

Стрілка

— А що, хтось щось помітив? Я ж нікому, і він…

Лавр

— Ми ж розвідка. Всі це знали.

Стрілка

— Як скажеш. Так от, вивчилася ця дівчинка в школі, а далі пішла в університет на філософію. Бо дуже їй подобалося розмовляти з хлопцями, в чому сенс буття. Щоб ото стати видатним, принести користь, прославити свою країну… Ну, не те щоб з хлопцями-хлопцями, просто з ними цікавіше…

Лавр

— Ти не відволікайся. В чому сенс буття?

Стрілка

— Тепер вже не знаю. Правда не знаю. Спимо.

Лавр

— Ми на Майдані стояли, аби жити на своїй землі по справедливості, так, як нам треба. І сєпари, а я їх допитував, те саме кажуть. То ж їхня земля — це наша земля. Чи земля — вона взагалі нічия, вона нас прийняла, як рослинок, комах, пташок, тваринок…

Затихає, засинає.

Стрілка

— Безпілотник… Над нами безпілотник… Нас побачили… Зараз сюди арта лупане…

Трясе Лавра, намагаючись розбудити, він не реагує.

15 сцена

Центральна вулиця. До стовпа прив`язаний побитий Велес, на шиї табличка «Украинский каратель, он убивал наших детей». Тетяна стоїть біля нього.

Тетяна

— Поеду в Россию. Начну новую жизнь. Забуду вас всех. Что, плохо жили? Чего тебе было надо? Вся вон милиция при деле, в начальниках, все твои бывшие сослуживцы — так нет же, чистеньким хотел выйти, беленьким… Чего молчишь, тебе что, язык отрезали?..

Поставивши запитання, сама лякається і придивляється до обличчя Велеса.

Велес (спльовуючи кров з рота)

— Ну чего ты бесишься? Плюнь в меня, ударь, вот по ноге, знаешь, где больно. Сюда уже весь класс ходил, как в Мавзолей, заценить знакомое тело.

Тетяна

— Били?

Велес

— Только Швабра, я его лет пять назад на пятнадцать суток сажал, когда он Наташке по пьяни в глаз дал. Наташка, кстати, мне сюда воды принесла и пирожком накормила, не то, что ты.

Червонець (підходить)

— Ромео с Джульеттой, твою мать, Донецкой губернии. Одна прямо сейчас пойдет далеко-далеко, а ты давай на допрос, подышал уже свежим воздухом, массаж на халяву. Расскажешь сейчас на камеру всю правду, как пришел на родину с американским оружием, как убивал, мародерствовал, как теперь у земляков прощения просишь...

Відв'язує Велеса і відводить під дулом автомата.

16 сцена

Тесей відповідає на довгий дзвінок телефону.

— Настя? Ні, я не вдома. Ні, більше не було. Так, на Волноваху. Тільки вранці. Ну, не все, що пишуть, правда. Я зараз по своїм каналам проб'ю. Якщо так, їм поки що йти нікуди. Ну, ночі поки теплі. Без їжі людина може два тижні. Ну, вода... Настя, не все так погано, повірте мені, зараз виходить одночасно кілька груп, волонтери відстежують пересування, як тільки буде найменша можливість, їх заберуть на машині місцеві жителі, які за Україну. Настя, ну що ви, припиніть... Раджу поспати. Від вас зараз абсолютно нічого не залежить… Ну добре, залежить...Прошу секунду, у мене друга лінія. ...Так, візьми рахунок, я зараз підійду... ...Настя, це його шлях, зрозумійте, він сам пішов на цю війну, він повинен пройти його до кінця. Це як в іграшці — він іде, точніше, я його веду й у нього ще є життя в запасі. Зрозуміли? ...Ні, ну яке дякую, поки точно нема за що...

17 сцена

Слон заплигує в окоп, тримаючи автомат напоготові.. Бачить Мартинова, той бачить його, піднімає руки догори.

Слон

— Фак, теперь еще вести с собой этого мудака.

Мартинов

— Здесь убивай.

Слон

— Как говорят в моей родной Одессе, торг здесь неуместен. Опять же, по всему, я вижу перед собой не юного новобранца, а матерого российского капитана или даже майора. У него может быть много интересного в свежей памяти… Пошли, пошли, тут уже недалеко. В Волновахе как раз штаб, тебя сдам, машину возьму, ребят заберу… А то они меня точно за труса держать будут. Ты, кстати, чего так далеко от своих забрался?.. Ну молчи, молчи, потом все расскажешь...

Виводить Мартинова, йдуть.

Мартинов

— У меня в кармане часы дедовские золотые, командирские — взял с собой на счастье. Возьми, а меня убей. Ну, убей, а потом возьми. По-любому, не с трупа заберешь, а подарок.

Слон

— Шо-то ты накрутил. Тебе какая выгода? В упор не вижу.

Мартинов

— Если в плен попаду, на органы пустят. У вас врачи ваших раненых за счет наших латают. Кровь-то у них одна, русская… Ты меня понять должен, лучше смерть, чем по кусочкам жить...

Слон

— Ну, положим, я, американский еврей, родом из Одессы, истинный православный жидобандеровец, ничего тебе не должен. А пересадка мозга тебе точно не помешает. Давай лучше споем что-нибудь этакое, походное, чтобы идти веселее.

Заспівує. Крутить автоматом за спиною Мартинова, ніби диригує. Той спочатку ворушить губами, потім теж починає підспівувати.

— Полковник Васин приехал на фронт

Со своей молодой женой.

Полковник Васин собрал свой полк

И сказал им: пойдем домой.

Мы ведем войну уже семьдесят лет,

Нас учили, что жизнь — это бой,

Но по новым данным разведки

Мы воевали сами с собой.

Этот поезд в огне,

И нам не на что больше жать,

Этот поезд в огне,

И нам некуда больше бежать.

Эта земля была нашей,

Пока мы не увязли в борьбе...[1]

Лунають постріли. Обидва падають, лежать, кров, здається, потрапило в ноги.

Мартинов

— Эй, ты живой?

Слон (після паузи, обмацує себе)

— Не дождешься!

18 сцена

Лавр і Стрілка. Ранок. Терикон. Лавр намагається додзвонитися Тесею чи Насті. Глухо. Також дзвонить командирам, нічого.

Стрілка

— Пити хочу. Дуже. Не можу більше.

Лавр.

— Будемо сечу пити. Бери осьо флягу, наливай. Чи я можу, мені зручніше.

Стрілка

— Ну не жартуй.

Лавр

— Та які тут жарти, космонавти п`ють. Я малим хотів бути космонавтом. То й спробував пити. Нічого страшного.

Стрілка

— А я хотіла моделлю бути… Гуляла по квартирі в такому коротюсінькому платтячку… Стій, чекай!

Дістає з кишені на штанях згорнутий халатик, який дала їй Тетяна. Гарячково скидає з себе все до білизни, надягає його, підперізується, крутиться перед Лавром.

Лавр

— Ще б туфлі на підборах.

Стрілка

— Угу, і білий кабріолет. Давай флягу, піду до колодязя.

Лавр

— Як попутка трапиться, бреши що хочеш, та їдь до наших, у Волноваху, а я далі сам.

Стрілка

— Не той час, щоб тут дівчаток підвозили. Мчать по дорозі як кулі, раз на три години машина.

Лавр

— Буду на тебе в бінокль дивитися. Як це в моделей зветься, як вони по терикону на трасу виходять?

Стрілка

— Дефіле. Останній писк літа — 2014. Останній зойк…

Крутнувшись, виходить.

19 сцена

Лавр видивляється у бінокль, де Стрілка. Дзвонить Тесей.

— …І вам добрий! Як ваші справи?..

— Ну, а чого тільки про мої? Я тут один лишився, Стрілка пішла воду шукати…

(придивляється)

— О, сіла в машину, мабуть, підвезуть. Я їй сказав до Волновахи вибиратися, як ти й казав. А мені куди звідси?.. Так… Тоді удосвіта вийду. Ну, таке… Сім-вісім… Считай, вмію. Ставок в селі, раків там повно, пірнав за ними… Кажеш же, немає іншого шляху... Ну то й добре. Мені завжди важко, як треба між чимось вибирати. А як там Настя?.. Ну добре як добре. Це ти їй хто?.. Ясно… І не бачив її ніколи?.. Бувай тоді, піду втоплюся у річці глибокій… Тю, це пісня така. Всі її знають. І звідки ти такий взявся?..

Тесей (Тримає телефон в руці)

— Дивний хлопець. Йому виживати треба, вибиратися, смерть навколо, а він, схоже, до мене ревнує. Смішно... Хоча з дівчиною вже час познайомитися особисто. Тонка натура, зараз такі майже не трапляються. Як вона зніяковіла, коли запитав, що їх з цим хлопцем пов'язує, так і не відповіла... А там щось таки не просто "а я люблю військових, красивих та здорових". Звісно, може, заяложений сюжет — романтична дівчина і хлопець з тих, у кому прокинулася давня козацька кров. Як дід казав — "той, хто спочатку цілує шаблю, а потім — жінку"...

20 сцена

Стрілка виходить до дороги, бачить автівку, що наближається, зупиняється. Машина зупиняється також.

Червонець

— Куда, красавица?

Стрілка

— За водой.

Червонець

— Давай подвезем.

Стрілка

— Да нет, я сама, тут близко.

Червонець

— Интересно, куда тут близко? И кого это ты разула?

Стрілка

— Мужнины.

Червонець

— А муж что, лилипут?

Стрілка

— С чего ты взял?

Червонець

— Да с того, что берцы твои 35-го размера. Лезь в машину, сучка укропская. Сейчас покажешь, как карателям давала.

21 сцена

Лавр на березі річки. Роззувається, прив`язує берці до автомата, ладнає, аби плисти з речами в руках. Дістає мобільний.

Лавр

— Настя? Як ти? Знаєш, ти мені за всі дні вперше наснилася. Я так цього хотів, і ніяк. А тут і прийшла… У тому дощовику, що ми під грозою накривалися… Може, тому, що один спав, аби тепліше стало...Ні, нехай пеленгують, хоч наговорюся. Дуже скучив. Дуже-дужедуже. Мені Портос сказав, що ти не мого поля ягода. А тепер ти моя, а він про це ніколи не взнає. Ти ж моя? Не мовчи… Рідна, люба, кохана моя дівчинка… Я доки йшов, їв шипшину з кущів, вона солодка, та начиння язика ріже, оце говорити боляче… І не знаю, що ще сказати, тільки пообіцяй, що будеш щасливою, що б не сталося. Обіцяєш? Я завжди буду з тобою, ніколи не обману, не зраджу, не покину...

Зупиняється, дивиться на телефон. Вочевидь, зв`язок перервався, а він продовжував говорити. Набирає знову.

Лавр

— Абонент не абонент.

Шукає пакетика, аби загорнути телефон, не знаходить. Ховає телефон у берці, туди ж кладе згорнений прапор, заходить у річку по коліна, тримаючи якомога вище автомат і взуття. Поволі йде далі по дну. Зупиняється і починає співати, спочатку тихо, потім голосніше.

Лавр

— Ще не вмерла України Ні слава, ні воля, Ще нам, браття-українці Усміхнеться доля, Згинуть наші вороженьки, Як роса на сонці, Запануєм, рідні браття, У своїй сторонці. Душу й тіло ми положим За нашу свободу...

Вдихає повні груди, починає плисти, штовхаючи речі перед собою, раптом гучний вибух, в річку потрапляє снаряд, йде хвиля, накриває його з головою.

22 сцена

Тесей

— Настя, добридень… Ні, зв'язку немає, теж набираю періодично. Я стосовно іншого. Мені б хотілося побачити вас, давайте зустрінемося… Так, сьогодні — завтра вже не буде сенсу… Ой, та що ти, припини, я зовсім не це хотів сказати... Ну, клянуся, він живий, все з ним добре, за річкою вже наша територія, наші війська, все добре, вийшов він, точно, мав вийти... І на зв'язок осьось вийде. Тому й не буде сенсу, що він вийде і все закінчиться. Так, якщо не вийде, закінчиться теж... Не буду, не буду, я тямущий.

23 сцена

Лавр лежить на березі, викинутий хвилею. Поруч, трохи неподалік, лежить його речі. Починає говорити тихо, ніби марячи, потім голосніше, виразніше.

Лавр

— Братани, де ви? Бані, Ахім, Восьмий?! Я тепер з вами тут буду… Самольот… Дай мені руку, піднімуся, обійму тебе… А як тут у вас знову народитися?.. Я в черзі чекатиму… Мені аби мене Настя народила, нового, чистого… Тільки вона зможе…

Затихає, лежить, не піднімаючи голови, схоже, плаче. Раптом з купи, де лежать зв`язані автомат, берці, прапор, лунає телефонний дзвінок. Лавр поволі піднімається, оглядається, сідає на пісок, телефон не бере.

Четверта дія.

