Чiґозі Обіома

Рибалки

Моїм братам (і сестрам), «батальйону», присвячується

Одна людина не може тупотіти, як юрба.

Прислів’я іґбо

Навіжений вступив до нашого дому зі злом,

Осквернивши наші святі землі,

Кажучи, що тільки він знає правду цього світу,

Він залізом винищив наших жерців.

О так! Ті діти,

Що ходили над могилами пращурів,

Також збожеволіють,

У них повиростають ікла, як у ящірки,

Вони пожеруть одне одного в нас на очах,

І давня заповідь

Забороняє їм завадити!

Мазісі Кунене

1

Рибалки

и з братами були рибалками.

Мої брати і я стали рибалками в січні 1996 року, після того як наш батько виїхав з Акуре, міста на заході Нігерії, де ми жили разом усе наше життя. Роботодавець, Центральний банк Нігерії, перевів його до відділення в Йолі — місті на відстані доброго верблюжого переходу, більш як за тисячу кілометрів від нас — у перший тиждень листопада минулого року. Я пам’ятаю той вечір, коли батько повернувся додому з листом про своє переведення — то була п’ятниця. Отож тієї п’ятниці й усю наступну суботу батько з матір’ю вели свої переговори пошепки, як ченці біля монастирського вівтаря. Недільного ранку матір було не впізнати. Вона була чимось схожа на мокру мишу і відводила очі, коли ходила будинком. Того дня вона не пішла до церкви, а залишилась удома й випрала та випрасувала стопку батькових речей, зберігаючи на обличчі непроникний і зневірений вираз. Жоден із них не сказав нам з братами ані слова, а ми не питали. Ми з братами — Ікенною, Боджею, Обембе — вже давно зрозуміли, що коли дві камери серця нашої оселі — батько і мати — набралися мовчання, як передсердя, переповнені кров’ю, то штрикати їх небезпечно, бо можна затопити увесь будинок. Тож у такі часи ми уникали телевізора, що стояв у вітальні на етажерці. Стривожені, ми сиділи у своїх кімнатах і вчили уроки або вдавали, що вчили уроки, і не ставили запитань. Ми лиш наводили за двері свої антени, щоб уловити про наше становище бодай щось.

Недільного надвечір’я дрібки інформації почали випадати з материних монологів, як пір’їнки з пишно опереного птаха:

— Що це за робота така, що забирає батька й не дає йому виховувати синів? Навіть якби я народилась із сімома руками, хіба ж змогла б упоратися з цими дітьми сама?

Хоч ці гарячкові запитання не були звернені до когось конкретно, вони, безумовно, призначалися для батькових вух. Він сидів собі в кріслі у вітальні, затуливши обличчя своєю улюбленою газетою «Ґардіан», і почасти читав, а почасти слухав матір. Звісно, батько почув усе, що вона сказала, але, як завжди, пропускав повз вуха слова, що не були звернені прямо до нього, ті, які він називав «боягузливими словами». Він просто читав собі далі, іноді зупиняючись, щоб уголос засудити чи схвалити щось прочитане: «Якщо на світі є справедливість, то відьма, яку Абача має за дружину, скоро його оплакуватиме», «Ого, Фела Куті просто Бог! Сила небесна!», «Ройбена Абаті треба звільнити!» — він казав будь-що, аби тільки показати, що материні нарікання пропадають марно, як шепіт, на який ніхто не звертав уваги.

Перш ніж ми того вечора повкладалися спати, Ікенна, котрому було вже п’ятнадцять, і на інтерпретацію явищ і подій якого ми здебільшого покладалися, висунув здогад, що батька переводять. Боджа, котрий був на рік молодший за нього і котрий почувався б дурником, якби не мав власних міркувань стосовно ситуації, сказав, що батько, певно, їде за кордон до того «Західного світу», якого ми нерідко побоювалися. Обембе було одинадцять років, він був старший за мене на два роки і не мав власної думки. Я теж. Але чекати нам лишалося недовго.

Відповідь надійшла наступного ранку, коли батько раптом з’явився в кімнаті, яку я ділив з Обембе. На ньому була коричнева футболка. Він поклав окуляри на стіл — цей жест закликав нас слухати уважно.

— Я відсьогодні житиму в Йолі й не хочу, щоб ви, хлопці, завдавали матері клопотів.

Тільки-но він сказав це, його обличчя сіпнулося, як завжди, коли він хотів натравити на нас псів страху. Він повільно говорив своїм низьким гучним голосом, вганяючи кожне слово дев’ятидюймовим цвяхом у крокви наших голів. Це для того щоб, якби ми наважилися його не послухатися, він міг однією простою фразою «А я вам казав» змусити пригадати цей самісінький момент, коли він дав свою вказівку.

— Я регулярно їй телефонуватиму, і якщо почую погані новини, — він підняв пальця, щоб підкреслити сказане, — я кажу про будь-які дивні вчинки — за кожен із них дам вам прочухана.

Він вимовив слово «прочухан», яким наголошував попередження чи підкреслював розплату за хибний вчинок, з такою силою, що стали помітні вени з обох боків його обличчя. Зазвичай це слово допомагало й завершувало думку, яку потрібно було донести. Він витяг із нагрудної кишені дві 20-найрові купюри й кинув їх на наш письмовий стіл.

— Це вам на двох, — сказав він і вийшов із кімнати.

Ми з Обембе продовжували сидіти на ліжках, намагаючись допетрати, що це було, коли почули, як матір говорить до батька на вулиці таким голосом, ніби він уже дуже далеко.

— Еме, пам’ятай, що в тебе тут хлопці ростуть, — сказала вона. — Кажу тобі, ох.

Вона ще продовжувала щось говорити, коли він завів свій «Пежо-504». Почувши звук двигуна, ми з Обембе вискочили з кімнати, але батько вже проминав ворота. Він поїхав.

Щоразу, коли я думаю про нашу історію, про те, як той ранок позначив останній день, коли ми ще жили разом, однією родиною, як було раніше, я починаю — навіть двадцять років потому — шкодувати за тим, що він поїхав, хотіти, щоб він ніколи не отримував листа про своє переведення. Поки той лист не надійшов, усе було на своїх місцях — батько щоранку ходив на роботу, а мати, яка тримала крамничку свіжих продуктів на ринку, доглядала мене і ще п’ятьох дітей, котрі, як і діти з більшості родин Акуре, ходили до школи. Усе йшло природним шляхом. Ми мало думали про минулі події. Час тоді нічого не значив. Один за одним минали дні й приносили хмари, що висіли в небі, насиченому пилом у сухі пори року, а сонце не ховалося до пізнього вечора. А під час дощових сезонів ніби чиясь рука малювала в небі розмиті картини, і хмари, що пульсували від громових спазмів, потоками вивергали безперервний дощ протягом шести місяців. Через те що час ішов за цією відомою і впорядкованою схемою, жоден окремий день не заслуговував на те, щоб залишитися в пам’яті. Тоді важливим було тільки теперішнє й осяжне майбутнє. Його знаки показувалися вдалині, як локомотив із чорним вугіллям у серці та гучним слонастим гуком, що наближався рейками надії. Іноді такі знаки приходили у снах чи в польотах на крилах мрійливих думок, що шепотіли в наших головах, — я стану пілотом або президентом Нігерії, буду заможним, матиму гелікоптери — і майбутнє поставало таким, яким ми хотіли його бачити. Воно було чистим полотном, на якому можна було уявити будь-що. Але батьків переїзд до Йоли змінив баланс у рівнянні — час, пори року й минуле набули значення, і ми почали сумувати за ним і тягтися до нього сильніше, ніж до теперішнього й майбутнього.