ЧЕРЕЗ РІК

1 сцена

Тесей

— За рік, що минув, я грав в різні ігри. Більше нікого не врятував. І тут, за великим рахунком, рятувала Настя, від моїх карт було мало толку. Немає таких карт, щоб на кожній оселі, у кожній квартирі і навіть кімнаті, відзначала, хто за російський світ, а хто за європейський вибір. Хоча зрештою і не за це війна пішла, а за незалежність. Ох, як я все життя за цим словом, як за синім птахом, ганявся. Ні наркотиків, ні алкоголю, ні цигарок, аби не потрапити в залежність, гроші у батьків з сімнадцяти років не брав, на першому коханні не одружився — у неї була квартира, а у мене — ні, ну як же... Але це все до котла. Я там не був, але мене теж зварило. Переколбасило. Розлучився з нареченою, її зовсім не цікавила війна, але не це стало причиною. Просто сиділи ввечері у кафе на терасі. Підійшов п'яний солдат, став питати, чому я не на війні. Почав відповідати, а вона раптом заволала, як різана, покликала офіціанта, зажадала охорону, аби відігнали бійця, для неї — людину нижчого сорту. Досі соромно. Ходжу, дивлюся в обличчя, може, зустріну його, вибачусь. А на війну? Не моє. Воювати таки повинні професіонали. Або якщо "вставай, хто може, ворог біля воріт". Встановив собі податок на війну — перераховую волонтерам половину заробленого. Якось півночі сперечався з товаришем, таки потрібно воювати чи це справа військових, а не добровольців. Бо за Іловайськ так ніхто і не покараний, так і не знайдені сотні загиблих, тих, хто теж виходив, і так і залишився на соняшникових полях, в лісах і підвалах спорожнілих селищ... А вранці пішов у військкомат. Там сказали, поки такі, як ти, хто все життя уникав призову, не потрібні, але будемо мати тебе на увазі. Ну, досі мають. Ось щось є у тих, хто пішов на фронт, чого у мене немає… І я ще шукаю це саме... А, може, все простіше: я — боягуз? Непереможний диванний воїн, що впевнено знищує ворогів одним натисканням кнопки, аби не дратували в стрічках?..Боягуз…

Тетяна

— Я уехала в Россию ближайшим рейсовым автобусом. Схватила малого и уехала. Мне был противен бывший, сдружившийся с этим отвратительным русским, я ненавидела Димку, который мог бы еще тогда, в десятом, дать мне понять, что тоже любит меня, а не говорить об этом в подвале двадцать лет спустя. И себя я тоже ненавидела, потому что вообще не понимала, за что все это моему городу и моей жизни — за то, что хотели власти построже и зарплат повыше?! Живем сейчас в Курской области, в общежитии. Крыша протекает, грибок на стенах. Сына одного никуда не отпускаю — пьяных много, переселенцев никто не любит. С соседкой-армянкой подружилась, их тоже война из дому выгнала, четверть века уже прошло, а все равно тут они чужие и им все чужое. И с нами так же. В школе программа совсем другая, он по физике-математике уже прошел то, что тут учат. Сидит сутками в интернете, общается с Украиной — его друзья все кто в Киев, кто в Днепропетровск уехали. В России никого, кроме нас. А в Украину куда — жена сепаратиста, кому докажешь, что бывшая, официально-то числится... И работы тут нет — вот, стою на рынке, беларусский трикотаж продаю. Трусы-носки-бюст га-а-а-ль теры…

Червонець

— За то, что Велеса пленного привел, меня в санаторий в Ростов отправили. Это Димку под таким позывным все знали, он, оказалось, разведчиком был у карателей. Там хорошо кормили, хорошо поили. Только я, считай, целый, а остальные кто без руки, кто без ноги. Прикинул, возвращаться смысла нет — денег не заработаю, а голову потеряю, как тот витязь на распутье. Поехал в Курскую область, зажопье, с Танькой мириться, сына повидать. Они там в одной комнатке, грязь — прежняя Танька бы такого не потерпела, эта как и не видит ничего. Поговорила со мной так, ни о чем. Сказала, чтобы пришел трезвым, договорился о сыне, о разводе — ну, я выпил немного перед встречей, чего бы не выпить? Я тогда вышел, там станция, поезд как раз из Донецка прибыл, считай двое суток едет, там земляки, ну, поговорили по душам… Когда протрезвел, оказалось, уже в гостях у таманских казаков. И они все собираются добровольцами на Донбасс, освобождать его от фашистов. Все знают как каратели насилуют женщин, распинают детей, как вырубают березы, русское дерево, под корень… И я не спорю. Я совсем не спорю. Я пью. А когда выпью, то всё думаю, где же на земле то место, в котором смогу выжить, и понимаю, что сам его и разрушил…

Мартинов

— Нас вынесли, раненых, у обоих — обе ноги прострелены. Правда, мне легче, чем американцу — кости целы. Что значит родная земля помогает! Вначале мы с ним в одной палате были, потом меня забрали в СБУ, в камеру. Чекисты допрашивали — кто, что, откуда.

Предлагали записать видеообращение, чтобы другие на Украину не ехали. Отказался. Хотя, конечно, нечего нашим тут делать. Алкаши-шахтеры не бойцы, нет в них истинного российского боевого духа, нет чувства империи. Суд был надо мной, статья за терроризм, десяточка, Россия требовала к себе забрать, не отдали. Все чисто — из части задним числом уволили, я тут как доброволец. Мать мою искали, чтобы сказала, что я офицер российский. Но мать сама дочь офицера, не созналась. А что заплатили ей за это, так я эти деньги кровью и потом… Ко мне в больницу консул российский приходил, принес соки там, бритву, пену — я потом все попросил выбросить. Отравить как угодно можно, а я для отечества сейчас — сбитый летчик. На самом деле, думал, что по традиции офицерской чести должен бы застрелиться. Но — не могу. Что-то мешает. Ну, есть время подумать, что. Кстати, библиотека в тюрьме — вся на русском языке. Ну, почти. И книг достаточно, на мой срок точно хватит. Может, и правда что-то не то с этими бандеровцами-фашистами… Но американца-то я сам точно видел. И он таки из Америки — где наш бы сказал «бля», он говорил «фак». Хотя…

Стрілка

— Мене гвалтували довго, не знаю, скільки, годину чи дві. Троє їх в машині було, озброєні. Все питали, звідки я, з ким була. Щось відповідала, клялася, що місцева, з Краматорська, варила обіди українцям, військовим, не добровольцям — ох, як вони ненавидять добровольців, поїхала з колоною зеленим коридором, далі злякалася, просиділа дві доби у кущах, пішла блукати. Наче повірили. Викинули, як собаку, на узбіччі. Місцева жінка підібрала, відпоювала травами, бо я спати не могла. Потім у село Червоний Хрест заїхав, то вона тихенько умовила мене забрати. Привезли до Києва, до лікарні. Зі мною говорять, а я плачу. І все перед очима, як колону розстрілювали, а я в машині, і на неї, прямо на лобове скло, голова Дзиги. Він малий був, років дев`ятнадцять, все ходив до мене за вітамінками, солоденьке просив… А потім лікар мені руку свою дав, каже, тримай і розповідай далі, а в мене спогад як я в Поета пульс шукала… Накриває. Мама Довбуша приїхала, каже донька моя тепер будеш. А лікар каже, що я молода, все пройде, хіба що сни лишаться. І радить на психіатра вчитися. Бо філософія то таке, химерне. А після війни всіх лікувати треба буде, повоєнний синдром. У мене з нього повний комплект — кажу ж, сни страшні, і я щоразу не можу з оточення вийти, потім таке находить, що вороги всюди… Пішла за цукерками, то продавчиню злякала — падаю на підлогу і повзу за прилавок ховатися… Ото як була, в платтячку зеленому, батистовому… І хлопців наших зустрічаю, плачу… П`ю разом з ними і плачу… Хоча це вже не ті хлопці. То кричали: «Ми тут не за гроші!», тепер ходять, рахують, хто їм скільки винен, які пільги, де ділянку щоб виділили, кредит… Ну, не всі, звичайно. Чи може, так і треба, вимагати те, що держава повинна дати, а я ще мала, щоб це зрозуміти…

Слон

— Тот пацан-срочник, который мне ноги прострелил, каждый день таскал еду мне в палату, ухаживал, я его сразу простил и братиком назвал. После госпиталя вернулся в Америку, хромой. Там посмотрели, сломали ноги заново, поставили какие-то протезы костей что ли. В общем, сейчас не хромаю, но и не бегаю. Женился. Как-то внезапно. Она тоже из наших, психиатр, работает с вьетнамским синдромом. Он же афганский. Он же донбасский. Я для нее материал для диссертации и всегда готовый собеседник. Таких флешбеков, как у меня, ни у кого из ее пациентов не было. Оцените только сон: я в окопе, со мной Лавр, Поэт и Мартынов, всех накрывает, все ранены, я могу только одного вытянуть, беру Поэта, тащу-тащу, вытягиваю, а это Мартынов. И — мертвый. Вот жена до сих пор голову ломает, что это значит. Уже додумалась, что скучаю я по этому русскому, что не прожил с ним то, что должен был прожить… Упаси бог! Я как-нибудь так, с американцами проживу. Да, ни один бурундучок больше в бассейн не попадал. Не знаю, что с ними случилось в лесу. А на выборах впервые голосовал за республиканцев — они хоть как-то пытались уговорить конгресс дать Украине оружие. Большая, трусливая страна. Знали бы здесь, как в нас поначалу верили в Украине. Ну, пока все не поняли.

Велес

— Я вышел из плена спустя сто дней, при большом обмене «всех на всех». До этого работал на стройке, латали разрушенные здания. Рабы-рабами. Раз в день кормили перловой кашей. Чтобы пахали, давали чтото такое, не знаю, становишься как автомат, и мыслей нет, на ночь — похоже, снотворное, чтобы не сбежали и не бузили. Стал реально зомби. Как-то нашел меня сосед, у которого сына в ополчении убили, начал меня молотить, пока не оттащили. Попал в больничку с разбитой головой, с тех пор глаз один плохо видит и ухо не слышит. Домой звоню, но редко. В другой батальйон пошел, уговорил, чтобы взяли. Нет у меня другого пути. Кем бы ни стал сейчас, все равно на войну тянет, там мой дом, у врага. Там мои братья погибшие и не похороненные. Знакомили меня с женщинами на предмет женитьбы — нет, не могу, что-то держит. Может, просто еще свою половинку не встретил. А просто так — не хочу, обман это будет. Я и так себя в жизни много обманывал. Хотел быть врачом, стал милиционером. Любил Татьяну, женился на Валентине. Решил только родину не обманывать, так без дома остался. Но, как ни крути, живой, значит, еще пригожусь. Сына хочу. Самолет когда-то говорил, что надо у добровольцев, которые на фронт идут, сперму собирать, замораживать. Пусть потом жены, девушки любимые, берут и рожают. Или любые женщины, которым детей захочется красивых и смелых. Это же после войны ой как мужиков будет не хватать…

Лавр

— Я один з усіх нас таки вийшов до наших. Точніше, мене підібрала машина, помітив водій з дороги, коли з річки виплив і так і лежав на березі. Просто лежав і дивився, як хмаринки пливуть. Одна була така, як літак. Я і подумав, що то мені від Самольота. Той водій тільки побачив шеврон, нічого не питав. А далі на блокпостах всім пояснював, що я доброволець, з Іловайського котла виходжу. Сам я тоді говорити не міг, як заціпило. Довіз водій аж до військової частини в Дніпропетровську, де я мав автомата здати. Я ж його без ременя ніс. То мені пальці розтискали, бо наче приросли до того заліза. А тоді Настя приїхала. Така рідна, щаслива. Я її за руку тримав. Обійняв. А далі як хмарою — вона така чиста, а я війни повний, смерті, жаху. І щось не так пішло… Чи, може, все так?.. Для мене весь цей рік, як кіно в кінотеатрі. Ілюзія. Ми всі гуртом трималися. Вимагали, аби наших з полону вимінювали. Аби загиблих шукали, щоб поховати. Одне повторювали: ми всі разом, як хтось гукне про допомогу, ми всі прийдемо. І приходили. А потім потроху — хто роботу знайшов, хто одружився, в кого маля народилося… Хто геть спився... Головне, аби ті, хто загинув, щоб воно не марно було. Щоб нову країну збудувати. У нас же така земля — все на ній є, все у ній є… А про це все тихіше говорять, і влада нова зовсім мовчить, тільки роздає ото медальки та гроші для рідних героїв, виплата за ту зраду під Іловайськом, коли їй добровольці кісткою в горлі стали... А в мене з Настею… Ні, не буду нічого казати. Доля — вона розсудить. Ну, і не разом, і не окремо. Питав якось, як знову тією чорною хмарою, навіщо вона мене рятувала? Краще б лишився там зі своїми, де Бані, Ред, Ахім… Чи замість Поета у жовтих соняхах під синім небом, хоча б я і там цей прапор повернув. Аби синє — під жовтим… Знаєте, у мене багато чого в житті виходить так, як я хочу, але зовсім не тим шляхом, як у всіх. Що б хто не казав, що надто різні, ми з Настею з одного світу, просто я ще трохи подорожуватиму по своїй річці… Все буде добре, все точно буде добре, війна скінчиться, і діти у нас з Настею будуть, трійко, два хлопчики та дівчинка, вони чорняві, в маму, а мала світленька, ні, навпаки, та все рівно, абсолютно, і хата буде в лісі біля річки, сам збудую, з дерева, з живим вогнем у кам`яному каміні … Дивитимусь на нього… На вогонь можна все життя дивитися, на вогонь та на воду… І думати, в чому сенс буття, що ото його Стрілка не знала...