З того ранку він почав жити в Йолі. Домашній зелений телефон, що переважно використовувався для прийому дзвінків містера Байо, батькового друга дитинства, який жив у Канаді, став нашим єдиним способом зв’язку з ним. Мати нетерпляче чекала його дзвінків і позначала в календарі у своїй кімнаті дні, коли він телефонував. Коли батько не дзвонив за графіком, а мати виснажувала своє терпіння, чекаючи до півночі, вона розв’язувала вузол на подолі своєї раппи, видобувала пом’ятого папірця, на якому нашкрябала його номер, і набирала його без кінця, поки батько не відповідав. Якщо ми ще не спали, то скупчувалися навколо неї, щоб почути батьків голос, і підбивали її видавити з нього обіцянку взяти нас із собою до нового міста. Однак батько вперто відмовлявся. Йола, казав він, норовливе місто із цілою історією частих і масових виявів насилля, особливо до людей нашого народу — іґбо. Ми все одно насідали на нього, аж поки у березні 1996 року не почалися криваві бунти фанатиків. Коли батько нарешті вийшов на зв’язок, він переповів — при цьому під час розмови чулася хаотична стрілянина, — як ледь-ледь уникнув смерті, коли бунтівники напали на його район, і як у будинку через дорогу було замордовано цілу родину. «Малих дітей повбивали, як тих курчат!» — сказав тоді він, так сильно й виразно наголосивши «малих дітей», що нікому при здоровому розумі не могло й на думку спасти знову наважитися проситися до нього, тож на тому воно і скінчилося.

Батько завів звичку навідувати нас через кілька вихідних. Він приїздив у своєму седані «Пежо-504», просяклий пилом і виснажений після 15-годинної дороги. Ми не могли дочекатися тих субот, коли його машина гуділа під ворітьми, і кидалися їх відчиняти, бо всім не терпілося дізнатись, якого гостинця чи подарунка він привіз нам цього разу. Та коли ми потроху звикли бачити його раз на кілька тижнів, усе змінилося. Його велетенська фігура, що випромінювала благопристойність і спокій, поступово зменшилася в наших очах до розмірів горошини. Його усталений розпорядок, що передбачав холоднокровність, слухняність, навчання й обов’язкову сієсту, які довго були сталими схемами нашого щоденного буття, поступово втрачав над нами волю. На його всевидючі очі впала пелена, а ми ж бо вірили, що ті очі здатні помітити найменшу шкоду, якої ми могли потай наробити. На початку третього місяця його довга рука, що часто тримала батога, інструмент застороги, хруснула, як виснажена гілка дерева. І тоді ми вирвалися на волю.

Ми закинули книжки на полицю й подалися досліджувати непізнаний світ навколо того, до якого ми звикли. Перш за все ми попрямували до муніципального футбольного поля, де більшість вуличних хлопців щодня грали у футбол. Але ті хлопці були наче зграя вовків. Вони зустріли нас не радо. Хоч ми й не знали нікого з них, окрім одного, Кайоде, який мешкав за кілька кварталів від нашого будинку, однак ці хлопці знали нашу родину і нас самих аж до імен наших батьків і постійно дражнилися, щодня шмагаючи словесними батогами. Попри неймовірну здатність до дриблінгу Ікенни й ті дива, які творив Обембе у воротах, до нас причепилося тавро «аматори». Вони також часто жартували, що наш батько, «містер Аґву», був багатієм, який працював на Центральний банк Нігерії, а ми — привілейовані діти. Вони також підібрали для батька незвичайне прізвисько — Баба Оніле, за іменем головного героя популярного йорубського серіалу, котрий мав шість дружин і двадцять одну дитину. Виходило, що прізвисько мало висміяти батькове бажання мати багато дітей, яке у нашому районі стало легендарним. До того ж мовою йоруба так називали богомола, гидку зелену скелетасту комаху. Ми не могли терпіти таких образ. Побачивши, що нас менше і що ми б не перемогли у бійці з цими хлопцями, Ікенна за звичаєм християнських дітей багато разів просив їх утриматися від образ наших батьків, які не заподіяли їм нічого поганого. Але вони не вгавали, аж поки якось увечері Ікенна, розлючений знову згаданим прізвиськом батька, не штовхнув одного з хлопців головою. За секунду хлопець ударив Ікенну ногою в живіт і вчепився в нього. За коротку мить, поки вони кружляли разом, їхні ноги збили в повітря нерівний вихор піску, яким було засипане поле. Але врешті той хлопець кинув Ікенну на землю і висипав жменю пилу йому на обличчя. Решта хлопчаків радісно загукали й підняли його на руки, а їхні голоси злилися у переможний хор, де переважали ноти «бу» і «фу». Того вечора ми пішли додому побиті і більше ніколи туди не поверталися.

Після тієї бійки нам набридло ходити надвір. За моєю пропозицією, ми благали матір переконати батька віддати нам ігрову приставку, щоб ми могли грати в «Мортал Комбат», бо він забрав її в нас і сховав ще минулого року, після того як Боджа — зазвичай один з перших учнів свого класу — прийшов додому з червоним написом «24-й» у табелі й попередженням про те, що він може залишитися на другий рік. Справи Ікенни були не кращі — він був шістнадцятим із сорока, і його табель потрапив до батька разом із листом від учителя, містера Баккі. Батько читав листа в такому нападі люті, що я чув тільки слова: «Сили небесні! Сили небесні!», які він повторював, як рефрен. Тоді ж він конфіскував ігри й назавжди відрізав нас від тих часів, коли ми аж звивалися від захоплення, кричали й підвивали, почувши наказ невидимого коментатора у грі: «Добий його!», коли звитяжець завдавав значної шкоди переможеному, відправивши його ударом вгору до небес або розрубавши на гротескний вибух кісток і крові. Екран тоді світився словами «фатальний удар», а букви мерехтіли вогнем. Одного разу Обембе, який саме пішов шукати полегшення, вибіг із туалету просто для того, щоб приєднатися до решти й заволати: «Це фатально!» з американським акцентом, що наслідував озвучку гри. Пізніше мати покарала його, коли побачила, що він ненароком накидав екскрементів на килимок.