Поет

— Є така чи легенда, чи бувальщина, що перед другою світовою на стіні будинку чи то в Італії, чи в Німеччині з`явився напис, звісно, невідомого автора — "Якби я був справжнім поетом, я зумів би запобігти війні". Якби я був справжнім поетом, не тільки за позивним, знав те чарівне слово, що зупиняє смерті, повірте, вже б його вимовив. Ще за життя. Хоча воно в мене офіційно продовжується — те, що лишилося від мого тіла, вороги скинули у яму там же, під Червоносільським, в братську могилу, де поруч ще десятки побратимів. Може, з часом пошуковці знайдуть її, відтак біологічна експертиза встановить, де саме моє останнє місце на Землі. Тільки батьки відмовляються здавати свою кров на аналіз ДНК — не вірять, що я міг загинути, не хочуть про це знати, ось є в них довідка, що пропав безвісти, і тішаться… Говорять між собою, може, я в Чечні у полоні, раб у багатій сім`ї, мене напевне поважають і годують, як же інакше, тільки телефона не дають… А, може, обдурив ворогів, узяв у когось з них, убитих, документи, виїхав до Росії, заховався десь подалі й як тільки війна скінчиться, одразу дам про себе знати… У мене що мама, що тато вигадують будь-які історії — я ж весь в них, що писати почав. То нехай так і буде, казка для моїх стареньких, аби чекали. Якби я був справжній поет… Ні, в мене замало хисту, я ніколи не зміг би вигадати навіть те, що побачив на власні очі. Це оточення з усіх боків, мало не зсередини, зрадою і ненавистю, цей котел, солдатський казанок, ні, велетенський казан, в який було вкинуто, викинуто купу абсолютно різних людей, абсолютно різних людей... Жоден з нас не очікував нічого такого, така була собі людська сировина. І вона варилася в цьому котлі, довго, криваво, пекельно, зрештою перетворюючись на ту смолу гарячу, якою, я це точно знаю, і заллється врешті ненажерлива пелька війни… А ще в мене за цей рік збірка вийшла. Друзі видали мою захалявну книжечку. А як видали, в одну з газет лист прийшов з тюрми, а в ньому — папірець з віршем. Російський офіцер надіслав, зберіг, вбивця мій. Написав: «Это последнее стихотворение поэта, которое случайно попало ко мне». Ні, випадково ти у мене влучив, а вірш цей не останній, просто я його колись на папірці записав. А останній насправді ось який.

Поет починає читати, решта бійців підхоплює і продовжує по кілька рядків.

Поет

— Війна — відображення миру в кривому дзеркалі. Якщо дивитися довго — спочатку смішно, Потім — боляче, а далі — дивно і страшно…

Велес

— Довго і гучно страшно, і все страшніше, Бо вже ніколи й нікуди війна не щезне.

Слон

— А від кожного пострілу із гармати Тільки більше та більше дзеркальних друзок,

Лавр

— І ці сотні тисяч дрібних уламків Потрапляють в серця тих, хто там воює З непомітним нікому вже холодком .

Тесей

— І бійці лишаються далі жити, Викладати кригою слово «вічність».

Стрілка

— А вночі, прокидаючись у нестямі, Оглядаються, де ж ти, названа сестро, Чи несеш своє рятівне кохання…

КІНЕЦЬ П`ЄСИ.

Старожицкая Мария

Навіщо. What For

The Battle of Ilovais’k is also known as the ‘Ilovais’k Cauldron’. It is the darkest page in the war in eastern Ukraine to date. The tragic events occurred in August 2014. Around three thousand were trapped in a military encirclement. Over a thousand of them were killed. A year later, hundreds are still missing. A small part of this horrific story is reconstructed in this play. It is based on personal narratives of those who survived, volunteers of the Battalion Donbass.

Dramatis personae:

Theseus, 35, a Kyivite. computer programmer, wastes a lot of time in social networks, avoids taking actual part in the war but follows its developments closely.

Laurel, 29, an ironic dreamer born in a small village in Poltava oblast,’ has only held odd jobs, was on the Maidan, and sees the war as a logical continuation of the struggle for changes in the country.

Veles (Dmytro), 37, a policeman from Horlivka, his ex-wife and daughter still live there, who left police work two years before the war began. When the town was taken over by the enemy he joined a volunteer battalion.

The Poet, 50, a Kiyvite, served in the Afghanistan with the Sovirt Army, worked for a weekly newspaper until it closed, then earned a living as a translator, writes poetry.

Slon (The Elephant), 46, an American citizen, son of immigrants who had left Odessa, professional soldier, served with the US Forces in Afghanistan, Iraq, and Somalia.

Strilka, 23, completed a philosophy degree a year ago, but never got a job in her field, volunteered in the medical services during the Maidan, joined the volunteer battalion as a medic.

Tetyana, 37, a Horlivka resident, former classmate of Veles (Dmytro), married to Chervonets (Ponchyk), housewife.

Chervonets (Ponchyk), 37, a Horlivka resident, worked as a dispatcher in a mine, joined the military because ‘everyone was doing it,’ Tetyana’s husband, her and Veles' former classmate.

Martynov, 46, a Russian Army officer who comes from a military dynasty, holds the rank of Major, lived in Blahovieshchens’k, come and commands a local militia unit in Ukraine.

Nastya, 27, knows Laurel from the Maidan, she gets Theseus to help the fighters, doesn’t appear on stage.

Act I.

INDEPENDENCE DAY

Scene 1

Theseus (sitting in front of his computer screen)

— August 24th. The main headlines. “Roofer-extremist Hryhoriy, known as Mustang, painted part of Moscow University’s roof blue and yellow to say Happy Ukrainian Independence Day.” Hope he made it to Kyiv. They’ve been searching for him in Moscow for 2 days. The star he painted was very high up. There’s a military parade on the Khreshchatyk. Petro Poroshenko says, “These latest events will be called the Great Patriotic War of 2014…” Well, he didn’t call it the Great Patriotic War [Soviet term used instead of World War II, refers to 1941-45 only, ignoring the years of the Nazi-Soviet Pact]. I guess that means that he thinks it’s a small war… And it will end by New Year’s Eve… Let’s hope that happens… “The military hardware will go straight to the front after the parade, to the Anti-Terrorist Operation.” This is all a big show… Who needs this, we’re all getting sick of it… Yes, some unwelcome guests have come to our Independence Day Party. “On the morning of the 24th Russian tanks attacked Starobeshevo. Fighting between Starobeshevo and Kuteinikovo. Dozens killed, many wounded in the battle in Yelenivka…” Hey, look, there’s a regatta on the Kyiv Sea… Except that all our seas are being taken from us, and no one is batting an eyelash… Oh no… “Ukrainian Prisoners-of-war were paraded on Donets’k’s main street, Artema St. Then they brought out street cleaning machines to wash down the pavement. So that it would look exactly like Moscow in 1945…” These people are really sick. And who were those locals who watched, and cursed our fighters? Have they really always lived among us, on our land? “Donbass” press service cancels invitation to journalists to celebrate Independence Day with the fighters near Kurakhovo. The Battalion is in mourning. Some of their comrades were killed while withdrawing from Ilovais’k… They seem to be holding out well: “The volunteers control half of the city, the half that they liberated from the enemy. The city is divided by in half by a set of train tracks. They have taken up a strategically advantageous position in a school…”

Scene 2

A classroom in an Ilovais’k school. Headquarters of the volunteer battalion’s intelligence service. Tables, manuals, a globe, a blackboard. Veles walks up to the blackboard and writes: “24 August. Assignment.” Then he steps back and admires what he wrote. Laurel climbs up on a desk and hangs a Ukrainian flag above the blackboard, but yellow side on top. He jumps down, also picks up a piece of chalk, and writes “Happy Independence Day.”

Veles (looks at the flag)

— Turn it right side up!

Laurel

— It is right side up!

Veles

— What are you talking about?

Laurel

— The sun is on top and the sea is underneath it. This is the way the flag should be hung. I turned the flags right side up like this on the Christmas tree on the Maidan.

Veles

— Didn’t you have anything better to do?

Laurel

— What do you mean nothing better to do? By the way, why didn’t I see you on the Maidan?

Veles

— I had things to do in Donbas.

Laurel

— Sure! And now we all have the things to do here. OK, now do your assignment.

He walks up to the board and writes, in capital letters, "HOW I SPENT MY SUMMER."

Strilka

— Hey, guys, don’t argue. All Laurel did was climb up on a Christmas tree. Today someone climbed up a high-rise in Moscow and painted its star yellow and blue.

Laurel

— Amazing! Give me time and I’ll leave my mark on the the Kremlin...

Slon

— Back home, we always go to a barbeque on Independence Day.

Laurel

— Is that like going to pick up girls, Slon?

Slon

— No, it’s like a a kind of picnic.

Veles

— We call that a it ‘shashlyk’, Slon. Shash-lyk. Is that where you fry your turkeys?

Slon

— No, we do that on Thanksgiving Day.

Laurel

— What sort of holiday is that?

Slon

— Well, you help the poor, or whoever needs help, and they’re thankful to you for that.

Laurel

— I get it! Volunteer’s Day!

Everybody laughs.

Slon

— We also have this competition on Independence Day where everyone tries to eat as many hotdogs as they can.

Laurel

— I could eat three dozen right about now… Veles, let’s go see if we can catch some pigeons for our holiday meal. Elf tried some yesterday, he said they were better than chicken…

Veles

— OK, let’s go. Don’t forget your helmet. There’s a lot more than pigeons flying around there because of the holiday. You know, I was just thinking, I’ve never celebrated Independence Day before, didn’t see the point…

The Poet

— This is what I’ll record for the history books: ‘Fighters of the Volunteer Battalion plan to eat a bird that symbolizes peace during their special military assignment on Ukrainian Independence Day.’

Veles (to the Poet)

— Oh, by any chance, do you…

The Poet turns around. His bullet proof vest says, “I have no cigarettes.” And underneath that, it says, “I mean it.”

Everybody laughs. Encouraged, the poet continues to play the crowd and reads a poem he’s just written. Everybody listens.

The Poet

— Cigarettes are over. Smoking makes a life shorter and anticipates the death. If I were you, I would give up this bad habit... Strilka, better give that smokers some vitamins...

Strilka

— All vitamins have been already eaten up. They are locusts, not volunteers

Veles

— Ears are bloating..Oh, tell us a poem, huh?

The Poet

— For bloated ears to wither?

Laurel

— Just read, the Poet. I saw you have been painiting something in your book all morning..

The Poet

— I drew from nature..Well.. Listen then.

“When it comes time to rest,

fighters go into schools.

they go into classrooms, shift desks,

lay down their sleeping bags near blackboards,

lay down their guns on teacher’s desks,

and smile when they see Grade 8 Physics,

as if it was an old friend they met by chance.

and then wrinkle their foreheads in concentration,

for the task is too complicated.

where is that schoolgirl with her excellent knowledge

that will give a hint?—

she’s sitting in the basement

without light, food or a phone,

frantically raising money for

a plastic prosthetic hand

for one who teased her in class and fought,

and now has lost his own hand in battle.

or maybe she is just sitting in the kitchen

and keeps dialing

a subscriber who’s already in heaven,

but it hasn’t been reported yet,

because when it comes to arithmetic, our government

is scoring a failing grade

so who is next? and who is absent?

is there any good reason why

the place is empty?!

these are their universities,

this is the school of life and death,

a peculiar concept of the fragility of happiness

that you won’t find in manuals.

and whoever returns with an A,

will be different from all those who remain,

for he’s seen so much

there isn’t a desk big enough to scratch that story on.

Veles claps his hands. Laurel is smiling.

Laurel

— Well, actually, I was flipping through a Math book, not a Physics book, and it was grade three not grade eight…

The Poet smiles a conspiratorial smile, reaches into a pocket inside the bullet proof vest, pulls out a small flask, unscrews the cap, which turns into a shot glass, and pours for everyone.

The Poet

— Well, here’s to our independence. We got it without spilling a drop of blood 23 years ago. Now we’re paying the price.

Everyone is nodding, getting more serious and drinking.

The Poet

— You know, when they were withdrawing us from Afghanistan,

I told the guys, this is the end of the sovok [pejorative slang for Soviet],

Ukraine’s going to be independent.

And they all said, well, how is that possible,

it can only happen if there’s bloodshed,

who needs that. We didn’t want blood back then.

And managed without it.

But it caught up to us now…

Scene 3

Another school in Ilovais’k where Russian soldiers are located.

Martynov (picks up a Russian Literature textbook from the floor)

— You wanna say that the banderovtsi taught Pushkin?

Chervonets

— Sure. And Lermontov.

Martynov (begins reciting)

— Two days we were in a firing.

What is a sense in such unaffair?

We did waited the third day.

Everywhere the speeches became audible:

It is time to reach a case-shot!

And here the night shade has fallen

In the field of the terrible fight…[2]

— We’ll also start at night. We’ll feed them with their independence… their damn holiday!.. They’ll crawl like warms if survive. We’ll cover them with fireworks. How do you like it, the fireworks?