Розчаровані, ми знову спробували знайти таку фізичну діяльність, яка б заповнила наш позашкільний час, коли вже звільнилися від суворих батькових приписів. Тож ми збирали своїх друзів-сусідів грати у футбол на пустирі позаду нашого двору. А ще ми покликали Кайоде — єдиного хлопця, якого ми знали зі зграї вовків, з якими грали на муніципальному футбольному полі. Його андрогінне обличчя постійно прикрашала ніжна усмішка. До нас також приєдналися Іґбафе, наш сусід, і його двоюрідний брат Тобі — напівглухий хлопець, через якого, коли говориш, надриваєш собі зв’язки, а він усе одно запитує: «Вибач, що ти сказав?» Тобі мав величезні вуха, які, здавалося, не були частиною його тіла. Він майже не ображався, — можливо тому, що іноді просто не чув, як ми, зазвичай пошепки, називали його Eleti Ehoro — Заячі Вуха. Ми бігали тим полем уздовж і впоперек, одягнені в дешеві футбольні майки, на яких друкованими літерами написали свої футбольні прізвиська. Ми грали так, ніби зірвалися з ланцюга, часто зафутболюючи м’ячі у сусідні будинки, а потім робили провальні спроби їх повернути. Багато разів ми приходили на місце саме вчасно, щоб побачити, як сусіди пробивають нашого м’яча, пропускаючи повз вуха наші благання віддати його, бо той м’яч ударив когось або щось розбив. А одного разу м’яч перелетів через сусідський паркан і вдарив інваліда по голові, вибивши його з візка. Іншого разу м’яч розбив шибку у вікні.

Щоразу, як хтось знищував м’яча, ми збиралися грошима й купували новий — усі, крім Кайоде, котрий, походячи з бурхливого моря найбіднішого населення міста, не міг докласти до наших зборів навіть одного кобо. Часто він був одягнений у поношені й подерті шорти, а мешкав зі своїми літніми батьками, духовними лідерами невеликої Христової Апостольської Церкви, у недозведеному двоповерховому будинку за першим поворотом по дорозі до школи. Не маючи змоги робити свій внесок, він молився за всі наші м’ячі, благаючи Бога допомогти нам і зберегти кожен якомога довше, забороняючи їм перетинати межі майданчика.

Одного дня ми купили чудовий новий м’яч білого кольору з логотипом Олімпіади’96, що відбулася в Атланті. Після того як Кайоде помолився, ми почали грати, та вже ледве за годину Боджа копнув м’яча так, що той приземлився за огорожею двору лікаря. М’яч розбив шибку у шикарному будинку і нагнав страху на двох сонних голубів на даху, які затріпотіли геть. Ми почекали на чималій відстані, щоб мати змогу втекти, якщо хтось вийде і кинеться на нас. Витримавши значну паузу, Ікенна і Боджа подалися до будинку, а Кайоде став на коліна й заблагав Бога втрутитися. Коли наші посланці досягли двору, лікар, що немов уже чекав на них, кинувся в наш бік, і ми всі чкурнули так, що аж п’яти заблищали. Діставшись додому, захекані й спітнілі, ми зрозуміли, що футболу з нас досить.

* * *

Ми стали рибалками, коли наступного тижня Ікенна повернувся додому зі школи й ошелешив нас цією новітньою ідеєю. То був кінець січня, бо я пам’ятаю, що того тижня ми відсвяткували день народження Боджі з домашнім пирогом і шипучкою замість звичайної вечері, а було це 18 січня 1996 року. Його дні народження позначали «місяць одного віку», в який він зрівнювався роками з Ікенною, котрий народився 10 лютого, за рік до Боджі. Соломон, однокласник Ікенни, розказав йому про насолоди рибальства. Ікенна переповів, що Соломон змальовував це заняття як захопливий спорт, який мав додаткові переваги, бо, рибалячи, він міг продавати частину вилову й трохи заробляти. Риболовля тим більше зацікавила Ікенну, бо пробудила ідею про можливість «воскресити» Йойодона, нашу рибку. Акваріум, що колись стояв біля телевізора, був домом надприродно гарної рибки симфизодона, що була феєрією кольорів — коричневого, фіолетового, пурпурового і навіть блідо-зеленого. Батько назвав рибку Йойодоном після того, як Обембе видав кілька схожих за звучанням слів, намагаючись вимовити слово «симфизодон» — родову назву рибки. Батько прибрав акваріум після того як Ікенна і Боджа, співчутливо намірившись звільнити рибку від «брудної води», злили її й замінили чистою питною водою. Згодом вони повернулися й помітили, що рибка вже не спливає вгору від ряду камінців і коралів на дні.

Щойно Соломон розповів Ікенні про рибальство, наш брат заприсягнувся впіймати нового Йойодона. Наступного дня вони з Боджею пішли до Соломонового будинку, а коли повернулися, то без угаву говорили про таких і сяких риб. Вони купили дві вудки з гачками у місці, яке показав Соломон. Ікенна розклав їх на столі у їхній кімнаті й пояснив, як ними користуватися. Вудки являли собою довгі дерев’яні палиці, до кінця яких була прив’язана волосінь. Та волосінь закінчувалася залізними гаками, на які, пояснював Ікенна, треба насадити наживку — дощових черв’яків, тарганів, хлібні кульки, що завгодно — аби підманити й упіймати рибу. Від наступного дня протягом усього тижня вони після школи мчали до річки Омі-Али на межі нашого району, щоб порибалити, долаючи довгу й звивисту стежку, проминаючи галявину позад нашого двору, що служила домівкою для клану свиней і в дощовий сезон сильно тхнула. Вони ходили в товаристві Соломона й інших хлопців з нашої вулиці й поверталися з бляшанками, повними риби. Спочатку вони не дозволяли нам з Обембе ходити з ними, хоч наша цікавість злетіла до небес, коли ми побачили маленьких барвистих рибок, яких вони ловили. Тоді одного дня Ікенна сказав нам з Обембе: «Ходіть із нами, і ми зробимо вас рибалками!» — і ми пішли.

Ми почали ходити до річки кожного дня після школи у товаристві інших дітей з нашої вулиці, у процесії, яку вели Соломон, Ікенна і Боджа. Ці троє часто замотували вудки у ганчір’я чи старі раппи. Решта ж із нас — Кайоде, Іґбафе, Тобі, Обембе і я — несли різні речі: від рюкзаків із рибальським одягом і нейлонових торбинок з черв’яками та дохлими тарганами, які були нашою наживкою, до порожніх бляшаних банок з-під напоїв, у яких ми носили впійману рибу й пуголовків. Ми разом тюпали до річки, бредучи порослими чагарником стежками, на яких наші голі ноги чіпляли й шмагали зарості жалкої кропиви, залишаючи на шкірі білі пухирі. Екзекуція, якій піддавала наші ноги кропива, дивним чином підходила ботанічній назві панівної в цій місцевості трави esan, що мовою йоруба означало відплату, або помсту. Ми йшли цією стежкою один за одним, і, щойно проминувши зарості трави, кидалися до річки, мов навіжені. Старші з нас — Ікенна, Боджа й Соломон — перевдягалися у брудні рибальські костюми. Вони ставали на березі річки й тримали вудки над водою так, щоб наживлені гачки зникли під водою. Але незважаючи на те що вони рибалили, як це робилося у давні часи, коли люди зналися з річкою з пелюшок, вони здебільшого ловили тільки кілька корюшок завбільшки з долоню або буру тріску, впіймати яку було набагато важче, і дуже зрідка — кілька тиляпій. Решта ж з нас просто вичерпувала бляшанками пуголовків з води. Мені подобалися пуголовки, їхні гладенькі тільця, їхні непропорційні голови й те, що вони здавалися майже безформними, ніби були мініатюрними копіями китів. Тому я захоплено дивився, як вони трималися в товщі води, і мої пальці чорніли від сірого слизу, який я стирав з їхньої шкіри. Іноді ми підбирали мушлі або порожні панцирі якогось давно померлого членистоногого. А ще ловили закручених равликів у формі первинних завитків матерії, знаходили зуби якихось тварин і вважали, що вони жили в якусь із давно минулих епох, бо Боджа палко доводив, що то зуби динозавра, і взяв кілька додому; а ще — клапті злиняної шкіри кобри, котру та скинула просто на березі річки, і взагалі будь-що цікаве, що траплялося на очі.

Лише раз ми впіймали рибу, яка була достатньо велика для продажу, і я часто згадую той день. Соломон витягнув ту колосальну рибу, що була більша за будь-що бачене нами в Омі-Алі. Тоді Ікенна із Соломоном пішли до продуктового ринку, розташованого неподалік, і повернулися на берег трохи більше ніж за півгодини, маючи п’ятнадцять найра. Ми з братами пішли додому з шістьма найра, що були нашою часткою з продажу, і нашій радості не було меж. Відтоді ми почали рибалити серйозніше і не спали до пізньої ночі, обговорюючи справу.

Ми рибалили з чималим запалом, наче на березі річки щодня збиралися вірні глядачі, які стежили за нами й уболівали. Ми не звертали уваги на сморід тухлої води, на крилатих комах, хмарки яких щовечора оповивали береги, на гидотний вигляд водоростей і листя, що утворювали мапу країн неспокійних націй берегом далі, де варикозні дерева вмочали гілки у воду. Ми кожнісінького дня ходили туди з іржавими бляшанками, дохлими комахами й липкою червою, одягнені здебільшого у дрантя й старий одяг, бо отримували від риболовлі чималу насолоду попри труднощі й жалюгідні результати.

Коли я сьогодні озираюся назад — а тепер, уже маючи власних синів, я роблю це частіше, — то розумію, що наші життя і наш світ змінилися саме під час одного з тих походів до річки. Бо саме там час почав набувати значення — на річці, де ми стали рибалками.

2

Річка

мі-Ала була страшною річкою.

Давно забутою жителями Акуре, як покинута своїми дітьми мати. Але колись то була чиста річка, що давала найпершим осельникам рибу та чисту питну воду. Вона оточувала Акуре й зміїлася вздовж і поперек усього міста. Як і багато інших африканських річок, її колись вважали богом, і люди вклонялися їй. Вони споруджували каплиці на її честь і просили в них заступництва й поради Ємоджі, Оші, русалок та інших духів і божеств, що населяли водойми. Усе змінилося, коли з Європи прибули колоністи і принесли Біблію, котра згодом відвадила від Омі-Али її адептів, і люди, тепер здебільшого християни, почали бачити в ній лихе місце. Спаплюжену колиску.

Вона стала джерелом похмурих чуток. В одній із тих чуток ішлося про те, що люди проводять на її берегах які завгодно фетишистські ритуали. Ту плітку підтримували повідомлення про трупи, туші тварин та інші ритуальні речі, що пливли поверхнею річки чи лежали на її берегах. А тоді, на початку 1995 року, в її водах виявили понівечене тіло жінки з вирізаними частинами. Коли ті залишки було знайдено, міська рада встановила на річці комендантську годину з шостої вечора до шостої ранку, і річку було покинуто. За багато років набрався довгий ряд інцидентів, що заплямували історію річки та спаплюжили її ім’я настільки, що з часом навіть згадка про неї викликала огиду. Не дуже допомагало й те, що коло неї розташувалася релігійна секта, відома під назвою Небесна Церква, або Церква білих одіянь, що мала у країні погану славу. Її віряни вклонялися духам води й скрізь ходили босі. Ми знали, що наші батьки суворо покарають нас, якщо коли-небудь дізнаються про наші походи до річки. Але ми й не думали про це, аж поки одна з наших сусідок — дрібна перекупка, яка ходила містом, тягаючи на голові тацю зі смаженим арахісом, — не впіймала нас на стежці до річки й не повідомила матері. То було наприкінці лютого, і на той час ми вже рибалили близько шести тижнів. Саме того дня Соломон вивудив чималу рибину. Ми аж попідскакували, побачивши, як вона теліпається на гачку, і завели нашу рибальську пісню, яку придумав Соломон. Ми завжди співали її у хвилини тріумфу, наприклад, під час смертельного польоту риби на волосіні.

Пісня була варіацією широко відомої наспівки, яку виконувала невірна дружина пастора Ішавуру, головного персонажа найпопулярнішого в Акуре християнського серіалу тих часів, «Вищої сили», під час повернення до церкви після попереднього вигнання за свій гріх. І хоч придумав ідею Соломон, своя частка більшості запропонованих рядків, які потім стали затвердженим текстом, надійшла чи не від кожного з нас. Наприклад, вставити «рибалки тебе впіймали» замість «ми тебе впіймали» придумав Боджа. Ми замінили її зізнання, що Божа сила здатна утримати її від диявольської спокуси, нашою здатністю міцно тримати й не відпускати впійману рибу. Нам так сильно подобалася ця пісня, що іноді ми мугикали її вдома або у школі.

Ми так голосно співали її, радіючи улову Соломона, що не чули, як до річки, нечутно ступаючи босоніж, мов привид, прийшов літній чоловік, священик Небесної Церкви. Коли ми ще тільки починали навідуватися до річки і знайшли цю церкву у своїх рибальських угіддях, то негайно включили її до кола своїх розваг. Ми підглядали за вірянами крізь відчинені дерев’яні вікна невеликої церковної зали з облущеною блакитною фарбою і передражнювали їхні шалені рухи й танці. Тільки Ікенна вважав недоречним знущатися з духовних практик релігійної установи. Коли до нас підійшов той старий, я стояв найближче до стежки і першим його побачив. Боджа був на іншому березі річки. Побачивши чоловіка, він кинув свою вудку і вискочив на берег. Обидва берега ділянки річки, на якій ми рибалили, були прикриті від вулиці довгими смугами кущів, і самої води не було видно, аж поки не пройдеш вибитою стежкою, протоптаною серед чагарників від найближчої вулиці. Ступивши на стежку, старий підійшов ближче і зупинився, побачивши дві наші бляшанки, що стояли в ямках, які ми викопали власними руками. Він зазирнув усередину бляшанок, над якими кружляли мухи, й похитав головою.

— Що це таке? — спитав він мовою йоруба з чужим для мене акцентом. — Чому ви кричите, наче купка п’яниць? Хіба ви не знаєте, що просто на тому березі стоїть Дім Божий? — Він вказав у напрямку церкви, повністю розвернувшись назад до стежки. — Хіба у вас немає ніякої поваги до Бога, га?