Chervonets

— Sure thing! Our folks would blast the whole thing till the early morning, the car would scream, dogs would bark... Well, it was like that before. Now everyone is used to another reality…

Martynov

— Well, at least got used to it. Today ears will be plugged (checks whether the grenade launcher is loaded). Since you feel hurt, buddy, you complain, and yet we have only a skirmish. For you, brother, I arrived here from Blagoveshchensk to offer my life and you’re complaining that you’re either hungry or not well enough armed.

Chervonets

— We wanted it like the Crimea—chpok!—and we’re in Russia, and have all of those wages, pensions.

Martynov

— If Ukraine was about to pay, would you celebrate its independence, ha? You’re a slave, Chervonets, a true slave. That’s because you’re not a Cossack. Here I am—a nobleman from mother’s side and a Don Cossack from father’s. Blood is a powerful thing! You know what the present means for me? The Black Day! I saw the Great State to fall. After the breakup of the Soviet Union I served in Central Asia and saw with my own eyes how much blood was spilled on the peripheries of Russia. Our forefathers brought the Caucasus, they brought Siberia. To save them from decay! We’ll save the Donbas and Ukraine! I do not fight here for your money, Chervonets! I've been fighting against the West, for them Russia is a thorn in the side.

Chervonets

— No objections, man! But tell me why the Crimean folks pig out in peace while we’re starving here between the bullets? They would rob tourists like boobs, while I was grubbing. I wasn’t just a miner, though, I was a dispatcher. Nonetheless, I worked like a dog!

Martynov

— Let’s go elbow-bending, you dispatcher!

Chervonets

— I have nothing to offer you, man.

Martynov

— Ask your wife.

Chervonets

— She kicked me out…

Tetyana (comes in)

— Now you got it! Swilled my perfumes yesterday!.. You cuckoo! Now consider this day your own independence day. You’re independent from me and Tiomka. Turn yourself loose! Don’t like the Ukrainian holiday, have your personal!

Chervonets

— Everybody drinks. Each and everybody. The war is around.

Tetyana

— We lived like descent people! Payed out for our car— look at it now!—with a roof sawn off and a machine gun sticking out of it. You were calling this war, you were begging for it from your Raseyushka! Eat it now, drink unless you burst, watch it unless your eyes jump out from their sockets!

Martynov

— Dear, I-don’t-know-what-is-your-name-and-patronymic…

Tetyana

— Tetyana. No patronymic.

Martynov:

— "Tetyana was her name…" Could you bring us vodka?

Tetyana

— I kicked him out because of vodka!

Martynov

— That was the right decision. A drunk soldier serves the enemy. But this is a special occasion—we didn’t give up the town and today we’ll liberate it completely. And fair governors will come and establish order. Our brothers and sisters deserve a better life than they had under the banderovtsy.

Tetyana

— Are you mad? What are you talking about? These are the same people who are in charge. They started this to remain close to the trough and continue licking Putin’s ass, to keep robing millions from us and tour around Europe and America! Bloody helpers, go home!

Chervonets

— Tania, please, be quite and go away!

Martynov

— Who am I, you think, a beast? I don’t fight with dumb women. Bring us vodka and go to hell with God. By the way, why did you come? Spying, bitch?

Tetyana (to Chervonets)

— Give me the keys. I’ll bring the kid to the village. For now, it’s safe there. Yurka goes there with his family. He said there’s a place in his car.

Chervonets (looks for the keys in his pocket and gives them to her)

— Be careful. It might start now…

Martynov (clamps the bolt)

— Come on! Tell this dirty Ukrainian spy where it will start. You’ll get down just here. And I’ll erect a headstone for you with the inscription, ‘she lived happily and died on the same day.’ Your grandchildren will be jealous. If you ever have any.

Tetyana

— Shoot! Or one more poem?’ I write this to you—what more can be said? What more can I add to that one fact? For now I know it is in your power To punish me contemptuously for this act. But you, keeping for my unhappy lot Even one drop of sympathy Will not entirely abandon me*.

Martynov (puts down his gun)

— Get out of here, bitch, while I’m kind! You dispatcher, find us vodka! Get it out from the ground, miner!

Scene 4

Theseus (surfing on Facebook)

— Commander… Our men occupied half of Ilovaisk. There, right across the railroad (just on the other side of the train tracks?), is our enemy. They’re calling for reinforcements backup… Their Joint Staff is only giving them promises… The protest is, as it seems, today… Well… Like!.. Share… Well, they know better in the Joint Staff… And I’m not a friend with anyone from there.

…Money for the injured… At his classmate’s request. I could help… He looks like our Kolia. Hm… No, that’s not him. .. An orphanage, moved out of the Luhanks region: shoes and clothes are needed. Parents, that’s what those kids need! Who’s gonna take them after this, they panic and scream when a balloon pops …

…Let’s see. Gathering money for a sniper scope?! A balk of money! No, I won’t contribute. This is for murder. Killing naive people who are brainwashed by propaganda is a crime. Moreover, politicians just keep holding meetings and shaking hands. No, war should be the warriors’ business.

…Oh, Ilovaisk, again… It seems like the circle is closed. It contains eight thousands of our soldiers. That’s a lot. And everybody’s silent about it. In Kyiv, they will celebrate Independence Day. There will be fireworks. Or there won’t be… They say that shots frighten refugees from Donbas. No, there won’t be any. But how can they celebrate without fireworks?..

…A parade of vyshyvankas (Ukrainian embroidered shirts)… A sailing regatta… They paraded prisoners from our side through the streets of Donetsk. The path through hatred?… What would I feel? Perhaps, I’d simply think how not to stumble, lest the rest of the chain fall on me. I would twitch if there were fireworks, perhaps. And I would not raise my head.

Scene 5

The sound of explosion. The door in the class suddenly opens. Laurel drags Veles, who’s leg is injured. Strilka runs in with bandages and sponge with celox.

Strilka

— What’s there?

Laurel

— He’ll live.

Veles

— I will. But not for long.

Strilka cuts his trousers and bandages wounds that are not too deep.

Veles

— Now sew it back. I don’t have an extra uniform.

Strilka

— Everything was torn apart. If you started pulling it, there would be a blood flood.

Veles

— You’re too sloppy, Strilka. No one will marry you.

Slon

— For that purpose we have trousers with velcro.

Laurel

— If everything is the way it has to be in your army, why are you alone here? Why not all of it?

Slon

— I’m not the one to answer that question. My agenda is simple: I want to fight, that’s why I’m here.

Strilka

— Why not to marry someone instead? You can fight on the matrimonial battlefield.

Slon

— Who? You? I don’t mind. Let’s do it right now! Suspicious Laurel will be the witness; Poet will fix it for history. Leave a bit of bandage for your bridal veil…

Strilka

— No, as Veles say, I am sloppy. And I don’t know anything about you.

Slon

— A soldier by vocation, born in Odessa in a typical Jewish family. I played the violin, drew still lives—a pear and an apple, a pear without the apple, very sharp. My parents moved to Brighton where I attended school. When I was sixteen, they died in a car crash. I started washing dishes in a cafe in Queens, fought with the blacks and ended up in a hospital. When I got out with only five dollars in my pocket, I felt abandoned by the entire world. And then I saw a girl on the corner of the street I was passing by with leaflets: “Want attractive cloths, nutritious food, travel around the world? The US Army is waiting for you!” And I applied. After Iraq I built a house in New Jersey. I could stay there watching my wall size TV. But I had heard about Ukraine and decided to come along, believe me or not.

Poet

— We believe you. And I write it all down.

Laurel

— What a neat fairytale! Very much like something you’d hear from a Russian spy.

Slon

— I’ve followed Russians with my gunpoint in South Ossetia. So don’t be silly. My patience has limits.

Laurel (spins the sphere)

— Where is that Ossetia? Ah, here it is! Have you been to Australia?

Slon

— No. Why are you asking?

Laurel

— They have this lovely weapon called boomerang: what you give away is what you get back. I wish Russians used exactly the same. Then the war would be over.

Veles

— Don’t you have a feeling that we also use a sort of boomerang? It’s like ping pong, but more heavy. With launchers… There’s nothing left from my house in Horlivka but ruins. I’m glad that my family stayed in the basement when a shell heated the house. There were two shells: both from our side.

Poet

— How’s your family?

Veles

— Thanks God, all alive. My ex-wife works for DPR tax administration.

Poet

— Do you talk to each other?

Veles

— We have to. Because of our daughter. Not because of politics. My sister is in the local hospital. She’s an ophthalmologist, nurses militants so that they could see better and shoot accurately. Whenever I call, she yells at me calling a zombie and Nazis’s recruit. I was trying to explain her that this is the time when our nation is to be born, that this war is for the true independence. 23 years it was something else. I told her that we're of the same blood, and she would immediately respond, ”I don’t hear you, goodbye!” Tell me, Slon, how you fought for independence in America?!

Slon

— Oh, I don’t remember, it was a long time ago. 240 years or so. And the war lasted about eight years. I’m not sure who fought … Did the blacks and Indians?.. Ah, I’m not a fond of history. Even though my house looks like a castle— a fence with battlement and a tower on the second floor…

Strilka

— And there’s a heavyset American wife inside this tower who unceasingly chews her humbuggers and looks out through the window trying to reach you with her gaze that stretches out over the ocean.

Slon

— There’s no one there. Only a housemaid comes once a week. I discharged water in the swimming pool. Sometimes chipmunks come there from the forest close by and can’t get out…

Strilka

— Chipmunks… That’s too cute!.. I can barely hold back my tears…

Laurel

— I know them. They are like squirrels but with strips.

Veles

— You don’t give a damn that I’m injured!

Poet

— Consider we don’t. The commander told that there won’t be any transport for injured any more. Who was brought out, is a survivor. Covered our Cauldron.

Strilka (whistling)

— So it goes… with chipmunks.

Act II.

THE SHELLING OF THE COLUMN.

Scene 1

Theseus (from the news feed)

— Ten days without reinforcements, and here it is. Press office of the “Donbass” battalion — columns have been formed and the route out of the encirclement has been defined and agreed upon. The Defence Minister of the DNR — a number of armed units of the Ukrainian army began to move to get out of the encirclement, these actions have nothing to do with the humanitarian corridor, it is a military operation to break out of the encirclement. It looks like our guys have a problem. They have been without food and water for a day, with their wounded. The Green Corridor is a bluff..

As the result of the shelling of the humanitarian corridor that terrorists were supposed to provide for the withdrawal of Ukrainian servicemen from Ilovaysk, Donetsk region, ATO forces suffered huge losses. Hundreds of Ukrainian soldiers have been killed; hundreds have been captured, — reported eyewitnesses. The situation around the situation of the Ukrainian military by Ilovaisk has been deliberately escalated by Russian Secret Services to discredit the military leadership of Ukraine. Ilovaysk is being used to escalate tensions — at the briefing the Advisor to the Minister of Defence told the reporters.

— Oh... Father of the fighter, call sign Poltava, what he told him by phone?

In the open field the column has been shelled by artillery and tanks.

No corridor, volunteers have been betrayed and failed, stupid shot.

An Armoured Division on one side, an Airborne Regiment on the other. They were waiting for us, they had prepared. All armoured military trucks — with one shot ... he saw the car, which broke through with several soldiers on top, raced closer to Zelenka (the cover of trees) on the move picking the unmounted, which managed to grab the metal... and on their corpses, on the trees, through the ravines, under fire as in the shooting range… Hell lowered to the ground?

— … And what’s with him? .. Father writes that now they have to decide whether to surrender.. And think if there is any other way ...

Scene 2

Martynov and Chervonets are at the maps.

Martynov

— Go out at Krasnoselskoe and wait for the column. They will be said to go out along the green corridor. There's the open field. We’ll fertilize the field for winter.

Chervonets

— Understand.

Martynov

— I do not understand, and Yes, sir, Comrade Major.

Chervonets

— Understand

Martynov

— Hasn’t a trolley fallen on your head in that mine?

Chervonets (raises the automatic gun from the desk, looks at the trigger, checks with his finger, then puts the automatic gun in place, Martynov is closely monitoring his actions — his machine gun is away)

— Not yet

Martynov (reconciling)

— Actually, No, Comrade Major, but oh well. Your ex is Ukrainian, that’s why she is so evil?

Chervonets

— No, Comrade Major, Russian. I am Ukrainian.

Martynov

— I do not understand this thing ...

Chervonets

— Yes, Comrade Major, you do not understand. Let's go!

Scene 3

The field, remains of burned cars. Soldiers come one by one.

Slon

— The Artist said to go into captivity. Russian officer gave his word that he will not kill. Major has already collected his belongings. Kuzma is going, Seven, Sam, a lot of ours.

There is already a mountain composed of machineguns. The wounded are taken. — There was one who approached to me, asked to bandage his head with the blood — I’ll go as the wounded, if they find out — they’ll kill me. I, he said, was the hero of the Maidan.

Veles

— And what about you?

Slon

— I bandaged. He is bullshit, but not a hero. How are you?

Veles — I'll be going out. I can’t go to captivity. If they find out — they’ll kill me. I used to be a filed police officer, retired for two years. My godfathers are half of insurgents.

Laurel

— All mine were in fire brigade station. I did not have time to get to them, some seconds, even was offended, that they had gone. The tank and two ATGM. All, all of them perished... Eighth, Red, Bani, Achim ...