Нас учили, що нечемно відповідати на питання дорослого, яке звинувачує нас у чомусь, навіть якби ми мали готову відповідь. Тож замість того щоб відповісти, Соломон вибачився.

— Нам шкода, baba, — сказав він, склавши долоні разом. — Надалі ми не кричатимемо.

— Що ви ловите у цій водоймі? — спитав старий, пропустивши Соломонові слова повз вуха і махнувши рукою на річку, вода в якій тепер стала тьмяно-сірою рівниною. — Пуголовків, корюшок — що? Ішли б краще додому.

Він блимнув очима, переводячи погляд з одного на іншого. Іґбафе здушено зареготав, Ікенна гримнув на нього, пробурмотівши впівголоса: «Йолоп», — але запізно.

— Думаєш, це смішно? — сказав чоловік, вперши погляд в Іґбафе. — То ж знай, що мені шкода ваших батьків. Я впевнений, вони не знають, що ви сюди ходите, і шкодуватимуть про це, якщо коли-небудь дізнаються. Хіба ви не чули, що уряд заборонив людям сюди ходити? Ох, оце вже покоління росте! — він з подивом озирнувся навколо, а тоді сказав: — Підете ви звідси чи ні, але більше так не галасуйте. Чули мене?

Протяжно зітхнувши й похитавши головою, священик розвернувся і пішов геть. Ми запирхали від сміху, передражнюючи те, як теліпалося на його худій статурі біле вбрання, від чого він здавався дитиною у завеликому костюмі. Ми сміялися над боягузливим чоловіком, якого сполохав вигляд риби та пуголовків (бо він поглянув на рибу нажаханими очима), і над уявленим нами смородом з його рота (хоч ніхто з нас не стояв до нього досить близько, щоб його відчути).

— Цей чоловік як Ія Олоде, навіжена жінка, про яку говорять, що вона ще гірша, — сказав Кайоде. Він ніс бляшанку з рибою та пуголовками, і вона саме нахилилася, тож Кайоде прикрив її зверху долонею, щоб нічого не вискочило. У нього текло з носа, але здавалося, що він цього не усвідомлював, тож молочно-білі виділення висіли трохи нижче його ніздрів. — Вона завжди танцює містом — здебільшого танець макосса. Якось її вигнали з великого ярмарку в районі Оджа-Оба, бо казали, що вона присіла в самій середині ринку, просто коло м’ясного прилавка, і висралася.

Ми засміялися. Боджа реготав аж трусився, а тоді, наче сміх вичерпав з нього всі сили, просто впустив руки на коліна і важко задихав. Ми ще сміялися, коли помітили, що Ікенна, котрий не зронив жодного слова відтоді, як священик урвав нашу риболовлю, виліз із води на берег трохи віддалік, де пожухла трава есан нависла над річкою. Він почав розстібати ременя на мокрих шортах, і ми всі з цікавістю спостерігали за ним. Ми бачили, як він знімає решту рибальського вбрання і починає витиратися.

— Іке, що ти робиш? — спитав Соломон.

— Йду додому, — коротко відповів Ікенна, ніби не міг дочекатися, коли його спитають. — Я хочу піти додому повчитися. Я учень, а не рибалка.

Соломон нічого більше не сказав. Він усе зрозумів, оскільки зерно того, як зараз почав поводитися Ікенна, показуючи відсутність інтересу до риболовлі, було посіяне ще минулого тижня. Того дня його довелося умовляти йти з нами на річку. Тому, коли він сказав: «Я хочу піти додому повчитися. Я учень, а не рибалка», — запитань ні в кого не було. Боджа, Обембе і я, позбавлені будь-якого іншого вибору, крім того, щоб піти за ним, оскільки ми ніколи не робили того, чого Ікенна не схвалював, теж почали перевдягатися. Обембе замотав наші вудки у поношену раппу, яку ми поцупили з однієї з материних старих коробок. Я підібрав бляшанки й невеличку поліетиленову торбинку, в якій звивалася, борсалася і повільно дохла решта невикористаних черв’яків.

— Ви справді йдете? — спитав Кайоде, коли ми пішли за Ікенною, котрий начебто й не чекав на нас, своїх братів.

— Чому ви йдете саме зараз? — спитав Соломон. — Це через священика чи через той день, коли ти зустрів Абулу? Хіба я не просив тебе не чекати? Хіба не казав не слухати його? Хіба не говорив, що він лихий, божевільний скаженець?

Але жоден з нас не промовив ані слова у відповідь, і жоден не повернув голови. Ми просто йшли собі за Ікенною, який ішов попереду, несучи тільки чорну поліетиленову торбу, в якій тримав рибальські шорти. Він покинув свою вудку на березі, але Боджа підібрав її й поніс у своїй раппі.

— Нехай ідуть, — почув я слова Іґбафе позаду нас. — Вони нам не потрібні. Ми можемо рибалити й самі.

Вони почали дражнити нас, але відстань скоро відрізала нас від них, і ми мовчки пішли стежкою. Я йшов і думав, що це найшло на Ікенну. Часом я не міг зрозуміти його дій чи рішень і здебільшого покладався на Обембе, який допомагав мені все збагнути. Після зустрічі з Абулу минулого тижня, про яку згадав Соломон, Обембе розповів мені історію, яка, за його словами, спричинила несподівану переміну Ікенни. Я розмірковував над його розповіддю, коли Боджа закричав:

— О Боже, Ікенно, дивись, це мама Іябо!

Він побачив одну з наших сусідок, яка торгувала арахісом, сидячи на лавці перед церквою, зі священиком якої ми зустрілися на річці. На той час, як Боджа підняв тривогу, було вже запізно — жінка вже угледіла нас.

— Ох-ох, Іке, — гукнула вона, коли ми проходили повз неї зі спокоєм в’язнів. — Що це ви там робили?

— Нічого! — відповів Ікенна й наддав ходи.

Вона звелася на ноги — тигр, а не жінка, — і підняла руки, ніби готувалася кинутися на нас із кігтями.

— А що це у вас в руках? Ікенно? Ікенно! Я до тебе звертаюся.

Ікенна демонстративно поквапився стежкою, а ми слідом за ним. Ми пішли коротшою стежкою позаду нашого двору, над якою гілка бананового дерева, зламана буревієм, тепер стирчала, як тупа морда морської свині. Дійшовши туди, Ікенна повернувся до нас і сказав:

— Ви всі побачили? Побачили, до чого нас призвела ваша дурість? Хіба я не казав, що годі ходити до тієї дурної річки, але ніхто з вас мене не послухав? — Він поклав обидві долоні на голову: — От побачите, вона точно здасть нас мамі. Хтось хоче закластися, що ні? — він ляпнув себе по чолу. — Хочете?

Ніхто не відповів.

— Тепер ви бачите? — сказав він. — Тепер вам очі розкрилися, так? От побачите.

Ці слова гупали в моїх вухах, поки ми йшли далі, несучи додому страх того, що вона, без сумніву, доповість про все матері. Та жінка була материною подругою, вдовою, чоловік якої загинув у Сьєрра-Леоне, воюючи за Африканський Союз. Він залишив їй тільки свою посмертну виплату, розділену порівну з чоловіковою родиною, двох напівголодних синів, однолітків Ікенни, і безліч нескінченних потреб, які спонукали нашу маму час від часу їй чимось допомагати. Мама Іябо, заставши нас за грою коло небезпечної річки, безперечно, розповість усе матері на знак подяки. Ми страшенно цього боялися.

* * *

Наступного дня після школи ми не пішли до річки. Натомість сиділи у своїх кімнатах, чекаючи на материне повернення. Соломон та інші хлопці подалися на берег, сподіваючись, що ми прийдемо, але, не дочекавшись нас, прийшли перевірити, де ми є. Ікенна сказав їм, а особливо Соломонові, що їм також було б краще покинути риболовлю. Та коли Соломон відкинув цю пораду, Ікенна запропонував йому забрати його вудку. Соломон посміявся з нього й пішов з таким виглядом, ніби був захищений від усіх перелічених Ікенною небезпек, що начебто блукали тінями навколо Омі-Али. Ікенна дивився, як вони йдуть геть, хитаючи головою і жаліючи хлопців, які вперто вирішили йти тією погибельною стежкою далі.

Коли того дня мати повернулася додому набагато раніше звичайного часу, коли вона зачиняла крамницю, ми одразу зрозуміли, що сусідка нас викрила. Мати була глибоко приголомшена масштабами свого невідання, зважаючи на те, що вона жила з нами в одному будинку. Це правда, ми довго приховували те, чим займаємось, тримаючи рибу й пуголовків під ліжком у кімнаті Ікенни й Боджі, тому що знали про поголос щодо Омі-Али. Ми маскували запах тухлої води і навіть нудотний сморід дохлої риби, бо ловили здебільшого слабку дрібноту, а отже вона рідко коли доживала до наступного дня. Попри те що ми тримали її у воді, яку принесли з річки у бляшанках з-під напоїв, вона вся скоро помирала. Ми щодня поверталися додому зі школи й відчували сморід дохлої риби та пуголовків, що заповнював кімнату Ікенни й Боджі. Ми викидали їх на смітник за парканом нашого двору разом із бляшанками і журилися, бо порожні бляшанки було нелегко дістати.

Ми також приховували численні поранення й травми, отримані у наших таємних походах. Ікенна і Боджа дбали про те, щоб мати не дізналася про них. Одного разу вона насіла на Ікенну за те, що той надавав стусанів Обембе, почувши, що той співає у ванній рибальську пісню, але Обембе одразу ж прикрив його, сказавши, що Ікенна побив його, бо він назвав Ікенну свинячою головою, тож заслужив його гнів. Але Ікенна вдарив його, бо вважав безглуздям з боку Обембе співати ту пісню, коли мати була вдома, адже це могло викрити нас. Ікенна тоді попередив, що коли Обембе бодай раз у майбутньому припуститься тієї ж помилки, він ніколи більше не побачить річки. Саме через цю погрозу, а не через легенького штурхана, Обембе й почав скиглити. Навіть коли другого тижня нашої пригоди Боджа напоровся пальцем ноги на вістря крабової клешні на березі річки і сандаля омилася його кров’ю, ми збрехали матері, що це сталося під час гри у футбол. А насправді Соломонові довелося витягати крабову клешню з його рани, а всім нам, окрім Ікенни, було сказано відвернутися. А Ікенна, розлючений виглядом інтенсивної кровотечі в Боджі й страхом, що той може стекти кров’ю й померти, попри Соломонові тверді запевнення, що цього не станеться, розчавив краба палицею на млинець, тисячу разів проклявши його за те, що він завдав Боджі такої дошкульної шкоди. Матір вразило в саме серце те, що ми примудрилися зберігати свою таємницю так довго — понад шість тижнів, хоч ми й збрехали, що все тривало лише протягом трьох, впродовж яких вона навіть не підозрювала, що ми рибалимо.

Того вечора вражена мати важко крокувала будинком. Вона не дала нам вечері.

— Ви не заслуговуєте того, щоб їсти в цьому домі, — сказала вона, крокуючи взад-уперед між кухнею та своєю кімнатою. Її руки трусилися, а дух надломився. — Ідіть і їжте рибу, яку ви наловили в тій небезпечній річці, нехай вона вас наситить.

Вона зачинила двері кухні на замок, щоб ніхто з нас не потягнув собі їжі перш ніж лягти спати, але була така схвильована, що продовжила вести притаманний для свого ображеного стану монолог до пізнього вечора. І кожне слово, що злітало з її вуст, кожен звук її голосу глибоко проникали в наші голови, як отрута, що просякувала тіло до кісток.

— Я розповім Еме, що ви накоїли. Я певна, що коли він почує це, то покине все й повернеться сюди. Я знаю його, знаю Еме. От побачите, — мати клацнула пальцями, а потім ми почули, як вона вишморгує носа у край своєї раппи. — Думаєте, я б позбулася життя, якби котресь із вас утопилося в тій річці? Я не перестану існувати, якщо хтось із вас вирішить заподіяти собі шкоду. Ні. Anya nke na’ akwa nna ya emo, nke neleda ina nne ya nti, ugulu-oma nke ndagwurugwu ga’ghuputa ya, umu-ugo ga’eri kwa ya — Око, що сміється з батька й зневажає літню матір, нехай виклюють ворони долин і роздере хиже птаство.

Того вечора мати закінчила свій виступ оцим уривком із Книги приказок Соломонових — найстрашнішої з відомих мені частин Біблії. Згадуючи той вечір, я розумію, що, мабуть, саме те, як вона цитувала уривок — мовою іґбо, наситивши слова злістю, — і зробило його таким осудливим. Окрім того, мати промовила решту англійською замість іґбо, мовою, якою з нами розмовляли батьки. Між собою ми балакали йорубською, мовою міста Акуре. Хоч англійська й була державною мовою Нігерії, але вона лишалася мовою формальною, якою до людини зверталися незнайомці й чужі. Вона потенційно могла викопати цілий кратер між людиною та її друзями чи ріднею, якби хтось вирішив перейти на неї. Тому наші батьки рідко коли вдавалися до англійської, окрім таких випадків, як цей, коли слова мусили вирвати землю з-під наших ніг. Батьки були в цьому майстрами, тож мати досягла бажаного, бо слова «втопилися», «усе», «існувати», «небезпечна» прозвучали важко, вивірено, гостро й докірно і, залишившись у наших головах, мучили нас до пізньої ночі.

3

Орел

атько був орлом.

Могутнім птахом, який улаштував своє гніздо вище за решту собі подібних і ширяв у повітрі, наглядаючи за своїми молодими орлятами, як король наглядає за троном. Наш будинок — бунгало на три спальні, яке він придбав того року, коли народився Ікенна, — був його високим гніздовищем; місцем, де він владарював зі стиснутим кулаком. Саме тому згодом усі думали, що коли б він не поїхав з Акуре, наша домівка не стала б такою вразливою, і ті напасті, що випали на нашу долю, ніколи б не сталися.