Slon

— Let’s go together. I cannot be captured too. And even Captain Rybnikov may talk in his sleep in his native Japanese...

Poet

— And I wanted to ask, where did you study Russian language and literature? Parents?

Slon

— Yes, Brighton. There's no one who spoke English. They arrived in a foreign country, but were confident that everyone understands them in Russian. When in Rome… That's how I realized what happened here in the Donbass — the same Russian resettlement, confident that they are at home. Are you going or staying?

Poet

— My grandfather, father’s dad, he came to Berlin, said that captivity was worse than death. Even as I was to Afghanistan, said it on the home-leaving party. A maternal grandfather fought in the UPA. He died at 90.

He knew that this war would happen. Waited for it. Died a year before. He would not go into captivity, would sooner explode himself with a grenade.

By the way, has anybody got a grenade? Well, extra ...

Laurel

— Here, hold.

Poet

— Will you stay here?

Laurel

— I ‘ll go out. I’ll hurry because my beloved is waiting. And I have three grenades, well, now two. I have enough.

Poet

— What have you invented?

Laurel

— What are you talking about?

Poet

— About grenades. I see in the eyes.

Laurel

— Well, I'll throw a grenade — a ring remains. Well, check. And so I’ll do twice.

Poet

— So what?

Laurel

— I’ll do wedding-rings for us. After the war.

Poet (shakes his head, well, well)

— Then gather food, water. While it’s quiet, we’ll go straight across the field.

Strilka (comes closer)

— I'm with you

Poet

— We have Veles lame. Ask Guy, they will go faster. They’re all commandos, Marines.

Strilka

— They’ve already left. I asked to, and they as if didn’t hear...

Maybe they really did not hear. There were just two contused, they have buzzing in the head...

Laurel

— So you seemed to have ridden by “hazelka”(jeep/van)?..

Strilka

— There is no “hazelka” any more. No one survived ... Do not ask for I can’t keep myself.

Slon

— Let’s go already. Marry — no, but simply so — yes.

Strilka

— So I'd better marry. Just not so scary.

Act III.

GETTING OUT FROM THE CAULDRON.

Scene 1

Field. Martynov and Chervonets with binoculars.

Martynov We’ll give out the injured tomorrow. A few already have died. And we can make the captives march through the town.

Chervonets

— But recently there has been such parade.

Martynov

— Well, people liked it. A spectacle! You can make them march almost every day. And each day a new group. It’s a pity, my grandfather did not live till now, he fought the Nazis. My mother has the sewing machine from Berlin since then. They are fascists, fascists herd, nurtured by America. Make them trample their blue and yellow cloth, make them shout “Glory to Russia”. Look in the bushes, a lot of vipers escaped while we were packing, they will crawl out.

Chervonets

— Not far from here Tetyana with the son… in a small village. God forbid her to be exposed to punishers.

Martynov

— What’s wrong? We’ll find you a young patriot to marry, such that a cup of vodka stands on her tits.

Chervonets

— So come on, you first.

Martynov

— Donna Rosa, I am an old soldier, and I do not know the words of love

Scene 2

Night. Field of pumpkins. The whole group sleeps, having closely gathered in one nest. Someone holds that who’s next in the dream, someone holds an unripe pumpkin.

Veles

— In my former life I was a woman for sure .

Laurel (sleepily)

— Beautiful?

Veles

— Exactly!

Laurel

— What were you doing?

Veles

— Didn’t fight for sure . Probably, was growing up orchids. Do you like orchids? White orchids?

Laurel

— No, if white flowers, then strawberry.

And if to search, then somewhere near the flower there will be a berry ... The best taste in the world. You’d better sleep.

Veles

— Yes. The stars are shining so bright…That it’s impossible to sleep.

Laurel

— It's not the stars, it’s a tracer

Veles

— Oh to the deuce with you. Only imagine, there near the star there is the same planet, the same people. But, for example, everybody exactly knows how much he lives. As one-day insect knows. And they too. And all of them have the same life.

Laurel

— So I have my hundred years and everybody has hundred too? As you want you’ll divide?

Veles

— That’s it. I would not marry for thirty years, I’d travel around the entire planet, all countries, all seas ... Then for ten years I’d be sitting in the house in the woods, remember... Well, not lonely, of course ...

Laurel

How could you become a policeman, such a romantic?

Veles

— I am surprised myself.

Poet

— Is anybody going to sleep? During the day he is calling so that we all could be detected, shouting that he’s alive, that he loves, comes soon, as if he is one stop away, and at night…

Laurel

— Well, I did not shout, I quietly ... She is just the best in the world and she’s waiting for me.

Poet

— Exactly so. Do you know this parable? When a man died and asked the God about the sense of his life. The God told him: “You were going on a business trip in your youth, remember? No, he says, but there was something like that. — So you went to the dining car, and there was a woman at the next table who asked for salt, and you gave it. Remember? — Well, I remember something ... — So that’s it”

Veles

— We are now between heaven and hell. Both pulls ...

Slon

— Now I will draw you that much you’d feel! The sky is becoming lighter? Let’s get up and go. One by one — to the fence of that hut. The first one gets, gives a sign, what’s there: food-water-map , we take binoculars and watch. Check the submachine gun and that’s all.

Veles

— And who’s the first?

Slon

The one who asks goes.

Veles

— But I’ve a problem with my leg ...

Slon

— So, you won’t hurry.

Scene 3

Tetyana, Veles

Tetyana leaves the house to the garden, goes to the wooden lavatory, opens the door.

Tetyana

— Dima ?!

Veles

— Tanya... why the hell are you here?

Tetyana

— And you what?! You went to the punishers ... That's my grandmother’s hut, and our house in the town was shelled from Grad, well, not our apartment, but it became dangerous.

Veles

— Is Ponchyk in the house?

Tetyana

— No more Ponchyk.

Veles

— Killed?! ..

Tetyana

— Pip your tongue, I kicked him. Fights somewhere with such as you. He is now Chervonets, not Ponchyk . My little son is sleeping in the hut. Let me go, where I went, I’ll cope with you.

Veles

— Go. I'll be in the hut.

Scene 4

Teseus is near the newsfeed

— “Cauldron appeared after the direct invasion of the Russian army. It looks like it came, as artillery bombardment in June at the border, a surprise for Ukrainian generals. The timely order for retreat didn’t come. Therefore the Ukrainian soldiers, as if by the consent of Russia’s president Volodymyr Putin, were promised to be given an open corridor and let go out, saving their lives. Russians gave “the word of a Russian officer”, that they wouldn’t shoot. But when the Ukrainian soldiers approached the “Putin’s corridor”, they started shelling from all types of weapons. The Ukrainian military men and volunteers had to break through in small groups by storm and with heavy casualties.

— I know all of it already, I know…What about these groups?...Oho…

"The local citizens have been ordered by the militia to deliver up the punishers under the threat of military tribunal"…

Scene 5

The basement of Tetyana’s house. The entire group has assembled. Tetyana opens up some very old canning jars, dismisses something, treats the fighters with something.

Tetyana

— And there’s nothing to give you for a trip. Neighbours will go for food to the town only tomorrow.

Slon

— Such is the fate. I cannot meet classmates by any means and Velez — as if on purpose.

Tetyana

— So he is Veles ... beautiful. Dmitry, why Veles?

Veles

— There was such God. He sang songs to all who fight, to get fraternized. I'll soon sing myself... Strelka, hey Strelka, look, what’s wrong with my foot.

Strilka comes, raises trousers to the knee, opens the wound.

Strilka

— Do you have some medications? It is festered, so much...

Tetyana comes, looks too.

Veles

— Tanya, get away, you make me shy — I am naked

Tetyana

— You're a fool, Dima, as you always were, how I hate you!

Veles

— You love me, Tanya, but got married to Chervonets.

Tetyana

— Leave him here, guys, leave this wounded idiot on my hands, it could really be destiny.

Poet

— It's actually very dangerous, I think we are being searched, maybe with dogs ... Both you and your son could get into trouble.

Slon

— Well, where do they get the dogs — who knew that we could get away? A large basement is here, he’ll recover a bit, we have connection, when we get out, we’ll send for him.

Laurel

— Veles, how are you? Do you agree? ..

Veles

— There’s no escape from fate.

Poet

— Well, then let’s go quickly until neighbours are still asleep. For who knows who they are…

Tetyana

— That's right, now no son responsible for father, neither sister responsible for brother, nor for their neighbours. Wait, here's some water, food, and for you, girl, I’ve found a gown, — not much clothes here, — We’ ve got what on us, in fact.

Strilka

— Oh, no, don’t do it, what for…

Tetyana

You’ll change your clothes and look like a local girl

Scene 6

Field of sunflowers. All sit squatting. Explosions.

Slon

— Vasylek (cornflower)...

Laurel

— Cornflower ...

Strilka

— My favorite flowers. As a child I gathered them in colza.

Poet

— I do not know what you are talking about, but they shoot us from “Hyacinth”.

Laurel

— Also beautiful. As a child I smoked sunflowers.

Slon

— Oh, what about the details?

Laurel

— Poet, give me one piece of paper from your pocket notebook.

Poet

— Wait, I’ve got inspiration and the poem appeared.

Laurel

— Then give me a piece of paper and read.

Laurel finds dry leaves of sunflowers, grinds, Slon monitors this celebration, then, after rolling cigarettes, both smoke with great pleasure.

Slon

— So that’s what happiness is!

Laurel

— Yes, well, I imagined it in different way ...

Poet

— Well, listen then ...

He who came out of hell, holding gun in his hands.

Goes through sunflowers, millions of them around,

And between them calmly, and then where — no one knows,

For the lakes are red and the sun is black near Krasnosel'ske.

Heads of sunflowers bowed to fate now

Under the weight of thoughts in solid black shell.

Too long, fatally long they’ve been obedient to the sun,

Turned only to him, obeyed destiny.

You're right, enemies turned out to be everywhere,

Those that’re just inside, break into pieces your chest,

Those who hear whether one will complain,

Hold radars on the horizon.

Strilka

— Great… Scary … And what’s then?

Poet

— And nothing more .

Strilka

— Will there be anything else?

Poet

— There won’t be

Scene 7

Chervonets and Martynov before the sunflower field with binoculars, fully armed — machineguns, grenade launchers.

Martynov

— Two have touched off the stretch — managed to go 30 kilometres. Another one stole a motorcycle from a local, but was shot at the checkpoint, hasn’t got anywhere. But they escape, they escape...

Chervonets

— Maybe to hell with them? After this, they will not fight any more.

Martynov

— The ones who have been mobilized, will not go. But volunteers are reckless, those Right Sector fighters will climb without arms and legs, they must be burned. Oh, and isn’t there a smoke in the field?..

Chervonets

— I don’t see.

Martynov

— But I see. Look, there. Shoots. Shoots again. Lets burst of machinegun fire.

Chervonets

— No, there is nothing.

Martynov (looks attentively)

— Maybe not. Not anymore. Come on, let's see.

Chervonets (looking at the opposite side of the field)

— And there, can you see there, the stems move? Maybe, a dog?

Martynov (begins to shoot the direction shown by Chervonets)

— Fascist dog, do not take it alive.

Chervonets

— Yes, where are the fascist dogs? Every dog is local. My Akbar fled when Grad shells hit the neighbour’s house, and is still missing.

Martynov

— What breed?

Chervonets

— German Shepherd.

Martynov

— Well, fascist. I do not like dogs. Come check there, where the smoke fled.

Chervonets

— Would you like some hooch?

Martynov

— Pour, brake. He asks. Bloody interviewer!

Chervonets pulls out a jar, turns off the lid, pours.

Martynov

— For Mother Russia! For its prodigal sons!

Scene 8

In the field of sunflowers Slon, Laurel and Strilka are lying, not moving. Next to them is Poet, he has been killed. Strilka is seeking his pulse on his neck, shows with gestures that there is no pulse.

Slon with gestures also says that by his command everyone should crawl to the edge of the field as soon as possible and hide in the bushes, he would go last, covering.

Laurel gets a notebook with poems from Poet’s ankle boot, hiding it in his breast pocket, showing others that he has done it, they nod. Laurel and Strilka are crawling on their stomachs, Slon behind them.

Scene 9

Martynov and Chervonets are going across the field, pushing aside the stems and talking.

Martynov

— Take to the left.

Chervonets

— Yes, we have already passed this place.

Martynov

— We have not.

Stops near the body of killed Poet.

Martynov

— Here is our banderovets. He won’t see his Carpathian mountains and bandits’ hiding places any more.

Searches the body, gets documents. Opens passport.

Martynov

— Strange ...

Chervonets

— What’s there?

Martynov

— Homonym…

Chervonets

— Whose?

Martynov

— Mine…

Examines a piece of paper, enclosed to passport. Gives it to Chervonets.

Martynov

— Read!

Chervonets

— Why… There’s a kind of poem…

Martynov

— Well, you studied Ukrainian, read then.

Chervonets (reads slowly, sometimes stumbling on words, but on the whole quite dramatically)

— Bullets planted abundantly ploughed the land

Whether they passed through the body, or just omitted

So metallic, the choice of weapons’ seeds

Apparently, bloody they germinate faster

Deeply stuck grains won’t be destroyed by frost

slender wire will sprout from them in spring

And buds will swell with sharp colours

Next the dust will pollinate strange field

And get ovary machine guns and grenades

Only with weeding they must be very careful

Too sensitive is this land and that’s why fertile

Best bouquet cannot be invented for the beloved,

But it’s hard to cut iron stems

It will be a brilliant harvest,

Filled exactly with this calibre bullets

Simply collect these seeds and loudly crack them...

And in the fall they’ll blight during rains,

As no one comes to collect them

Chervonets

— Well, enough, Martynov.

Martynov? Let’s bury him.

Martynov

— Come on, let’s bring him out of here, and then

There are people to deal with funeral.

They’ll call relatives, they will pay what’s necessary,

To the budget of the republic. Well, or he’ll be thrown into a pit.

And what is the verse about?

I just realized that it’s about the land.

Chervonets

— Well, with bullets to plough, to pour with blood, and it’ll grow…

Martynov

— Potatoes?

Chervonets

— The war will grow, what else. People will shoot each other and there will be no one left.

Martynov

— Have you seen people here lately? There are not any.

Chervonets did not accept the joke, looking at Martynov with surprise.

Martynov

— Scared?! Yes, I'm kidding, just kidding. See, again they’ll say, that Martynov killed the poet. I’ll get into history. Why I'm here — to create the history. For Russian state could restore its former power. But you're here for money, Chervonets, you trembling creature. And I have to give my life for Russia. But first, I’ll take away the lives of others as many as possible. Splash me your magic drink. Not to toast in vain.

Scene 10

Teseus in front of the computer

— Poems in the newsfeed. There’s something in them …

Reading slowly.

This night I’m sitting on the windowsill,

Eyes are blinded by blood-red lights,

It is on you the blood of shot battalions

TV Tower of Syrets, my Tower of Babel...

Strange avatar. The Ukrainian girl

She does not sleep — writes about Ilovaysk.

It looks like she has someone, who’s going out.

— Well, girl, now you have wishful thinking...

I take you out from this death trap

In light path of the Moon in the river

In the words of clairvoyant,

The dotted line on the map,

Asterisk from the sky.

You cannot get lost here anymore You must not.

She asks who has accurate maps and information, which settlements are under control of the Ukrainian army... Well, let's suppose I have it all, I know how to search... I’m able to obtain information ... But do I have the right to influence the natural selection? War — it is a cataclysm, it will still take its harvest ... What am I doing?.. I am ready to try. Is there any connection with someone who goes out? Give me his cell-phone number and tell to accurately follow the instructions ... No connection? .. Disappears? .. Hasn’t called for 5 hours? .. Where was he the last time? Well, a field of sunflowers is not a landmark, there are fields everywhere. After the pumpkins field? .. Already looking ... we will try together.

Scene 11

Strilka, Laurel and Slon are near a stream in the forest plantation. They are drinking for a long time, they cannot drink enough.

Laurel

— I would drink, drink and drink. And then sleep. And then drink and drink and drink.

Strilka

— I would live here in the woods. On a tree. I’d gather nuts Poet called me a little squirrel, he would ask whether tassels grew in my ears ... (eyes filled with tears, gulps down sobs).

Laurel

— You shouldn’t cry, Poet is already there and met all, with Samol’ot, Schultz, Vosmy, Bani, Red… We are just here ... It is not known where.

Strilka (to Slon)

— Hug me. I am very scared.

Elephant (ignores the request)

— Communication appeared at night, I called the commanders. No effect. They don’t answer. The commander of battalion was unwilling to talk. Who knows what is going on. Only Actor answered. He said that they were thirty with “300th”, asked me to send aid quickly. So I should go faster.

Strilka

— We’ll all go together

Slon

— By myself I'll go out faster, find the car, and our pick ours and you up. If communication appears, I’ll call you immediately.

Laurel

— You lie.

Slon

— In your dream you cried so loud it could be heard beyond the forest. I wanted to strangle you. I’d rather go away. Well, I came here to fight, not to nurse. It is war, you are two, there are thirty, the soldier chooses where he is more necessary.

Slon rises, takes his weapon, Strilka bewildered looks at him.

Strilka

— Well, and I? You wanted to marry me ...

Slon

— What a husband of me? I’m married to war, I’m seeking it all over the world ..

Silently walks quickly.

Strilka

— Why is he?

Laurel

— Wants to live .

Strilka

— I want too .

Laurel (clicks on the phone the call, listens a definitely disappointing answer, hides the apparatus)

— That’s it

Scene 12

Tetyana and Veles in the basement, on a bed of a mattress and a blanket.

Tetyana

— I want a beautiful white dress with a train on our wedding. When we married with Ponchyk, I had to wear the school-leaving party dress — He became Chervonets in militia to please everyone ... except me ...

Veles

— What a husband of me? Where will I take you away? I would better leave myself now...

Tetyana

— Stay here. I’ll feed you somehow.

Veles

— No, it's not life to hide in the basement. The leg will heal and I’ll go.

Hatch of the cellar opens, machine-gun shooting.

Chervonets

— Go out one by one .

Tetyana

— Found, bitch ?!

Chervonets

— You are the bitch, got a boy-friend when the son is around. Go away, I will kill you.

Veles takes his dress on, Tetyana too. They leave the basement without watching each other.

Chervonets

— Dimka?!

Veles

— Kill me, Ponchyk (Donuts), don’t be shy

Chervonets

— Take your hands behind head

Veles

— And why not to talk?

Chervonets

— I have nothing to tell you. I know everything. They are no formers cops. You went to fight for America, to extract shale gas here, to poison ground here. And at school graduating party you had a speech how much you loved your native city, and you told you could give your life for it. What the hell did you leave here, fascist?! Now you are to remember that it is not your city and Tetyana is not your wife, and then I will cut your balls out and live you alive.

Тetiana

— Did you come alone? Leave Dimka, let him go away, otherwise you will never see me, nor our son.

Chervonets

— No, I am not the only one here.

Martynov

— I listen here your performance, Shakespeare is taking silence now. Do it, Otello, capture the punisher, let him reconstruct the city, and take your wife and tamp her on the street. She has to know how it is to make love with the punishers. As for cutting balls, it was lovely, I am ready to observe the process by myself.

Veles

— Decide equally, who which is to cut.

Martynov

— Usually we start by a tongue... He beats Veles with machine gun and pushes him out.

Scene 13

Theseus is near the computer

Theseus (speaks by phone with Laurel)

— You can sleep at a refuse heap, on a crushed stone. Two kilometers from you to the west. Then — strictly west side. And do not step on the road. There are armored vehicles on the road, and relocation. Switch off, you can return on line in the morning, you will get SMS with further information. Yes, I will tell Nastya.

He tapes the handset from the ear and makes another call.

— Yes, the table has been booked. Mojito, lobster, and we will remember Goa and say goodbye to the summer. I kiss you, I am busy at the moment, wait for a carriage.

— Nastya, is it you? Yes, I just called him, I was talking to him, I asked him to switch off the phone, he sends you his regards. Everything is ok. There are 2 of them, may be. They were 5? I don’t know, he did not tell me. He has cheerful voice. Oh yes, he also said: “We have weapons should something be wrong, we will take the battle”. Nastya, you know, you have very good poems, may be, you will send me something via messenger? For a connoisseur…

He puts the handset, opens the page in internet and starts to read slowly

— He carried his sub machine gun without a belt,

Clutching it to his chest,

As if it were a first-born.

He breathed in its smell

Of molten metal and a week-long battle.

He went with no way,

Just not to captivity or to heaven.

He ate dry sunflowers' seeds, stuffed his mouth,

He could not swallow them

As he drank only once from a puddle.

And so three days

To go hiding,

Spend nights on waste hill tops,

Make his way

Between the lines of a poem,

Looking for rhymes,

And they are not there.

And he rescued his weapon

And gave it to a newcomer,

The one whose eyes are still bright

For he had not yet seen

How the fire engine burnt

In which his brothers-in-arms from the reconnaissance

battalion of "Donbas"

Were leaving Ilovaysk along the green — red — black corridor.

Details later,

When the last one comes out,

And he is still going...

All the awards had been handed out,

And he is still going.

Those who came out had a good sleep in their homes,

And he is still going.

The wounded who waited for too long have their arms and legs

Cut off,

And he is still going.

Victory proclaimed, and truce ignored,

And he is still going.

They're burying dead in the alleys of heroes,

And he is still going.

The battalion commander has new grandiose plans

With no account for the one who's still going,

And he is still going.

And again, I wait until morning.

Deals the phone.

— Nastya, thank you, it empowers very much, I mean what you write. Excuse me, could you tell me more about Laurel? I think, he is just a common, simple guy. For how long do you know each other? Yes, I will wait for a phone call.

Scene 14

Strilka and Laurel are on the heap. They lie there and watch the stars at the sky.

Strilka

— Tell me about your Nastya. Ae you long with her?

Laurel

— I don’t want.

Strilka

— Why? Probably, it is the last night in our life, it is better to tell about everything

Laurel

— And if not the last? What after it?

Strilka

— Why do not you hug me?

Laurel

— Because.

Strilka

— What does your Nastya have which I do not?

Laurel

— You have everything. But Nastya is just mine as I am hers. I did feel it when saw her for the first time. And stop here, let’s sleep. I will hug you as my military comrade, because I am daze, too.

Both are silent, both are preparing to sleep.

Strilka

— Are you sleeping?

Laurel

— No. By the way, you wanted to talk, so start, the tales make me sleep better.

Strilka

— OK. There was a girl, living in a town of Korosten. It is where the Princess Olga once let sparrows take small firing branches and to burn the town. She revenged the death of her husband. I suddenly remember about it, analyzing all my life. I went to war, following my or not my boyfriend, I did not understand it. I thought this war would make it clear, but it killed him. I mourned and continued to fight together with his comrades, but not a long, just about one week.

Laurel

— Are you talking about Dovbush?

Strilka

— Did someone notice? I told nobody, he too…

Laurel

— We are reconnaissance. Everybody knew. You, girls, you are so predictable.

Strilka

— Up to you. So, the girl graduated from school and then she studied philosophy at the university, because she liked a lot to discuss with the boys the meaning of live — like to become popular, to benefit and to glorify the country. I mean, to discuss not only with the boys, but it is more interesting with them…

Laurel

— So, what is the meaning of life?

Strilka

— I do not know now, really. Let us sleep.

Laurel

— We stood on Maidan for our country, for our land, for justice. And separatists say the same when we question them. So it looks like their land is our land. Or the land belongs to no one, it accepts us like plants, insects, birds, animals …

He shuts up and sleeps.

Strilka

— It is a drone. It is the drone above us. We are seen. The artillery will strike us now.

She shakes Laurel, he does not react and continues to sleep..

Scene 15

Central street. It is Veles, beaten to blood, tied to a column, with a plate “Chastener, who killed our children” on his neck. Tetyana stays near him.

Tetyana

— I will go to Russia, I will start a new life, I will forget all of you. Did we live bad? What did you want? All cops work and make affairs, your former partners are bosses now, but not you, you wanted to be clean and white. Why are you silent, did they cut your tongue?

She asks the question and becomes afraid, watching Veles.

Veles (spit blood from his mouth)

— Why are you so angry? Spit on me, beat me here, on my leg, you know where it hurts. Anyway, the whole class was here, like in Mausoleum, to look on a known person.

Tetyana

— Did they beat you?

Veles

— Just Shvabra (Mop), I took him under arrest for 15 days about 5 years ago, when he put a bruise to Natashka, being drunk. By the way, Natashka brought me water and fed with a cake, not like you.

Chervonets comes

— Romeo and Juliette of the Donetsk Province, fuck you. She will go far away right now, and you are to be questioned, long time on fresh air, and free massage. You will tell on camera how you returned home with American gun, how you killed and looted and how sorry you are to local people …

He untied Veles and moved him at gunpoint.

Scene 16

Theseus answers the long phone call

— Nastya? No, I am not at home. No, no more communication. Yes, to Volnovakha. Just at the morning. Not everything which written is true. I will try to get by my own sources. If it is true, they have no way to go. No, nights are warm now. A man should stay about two weeks without food. As for water … Nastya, things are not so bad, trust me, there are several groups going out from there, volunteers observe their move and the pro Ukrainian local folks are to take them by cars. Nastya, stop, please. Try to sleep. Nothing depends on you at present. All right, it depends … Excuse me, second line.

… Yes, ask for a bill, I am coming soon.

… Nastya, it is his way, try to understand it, he went to this war as a volunteer and he has to move till the end. It is like in a game, he is moving and I correct his road and he has lives in stock. Do you understand me? No, no thanks, for now…

Scene 17

Elephant (Slon) jumps into a trench and meets Martynov with the gun.

Slon

— Fuck, I have to take this loony with myself.

Martynov

— Kill me here.

Slon

— As they say in my native Odessa, no bargaining here. And what I see is not a young recruit, but a serious Russian Capt. or Major. Probably he has something interesting and new in his memory. Let us go, go, it is not far from here. It is a headquarters in Volnovakha, so I will pass you to people there, I’ll take a car and take my guys. Because they think, I am fucking gay. By the way, why did you come so far from your positions? OK, keep silent, you will tell everything later.