Батько був незвичайною людиною. Коли всі підхопили псалми про контроль за народжуваністю, він — єдина дитина в родині, де мати понад усе хотіла йому братів і сестер, — мріяв про будинок, повний дітей, мріяв про цілий клан нащадків зі своєї плоті. Ця мрія стала приводом для численних кепкувань у кусючій економічній ситуації в Нігерії 1990-х років, але він відмахувався від образ так, ніби то були просто комарі. Батько накреслив ескіз нашого майбутнього — мапу мрій. Ікенна мав стати лікарем, але пізніше, потому як Ікенна з раннього віку почав виказувати захоплення літаками, а також узявши до уваги той факт, що в Енуґу, Макурді й Онічі були авіаційні школи, в яких Ікенна міг би навчатися, батько змінив лікаря на пілота. Боджа мав стати юристом, а Обембе — родинним лікарем. Попри те, що я хотів бути ветеринаром, лісником чи доглядачем тварин у зоопарку — та взагалі будь-де, аби там були тварини, — батько вирішив, що я стану професором. Девід, наш молодший брат, якому ледве виповнилося три роки, коли батько переїхав до Йоли, мав стати інженером. Лише для Нкем, нашої однорічної сестри, батько не мав готового вибору кар’єри. Він казав, що для жінок вирішувати такі речі немає потреби.

Ми від самого початку знали, що рибальства в батьковому списку не було й близько, але в той час про це не думали. Турбуватися ми почали від того вечора, коли мати пригрозила розповісти батькові про нашу риболовлю, розпаливши наш страх перед гнівом тата. Їй здавалося, що нас до цього підбили злі духи, яких треба вигнати ударами батога. Вона знала, що ми радше волітимемо, аби сонце впало на землю й спопелило її разом із нами, аніж відчуємо силу батькового прочухана на шкірі своїх сідниць. Як вона сказала, ми забули, що наш батько не та людина, яка взує чужого черевика, якщо власний намокне, — він радше ходитиме по землі босоніж.

Коли наступного дня, у суботу, вона пішла до крамниці з Девідом і Нкем, ми зробили все, аби знищити всі докази нашого промислу. Боджа поквапливо приховав свої вудки й одну запасну під іржавенькими листами покрівлі — залишками з 1974 року, коли звели наш будинок, — що стояли під парканом коло материних грядок із помідорами. Ікенна знищив свої вудки й викинув уламки до смітника за огорожею.

Тієї суботи нас навідав батько, і це сталося точно через п’ять днів після того, як нас упіймали за риболовлею біля річки. Напередодні його відвідин ми з Обембе вибагливо молилися, бо я сказав, що Бог міг би й торкнутися батькового серця, аби той утримався від шмагання. Ми разом стали на підлогу навколішки й завели:

— Господи Боже, якщо ти любиш нас так, як кажеш, — Ікенну, Боджу, Бена й мене, — почав Обембе, — то не дай батькові приїхати нас навідати знову. Нехай залишається в Йолі, просимо тебе, Господи. Будь ласка, почуй нас: знаєш, як сильно він нас шмагатиме? Ти це розумієш? От послухай, у нього є батоги з волячої шкіри, kobokos, які він купив у м’ясника, — ото вже вони болючі! Слухай, Господи, якщо ти дозволиш йому повернутися й відшмагати нас, то ми більше не ходитимемо до недільної школи і ніколи більше не співатимемо й не плескатимемо в долоні у церкві! Амінь.

— Амінь, — повторив я за ним.

Коли батько приїхав опівдні того дня, погудівши клаксоном під ворітьми, як він часто робив, заїжджаючи до двору серед радісного галасу, ми з братами не вийшли його привітати. Ікенна запропонував, щоб ми залишилися у кімнатах і вдали, що поснули, тому що могли б роздратувати батька ще більше, якби вийшли його зустрічати «просто так, ніби нічого не сталося». Тож ми зібралися в кімнаті Ікенни, уважно прислухаючись до батькових рухів і чекаючи миті, коли мати почне свою доповідь, а вже вона була гарною оповідачкою. Щоразу, коли батько повертався, вона сідала біля нього на великій канапі у вітальні і детально змальовувала, як жила родина за його відсутності, — включаючи такі категорії, як виниклі родинні потреби й те, як їх було задоволено, у кого вона що позичала, наші успіхи у школі, церкві. Окремо вона доводила до його відома випадки непокори, які вважала неприпустимими і які, на її думку, заслуговували на його покарання.

Я пам’ятаю, як вона колись два вечори поспіль годувала його розповіддю про те, як одна жінка з нашої пастви народила дитину, повідомивши навіть про її вагу. Вона розповідала про диякона, котрий випадково перднув, стоячи на подіумі в церкві минулої неділі, і описала, як мікрофони посилили той ганебний звук. Мені особливо сподобалося, як вона переповіла випадок, коли в нашому районі лінчували злодія — як натовп збив того втеклого крадія на землю градом каміння, і як вони дістали десь автомобільну покришку й приладнали йому на шию. Вона підкреслила загадковість миттєвої появи в натовпі бензину і те, що злодій не встиг і кашлянути, як уже горів. Так само уважно, як і батько, я слухав, як вона описувала вогонь, що огорнув злодія, і те, як особливо яскраві його пасма здійнялися на найволохатіших ділянках його тіла — особливо на лобковій — і як повільно воно поглинуло його. Мати описувала калейдоскоп вогню, що оповив злодія сяйвом від язиків полум’я, і його зойк такими живими фарбами, що картина охопленої вогнем людини так і закарбувалася в моїй пам’яті. Ікенна інколи казав, що якби мати здобула освіту, то стала б чудовим істориком. Він мав рацію, бо мати рідко коли пропускала будь-яку деталь того, що сталося за батькової відсутності. Вона розповідала йому про кожну подію.

Отож спочатку вони говорили про поточні питання: про батькову роботу і його думку щодо знецінення найри за «цього гнилого устрою під владою теперішньої адміністрації». Хоч ми з братами завжди хотіли мати такий словниковий запас, який мав батько, були часи, коли ми його зневажали, і часи, коли той лексикон здавався просто необхідним, як у випадках, коли він говорив про політику, про яку не можна було балакати мовою іґбо через відсутність потрібних слів. Серед таких понять була й «аміністація», як мені тоді чулося це слово. Центральний Банк котився до прірви, і головною темою озвучених того дня батькових роздумів було можливе наближення смертної години Ннамді Азіківе, першого президента Нігерії, якого батько любив і вважав наставником. Зік, як його називали, лежав у шпиталі в Енуґу. Батько говорив песимістично. Він побивався через негідний стан закладів охорони здоров’я в нашій країні. Він кляв диктатора Абачу і бідкався через маргіналізацію народу іґбо в Нігерії. Решту часу, поки вечеря не була готова, він нарікав на британців, котрі породили чудовисько, утворивши Нігерію як єдину країну. Коли ми почали їсти, мати взяла диригентську паличку у свої руки. Чи знав батько, що усі вихователі в дитсадку, до якого пішла Нкем, її полюбили? Коли він спитав: «Ezi okwu — Он як?» — вона переповіла йому хронологію досягнень маленької Нкем. «А як тут Оба, король Акуре?» — поцікавився батько, тож вона розповіла йому геть усе про сварку Оби з військовим губернатором штату, столицею якого було місто Акуре. Мати продовжувала говорити, аж раптом, коли ми того вже не чекали, сказала:

— Діме, я хочу тобі дещо розповісти.