He takes Martynov out the trench and they move.

Martynov

— It is my Grandfathers golden watch, real commander’s watch; I took it with me for good luck. Take it and kill me. Well, kill, and then take it. Anyway, the watch will be the gift.

Slon

— You are talking strange things. What is your point? I do not see it.

Martynov

— I will be disjoint for organs in captivity. Your doctors rehabilitate your wounded by the pieces of ours. The blood is the same, the Russian blood. You have to understand me, it is better to die…

Slon

— By the way, I am an American Jew from Odessa, I am real Ortodox Zhydobanderovets and I owed nothing to you. And the brain transplantation would be useful for you, oh yes. Let us thing a marching song, it makes the road fun.

He starts to sing. He twists the gun on Martynov’s back as a conductor. Martynov at first helps to remember words and corrects inaccuracies and then starts to sign, and the both sing together like a choir.

One of our planes was missing

Two hours overdue,

One of our planes was missing

With all it's gallant crew,

The radio sets were humming,

They waited for a word,

Then a voice broke through the humming

And this is what they heard:

«Comin' in on a wing and a prayer,

Comin' in on a wing and a prayer,

Though there's one motor gone

We can still carry on,

Comin' in on a wing and a prayer.

What a show! What a fight!

Yes, we really hit our target for tonight!

How we sing as we limp through the air, Look below, there's our field over there,

With our full crew aboard

And our trust in the Lord

We're comin' in on a wing and a prayer».

There are shoots around, both men fall, both in blood, wounded in legs.

Martynov

— Are you alive?

Slon (after a pause, examine himself)

— You can’t wait!

Scene 18

Laurel and Strilka. Morning. The heap. Laurel tries to call Tessay and Natya. No answer. He calls his commanders, the same situation.

Strilka

— I want to drink very much. I cannot wait longer..

Laurel

— We can drink urine. Take a thermos and pour. Or I will do it, it is easier for me.

Strilka

— Do not joke, please.

Laurel

— No jokes here. Cosmonauts drink. I wanted to be a cosmonaut as a child and tried to drink my urine. Nothing terrible.

Strilka

— I wanted to be a model. I walked in our apartment in a very short bathrobe and Mom’s shoes. Stop, wait a second!

She takes a gown from the pocket on trousers, given by Tetyana. She takes her dress off till underwear and wears the gown, moving close to Laurel.

Laurel

— No shoes, pity. You can’t do it barefoot on gravel.

Strilka

— Give me a flask, I will go to a well to het water.

Laurel

— If you see a truck, lie but go to our guys to Volnovakha, and I will go alone.

Strilka

— It is not a time to pick up girls. The cars / trucks are running very fast on the road and just once in three hours.

Laurel

— I will watch you with binoculars. How a model is to name situation when she has to go from a heap to road?

Strilka

— It is defile. The latest trend of the season “Summer2014”. The latest scream…

She turns and goes away.

Scene 19

Laurel is watching where Strilka is with his binoculars.

Theseus is calling.

— Hello to you, too, how are you? … Why are you asking just about me? I am alone here, Strilka went to get water.

(takes a closer look)

— Vow, she is getting into a car, may be, someone is to take her up. I asked her to move on to Volnovakha as you said. And what direction have I to go from here? Yes… All right, I will leave on sunrise. So, it is seven-eight. I can, get it. It’s a lake in the village, with crayfish there, I was diving for them. You say there is no other way, is it? Good. It is always difficult for me to make a choice. How is Nastya? Good, if she is OK. I see… Have you ever seen her? All right, goodbye than, I will go and sink in a deep river. Vow, it is a song about the deep river. Everybody knows it. And where did you come from, so strange?

Theseus with a telephone in his hand

— Strange guy... He has to survive, to get out of trouble, death is around him, and he is jealous. It is curious. But indeed it is time I should meet such incredible girl. A girl with an exquisite nature — that is something unusual in our time. She became confused when I asked her about what they have in common. She did not answer. But there is something more than “I like strong nice military men”… Probably it is a plot about a romantic educated lady and a man, whose ancient Kozak blood woke up. He is like those, whom my Grandfather named — “he kisses a sabre before a woman”.

Scene 20

Strilka is on the road, the “gazik” car approaches, the girl wants to skip it and stops. The car stops, too.

Chervonets

— Where are you going, beauty?

Strilka

— I try to find water.

Chervonets

— Let me drive you.

Strilka

— I will go by myself, it is not far from here.

Chervonets

— It is interesting where? And whose shoes are on your legs?

Strilka

— My husband’s.

Chervonets

— Is your husband a Lilliput (small)?

Strilka

— Why do you think so?

Chervonets

— Just because your high boots are of 35 size. Get into the car, bitch of Ukrops. Now you will demonstrate how’d you give to the punishers.

Scene 21

Laurel is on the river bank. He takes his shoes off, ties the high boots to his gun machine, planning to swim with them. He takes the mobile phone.

— Nastya? How are you? You know, I saw you last night in my dream — first time after very long. I wanted to see you before, but nothing happened. But at last you came. In that raincoat which covered us from rain. Probably because I was alone and it was cold. No, let them fix, I don’t care, I want to talk, I miss you so much. Very, very, very much. Once Portos told me that you are too beautiful to become mine. And now you are mine, but he never will know about it. Are you mine? Don’t keep silent. You are my native, my lovely, my sweet girl. I ate brier on my way here, it is sweet, but cuts tongue and now it is painful to talk. I don’t know what else to tell you, but promise me that you will happy whatever happens. Do you promise? I will always be with you, I will never lie to you, I will never betray you, I will never leave you …

Laurel stops and watches his phone. The line is disconnected, but he continues to speak. Then he dials the number again.

Laurel

— A subscriber is out of reach.

Laurel tries to find a package to put the mobile phone inside, bur fails. He puts the phone into his high boots, puts the flag there, and enters the river, taking the gun and the shoes on high level. Slowly moves into deeper place. Stops and starts to sing, softly at first and then aloud.

Laurel (singing the anthem of Ukraine)

— Glorious spirit of Ukraine shines and lives forever. Blessed by Fortune brotherhood will stand up together. Like the dew before the sun enemies will fade, We will further rule and prosper in our promised land. We will lay our soul and body for the cherished freedom. Cossack blood will raise the nation of the joyous people… Laurel breathes deeply, starts to swim, pushing his things, a sudden explosion makes a strong wave and closes Laurel by head.

Scene 22

Theseus

— Nastya, good afternoon. Yes, no connection, I dial him from time to time. I call on another occasion — I propose to meet. Yes, today — no sense tomorrow. Oh no, stop it, I did not mean it at all. I tell you he is alive, everything is ok with him. He will be online very soon. It is our territory on that bank of the river, there are our troops, everything is ok, he is exited… That’s because — everything will come to an end soon. Or it finishes any way if he does not exit. I will not, I understand.

Scene 23

Laurel lies on the river bank, outed there by explosive wave. There are his things close to him. He starts to talk softly like in delirium, but then aloud and definitely.

— Brothers, where are you? Bani, Akhim, Eighth? I will be with you here, you know. Samolet (Airplane), give me your hand, I will stand up and hug you. How to be born again here? I will wait in line. I would like Nastya to bear me, new and clean. She is the only one to do it. He lies quietly, may be crying. Suddenly a phone calls from his things. Laurel stands up slowly, takes a look around and sits on the sand, but does not pick up the phone.

Act IV.

ONE YEAR LATER.

Scene 1

Theseus

I’ve played many games over the past year. I haven’t saved anyone else. And really, it was Nastya who saved them. My cards only played a very small part. Actually, there are no cards that show which houses and apartments have people in them who want to live in a European country, and which ones choose Russia. Although that’s not what this war is about. It’s about independence. I’ve been chasing that concept all my life, as if it was some kind of mythical bird. I don’t do drugs, I don’t drink, I don’t smoke, I never wanted to get addicted. I never borrowed money from my parents when I was a teenager, I didn’t marry the first girl I fell in love with (even though she had an apartment and I did-n’t…). But that was all before The Cauldron. I wasn’t there, but it really got to me. Changed everything inside. I split up with my fiancé. She was totally uninterested in the war. But that not why we split. One evening we were sitting on a terrace and a drunk soldier came up to us. He asked me why I wasn’t at the front. I started answering him but she started hollering for the waiter. She demanded that security remove the soldier, looking down on him as if he was inferior, human garbage. I’m still so embarrassed. I keep looking for him, so that I can apologize. The war? Me taking part? Fighting? It’s not my thing. I think wars should be fought by professional soldiers. Everyone else should join when the enemy is at the gates. But I’ve set up my own war tax. I give half of my salary to volunteers who are directly assisting the war effort. One night I stayed up past midnight arguing with a friend, should I go fight or should I leave it to the professionals. Should volunteers be fighting? Nobody has been held accountable for Ilovais’k, nobody has been punished, hundreds are still missing, those who have remained forever in those sunflower fields, in the forests, in village basements… The next morning I went to sign up. They told me that so far they didn’t need guys like me, who had no experience and always avoided the army. But they would keep me in mind if they needed me. Well, they’re still thinking about it. Those who have been to the front have something I don’t have. I’m still looking for that in myself. Or maybe it’s more simple? Am I just a coward? A couch potato warrior, who fearlessly destroys enemies with one keyboard stroke, so that they stop annoying me in social networks? A coward…

Tetyana

I took the first bus to Russia. Grabbed the kid and went. My former husband disgusted me. Can’t believe he became friends with that Russian riff-raff. I hated Dimka. He could have told me that he loved me back in grade ten, not in a basement twenty years later. And I hated myself. Because I couldn’t understand why this was all happening to me. Because we all wanted a tougher government and higher salaries? We’re living in a dormitory in the Kursk oblast. The roof leaks and the walls are covered in mould. I don’t let my son go alone anywhere. There are tons of drunks around. And nobody likes us refugees. I’ve become friends with a neighbour. She’s armenian and she's a refugee. There’s a war going on where she comes from too. She’s been here for a quarter of a century, but is still an outsider, and everything is foreign for her. It’s the same for us. At school everything’s different. The kid’s already done the physics and math that they’re just teaching them here. He spends all day on-line, chatting with his friends who were displaced to Kyiv, to Dnipropetrovs’k. No one else came to Russia. But how can a wife of a separatist go to Ukraine? How could I convince anyone that I’m his ex-wife? I can’t find a job here. So I take Belarussian underwear and sell it at the local market. Panties, socks, bras…

Chervonets

They sent me to a sanatorium in Russia because I brought in the wounded Veles. That was Dimka’s nom du guerre. Turns out he was a scout for the ‘enforcers’. They were well fed and had lots to drink. Thanks goodness I’m alive and in one piece. Others have lost arms and legs. One guy was telling me that the ‘enforcers,’ tortured him, chopped off his fingers. I thought about it and decided there was no point in going back. I won’t be able to find a job, might lose my head. Went to a village in Kursk oblast’, to try and make up with Tetyana, to see my son. They’re living in a filthy room. The old Tetyana would never live like that, now it’s as if she doesn’t see anything around her. We talked about nothing. She told me to come back when I’m sober then we’d talk about the divorce, about the kid. Well, I did have a few drinks before going to see her, why ever not? I left and saw the train station. A train had just arrived from Donetsk. It takes two days. Hung out with my countrymates, and when I finally sobered up, realized I was with a bunch of Cossacks from Taman. They’re heading to the Donbass as volunteers, to liberate it from the fascists. Everybody knows that the ‘enforcers’ are rapists, that they crucify children, they pull out Russian birch trees with their roots… I don’t argue with them. I really don’t want to argue with them. I’ll just have another drink. When I’m drunk all I think about is where is my place in the world? Where can I live? And realize that I destroyed it.

Martynov

They brought us out together. We were both wounded. Both shot in the leg. Although mine wasn’t as bad as the American’s. My bones were intact. Being on native land helps! At first they put us in the same hospital room. Then I got transferred to an SBU cell (Ukraine’s Secret Service). The Chekists [reference to Bolshevik era secret police] interrogated me. They wanted to know who I was, where I was from, why I had come. They even suggested that I record a video appeal they could broadcast to tell other Russians not to come to Ukraine. I refused. Although, to be honest, there’s not much point in our coming here. These alcoholic miners aren’t fighters. They don’t have the real Russian military spirit, the imperial vision. They put me on trial. Charged me with terrorism and sentenced to 10 years in prison. Russia demanded that I be sent back, but Ukraine refused. My unit back home quietly dismissed me, I had come as a volunteer. They found my mother, and asked her to publicly admit that I’m a Russian officer. But my mother, being a daughter of an officer, refused. Don’t know what they paid her, but I paid with my blood, sweat, and … A Russian Consul visited me in the hospital. He brought me some juice, and shaving toiletries. When he left, I asked them to throw everything out. There could be poison in anything. And right now my homeland sees me as a downed pilot, a liability. If I think about it, as an officer I should really shoot myself. But somehow I can’t. Something’s holding me back. Well, I have time to think about it. By the way, the prison library is full of Russian language books. I’ll have enough reading material to last me till I get out. Maybe these banderite-fascists are not what they appear… But I really did see an American. He’s definitely from the States, because we’d say ‘bliad’ but he kept saying ‘fuck.’ Although…

Strilka

They raped me for a long time. I don’t know how long. One hour. Two hours. They kept asking me where I was from, who I’d been with. I tried to tell them something. I swore that I was a local, from Kramatorsk. That all I did was make food for the Ukrainians, the soldiers, not the volunteers. They hate the volunteers. They really hate them. That I went through the green corridor with the column but then I got scared and spent two days hiding in the bushes. Then I started trying to find my way home. I think they believed me. They dumped me on the side of the road, like a piece of garbage. A local woman found me and helped me, using some sort of herbs. I couldn’t sleep. Then the Red Cross came to the village. And the woman somehow discretely managed to get them to take me. They brought me to Kyiv. Took me to a hospital. They kept talking to me, but I just kept crying. All I could see was the column being executed. I’m in the car and Dzyga’s head lands on the windshield. He was small, only nineteen years old. He used to come and ask me for vitamins, he liked the sweet ones… A doctor takes my hand, and says, ‘tell me more.’ That reminds me of when I was trying to find The Poet’s pulse. Dovbush’s mother came, and said I’d now be her daughter. The doctor keeps telling me that I’m young, everything will pass, and it’ll just remain in your dreams. And suggests that I might want to become a psychologist. Because philosophy is too ephemeral. And after the war there will be a need for psychologists to deal with all the Post-Traumatic Stress Disorder. I have the full range of its symptoms. Nightmares. It’s like can’t make it out of that military encirclement. Sometimes I feel like I see the enemy everywhere… I went to buy some chocolates and scared a poor saleswoman. Suddenly I just dropped to the floor and tried to hide behind the counter… One day I was wearing a cute green dress… And I bumped into some of the guys… We went for a drink and I started to cry… But they’re not the same anymore. They used to say, ‘we’re not here for the money.’ And now all they talk about is who owes them, what sort of perks they should be getting, where they can get a piece of land, some cheap loans… They’re not all like that. Or maybe they’re right, that they should be demanding what the state owes them. Maybe I’m too young to understand…

Slon

The jerk who shot me in the legs later visited me in the hospital. Every day. He brought me food, and tried to take care of me. So I forgave him for shooting me, and called him ‘brother.’ As soon as they released me from the hospital I went back to the States. But I was a cripple. The doctors back home took a look at me, broke my legs again, and put in some kind of prosthetics, some kind of artificial bones or something. I can’t run, but I’m no longer limping. I got married. It just happened out of the blue. She’s one of us. She’s a psychiatrist working on the Vietnam syndrome. It’s become the Africa syndrome. And now it’s the Donbass syndrome. I’m material for her dissertation since I’m more than happy to talk about it. None of her other patients have flashbacks as good as mine. Imagine this dream. We’re in a trench, under attack. Lavr, the Poet, and Martynov are with me. We’re all wounded. I can only try and save one of them, so I grab the Poet. I’m pulling and pulling, finally dragged him out, saved him. Then I look, and it’s not the Poet but Martynov. And he’s dead. My wife is racking her brains to try and figure out what the dream means. She came up with this theory that I miss that Russian guy, that we were meant to live through something together, and now we never will. God forbid! Whatever I still need to live through I’ll do with my fellow Americans, thank you very much. No more chipmunks will be trapped in swimming pools. Wonder what happened to them in the forest. I voted Republican for the first time this election. They at least tried to convince Congress to send military equipment to Ukraine. The Americans are such a bunch of cowards. If they only knew how Ukrainians used to look up to them. Until they realized…

Veles

I was held prisoner for a hundred days. Then the big prisoner exchange happened and ‘everyone’ was supposed to be released. I was. Until then they forced me to work repairing buildings that had been bombed. They treated us like slaves, slave labour. They gave us porridge once a day. When they made us work in the fields they put something in the food, some kind of mild sleeping pills that made us drowsy, so that we wouldn’t escape. It made me feel like a zombie. One day some guy just started pounding me. His son had been captured and killed. Finally someone dragged him off me. I ended up in hospital with my head practically smashed in. Now I can barely see out of my left eye, and can hardly hear out of my left ear. But I volunteered to fight again, this time with another battalion. They take guys like me even if we’re half blind and half deaf, because we know this war better than anyone. I have no other choice right now. Whatever I do, I’m drawn to the front. That’s where my home is, it’s controlled by the enemy. That’s where my fallen comrades are. Some never got a proper burial. Friends keep trying to set me up with women, they want me to get married. But I can’t. Maybe I just haven’t met my soul mate? I’m not going to get married just to get married. That would be dishonest. I’ve already spent too much time being dishonest with myself. I wanted to be a pilot but became a policeman. I loved Tanya but married Valentyna. I was honest with the state, and for my efforts ended up with no apartment. Oh well, any way you slice it, I’m alive. And that means I might still be useful for something. I want a son. ‘Samolot’ used to say that volunteers should collect and freeze their sperm before going to the front. That way, even if they get killed, their wives or sweethearts could still have their children. Or any women who wanted to have brave and handsome children. They’ll be needed once the war ends…

Laurel

I’m the only one who made it out in one piece. Or, actually, picked up by a guy driving by who took me to safety. He saw me on the river bank. I’d crawled out and was just laying there. Watching the clouds drift by. One of them looked like an airplane. And I remember thinking, ‘that’s Samolot sending me a message.’ This guy was driving past and saw me. He took one look at the insignia on my fatigues, and without saying a word, he picked me up. And drove me through all the checkpoints, explaining that I was a volunteer who’d made it out of the Ilovais’k Cauldron. I was in no shape to talk. This guy drove me all the way to Dnipropetrovs’k, to the military section where I was supposed to surrender my machine gun. I was just carrying it, it didn’t have a strap anymore. I asked them to pry my fingers away from it, they seemed to have fused with it. Taking off my uniform was equally hard. It was stiff with blood, from when I was lying next to the Poet. Even the river hadn’t washed away that blood. And then Nastya appeared. She looked to bright, so happy. I took her hand, pulled her towards me. Then I thought, wait, she’s so clean and here I am reeking of war, death, horror. Something’s wrong here. Or, maybe, it’s finally right? I wanted to find that guy who guided us out of the Cauldron, Theseus. I called to thank him, but he seemed a bit icy on the phone, so I didn’t push it. Strange guy… It’s like he felt for us, but maybe not… This past year seems like one long movie. Like a big hallucination. Some of our guys went into politics, ran for office in the election. We all stuck together. Demanded prisoner exchanges so that the rest of our guys would be released. Asked that the bodies of those killed would be found and given a proper burial. We kept saying, ‘One for all, and all for one.’ And for a while it was true. Then people started finding jobs, getting married, having children. Others began drinking... It’s so important that they didn’t die in vain. That we do transform our country. We have everything we need to make that happen. Everything… Yet fewer and fewer people are talking about this now. The establishment, the government, seems to have gone completely silent on this. All they do is hand out little medals and some money to families of those heroes. It’s like they’re paying them off for the betrayal at Ilovais’k, for the memory of the volunteers that they can’t seem to shake off. Me and Nastya… Nope, I won’t say anything. We’ll see what fate has in store for us. We’re not together. And we’re not apart. One day when a dark cloud was hanging over me I asked her why she saved me. Maybe I’d be better off with the guys who didn’t make it, Bani, Red, Samolot.. Maybe it should have been me not the Poet. I’d be turning flags right side up in the sky. So that the yellow remains above the blue… You know, things usually work out for me, but not in the way things happen for others. No matter how many people say that Nastya and I are just too different, I know that we come from the same place. I just need to sail solo for a bit longer. I know everything will turn out OK. That the war will end. And that someday, Nastya and I will have kids together. We’ll have three, two boys and a girl. The boys will have dark hair like their mother, and the little girl will be blonde. Or maybe, the other way around. Either way, it doesn’t matter. We’ll have a house by the river, I’ll build it myself, out of wood, with a real fireplace. I’ll sit and stare into the fire… Fire. Water. The meaning of life. What Strilka never understood…

The Poet

There’s a legend, or a story, that before World War II someone scribbled, “If I was a real poet, I’d know how to stop the war,” somewhere on a wall. The wall was in Italy. Or was it in Germany? If I was a real poet, and not just called that by my army buddies, I’d know the magic word that would make the killing stop. I’d be saying it over and over. Believe me. When I was still alive, that is. Although it seems that officially my life seems to be continuing. The enemy dumped whatever was left of my body into a common grave near Chervonosil’sk, along with the remains of my army buddies. Maybe someday, someone will come looking for the spot where my last remains ended up. But my parents refuse to give a DNA sample to check for my remains. They’re holding onto the news that I’m missing in action, and taking comfort in that. They keep telling themselves, ‘maybe he’s in Chechnya, a prisoner. Maybe he’s become a servant in a rich family. Being well fed, respected. He’d phone if he could… Or maybe he crossed the border, picked up the documents and took on the identity of some dead soldier… And as soon as the war is over he’ll come back’… My mother and father keep inventing stories for themselves. What can I do, the old folks need stories. If I was a real poet… but I don’t have the talent. I could never concoct a story like the one I lived through. Being surrounded on all sides. Betrayal. Hatred. This cauldron. So many different people thrown into it. None of us could have imagined it… . And can you believe it? The year after I was killed, my poetry was published! My friends made it happen. They published all the poems that I wrote while fighting. And after it appeared, some newspaper got a letter from a prison inmate, with one of my poems. A Russian officer sent it in. My killer saved my poem. In his letter to the newspaper he wrote, “This is the Poet’s last written piece of work. By chance, I happen to have it.” But it was by chance that he killed me. And that wasn’t my last poem. Just one that I happened to jot down. Here’s the last one.

The Poet begins to recite. The other fighters join in, and each one recites a few lines.

The Poet

War is a reflection of peace in a crooked mirror.

If you look at it for a long time, it's funny at first.

Veles

Then it's painful, and then, strange and scary,

Scary in a long and loud way, and scarier and scarier,

For the war won't vanish anywhere, ever.

Slon

And every shot from a cannon

Only brings more and more shards of the mirror,

Laurel

And these hundreds of thousands of small fragments

Hit the hearts of those who are in combat

And make them colder, though you don't seem to notice it.

Theseus

And the fighters remain alive

Composing the word “eternity” with shards of ice.

Strilka

And when they wake up at night in a frenzy

They look around: “Where are you, my soul sister?

Are you bringing me your lifesaving love?”

Примітки

1

Пісня Бориса Гребенщикова «Поезд в огне»

2

Translated by © John Templeton

Літературно-художнє видання

Марія Старожицька

Навіщо

Редактор українського тексту — Л. Максименко

Редактор англійського тексту — М. Дичок

Ілюстрації — Андрій Єрмоленко

Переклад віршів — Андрій Куликов

Переклад п’єси — Віталіна Ткачова,

Богдана Костюк, Марта Дичок

Верстка — Юрій Петік

Підписано до друку 25.08.2015. Формат 84х108/32. Гарнітура Cambria.

Друк офсетний. Ум. друк. арк. 11,76

ТОВ «Видавництво “Український пріоритет”».

01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 43-б. Тел. 044-2359683.

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру

видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції

№4107 від 08.07.2011 р.

Content

Старожицкая Мария Навіщо. What For

To Anastasiia Starozhitska

Анастасії Старожицькій

***

***

To Tina Peresunko

Тіні Пересунько

To Sashko Kapinos and Olenka Kotlyar

Сашку Капіносу та Оленці Котляр

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

To Vadim Antonov, a soldier of the "Donbas" Battalion

Вадиму Антонову, бійцю батальйону «Донбас»

***

***

To Elf, Mikhail Savulchik, a soldier of “Donbas” Battalion

Ельфу, Михайлу Савульчику, бійцю батальйону «Донбас»

***

***

To Lavr, Valeriy Larenov, a soldier of "Donbas" Battalion

Лавру, Валерію Лавренову, бійцю батальйону «Донбас»

***

***

***

***

***

***

To Kira Svincitska

To Kira Svincitska

Dedicated to "Dignity Rays" on Instytutska Street

"Променям гідності" на Інститутській присвячується.

***

***

***

***

***

***

To Artem, a sniper at "Karpatska Sich" Battalion

Артему, снайперу батальйону «Карпатська Січ»

***

***

***

***

Іловайський котел — найбільша трагедія війни на сході України, що сталася наприкінці серпня 2014 року. Близько трьох тисяч тих, хто потрапив в оточення, більше тисячі загиблих, сотні пропалих безвісти. Лише один епізод цієї страшної зради українських військових відтворений у п`єсі «Котел» зі спогадів добровольців, бійців батальйону «Донбас», свідчень тих, хто воював на іншому боці та рефлексій спостерігачів за подіями у соціальних мережах. Випробування війною, смертю та коханням тісно сплели правду та домисел у цій історії довжиною в рік.

Дійові особи:

Старожицкая Мария Навіщо. What For

The Battle of Ilovais’k is also known as the ‘Ilovais’k Cauldron’. It is the darkest page in the war in eastern Ukraine to date. The tragic events occurred in August 2014. Around three thousand were trapped in a military encirclement. Over a thousand of them were killed. A year later, hundreds are still missing. A small part of this horrific story is reconstructed in this play. It is based on personal narratives of those who survived, volunteers of the Battalion Donbass.

Dramatis personae:

Примітки