— Я уважно слухаю, — відповів батько.

— Діме, твої сини Ікенна, Боджа, Обембе й Бенджамін утнули найгіршу, абсолютно й невимовно погану річ.

— Що вони зробили? — спитав батько, різко клацнувши столовим сріблом значно гучніше, ніж до того.

— Ох, гаразд, Діме. Ти знаєш матір Іябо, жінку Юсуфа, ту, що торгує арахісом…

— Так, так, я її знаю, переходь хутшіч до того, що вони зробили, подруго моя! — вигукнув він. Батько часто називав когось «друже мій» чи «подруго моя», коли та людина його дратувала.

— Ehen, ця жінка продавала арахіс тому старому священику з Небесної Церкви, що коло Омі-Али, аж коли на стежці, що веде до річки, з’явилися хлопці. Вона їх одразу впізнала, гукала до них, але вони й не озирнулися. Жінка сказала священикові, що знає їх, а він розповів, що ці хлопці вже багато днів рибалять на річці і що він їх кілька разів намагався попередити, та вони й слухати не хотіли. А знаєш, що є найтрагічнішим? — мати плеснула долонями, щоб підготувати його до нещадної відповіді на це питання. — Мати Іябо впізнала у тих хлопцях твоїх синів: Ікенну, Боджу, Обембе і Бенджаміна.

Настала хвилина тиші, під час якої погляд батька блукав кімнатою і зупинявся на різних предметах: на підлозі, на стелі, на завісці — на будь-чому, немов просячи їх бути свідками того, про яку негідну поведінку йому щойно розповіли. Поки тривала тиша, я також роздивлявся навколо. Я переводив погляд від футболки Боджі, що висіла біля дверей, на шафу, а звідти — на календар на стіні. Ми називали його календарем М.К.О., бо на ньому ми четверо стояли з М.К.О. Абіолою, колишнім кандидатом у президенти. Я помітив дохлого таргана — можливо, убитого в гніві — його голова тепер була розмазана по вичовганому жовтому килимку. Це нагадало мені про ті зусилля, яких ми доклали, щоб знайти ігрову приставку, яку батько заховав від нас і яка б утримала нас від риболовлі. Якось у пошуках приставки ми обшукали кімнату батьків, поки мати з малечею кудись пішла, але її ніде не було — ані в батьковій шафі, ані в жодному з незліченних комодиків. Тоді ми взяли батькову стару металеву скриню, ту, про яку він казав, що її придбала для нього наша бабуся, коли він уперше поїхав із села до Лаґоса 1966 року. Ікенна був певен, що приставка лежала там. Ми перенесли залізну скриню, що була важка, наче труна, до кімнати Ікенни й Боджі. Тоді Боджа ретельно перепробував усі ключі, що в нас були, аж поки кришка зі скрипом не підстрибнула вгору. Поки вони несли скриню, з неї виліз тарган, видерся на іржаву кришку й полетів собі геть. Коли Ікенна відкинув кришку, кімнату заповнили темно-червоні комахи. Ми й оком не встигли змигнути, як один тарган уже опинився на жалюзі, інший повз головою донизу дверцятами шафи, а ще один заповзав у кросівок до Обембе. Ми з братами з криками тупотіли по тисячах тарганів майже тридцять хвилин, намагаючись наздогнати їх, а вони розбігалися навсібіч. Тоді ми винесли скриню геть. А після того, як ми замели кімнату від тарганів, Обембе приліг на ліжку, і я побачив у нього на підошвах розтовчені шматки тарганів: відокремлений зад, розтовчену сплющену голову з вилізлими очима, шматки відірваних крил, що позалазили аж у проміжки між його пальцями, і жовту речовину, що вичавилася з грудей комах. Один лежав під його лівою ногою, розплющений до товщини паперу, з розчепіреними крилами.

Мої думки, подібні до монетки, що обертається, застигли, коли батько неочікувано спокійним голосом сказав:

— Отож, Адаку, ти сидиш тут і по всій правді кажеш мені, що мої хлопці — Ікенна, Боджанонімеокпу, Обембе й Бенджамін — і були тими, кого бачили на річці? Саме на тій небезпечній річці, де встановлено комендантську годину, і на якій, як відомо, зникали навіть дорослі?

— Так і є, Діме, вона бачила саме твоїх синів, — відповіла вона англійською, бо батько раптом перейшов на неї і наголосив кожен склад у слові «зникали» особливим тоном.

— Сили небесні! — кілька разів швидко повторив батько, викрикуючи так, що склади розділилися, і два слова звучали як «Сили-не-бесні», нагадуючи звуки, коли хтось біжить металевою поверхнею.

— Що це з ним? — спитав Обембе, наблизившись до самісінької межі плачу.

— Та закрий свого рота, — тихо гаркнув Ікенна. — Хіба я не казав вам кинути рибалити? Але ви всі вирішили послухатися Соломона. Ось вам результат.

Батько спитав:

— То ти справді хочеш сказати, що вона бачила моїх хлопців? — одночасно з Ікенною, і ми почули, як мати відповіла: «Так».

— Сили небесні! — вигукнув батько ще голосніше.

— Вони всі в хаті, — сказала мати, — спитай їх і дізнаєшся сам. Як подумаю, що вони справді купили рибальське знаряддя, гачки, вудилища й грузила на кишенькові гроші, що ти їм давав, то стає ще гіркіше.

Матір виразно акцентувала слова «на кишенькові гроші, що ти їм давав», і це глибоко вжалило батька. Він, певно, почав звиватися, як проколотий черв’як.

— І довго вони цим займалися? — спитав він. Мати, прагнучи відмежуватися від провини, трохи повагалася, і тоді батько рикнув: — Хіба я говорю до глухонімої?

— Три тижні, — визнала вона переможеним голосом.

— Сили небесні! Три тижні, Адаку. З тобою під одним дахом?

Однак то була брехня. Ми сказали матері, що все тривало три тижні, бо сподівалися, що це зменшить нашу провину. Але навіть цієї неточної інформації було досить, щоб розпалити батьків гнів.

— Ікенно! — заревів він. — Іке-енно!

Ікенна, який увесь цей час, відколи мати почала свою розповідь, сидів на підлозі, підскочив на рівні. Спочатку він кинувся до дверей, тоді зупинився, ступив назад і взявся рукою за сідницю. Він одягнув ще одні шорти, щоби бодай трохи зменшити вплив того, що на неї чекало, хоча він, як і решта з нас, розумів, що батько, скоріш за все, битиме по голій шкірі.

Він підняв голову й крикнув:

— Сер!

— Зараз же йди сюди!

Ікенна, обличчя якого було всипане веснянками, схожими на бубони, пішов уперед, зупинився перед невидимим бар’єром, що раптом виник на його шляху, а тоді вибіг з кімнати.

— Вийдіть усі сюди, перш ніж я дорахую до трьох! — гукнув батько. — Бігом!

Ми відразу сипонули з кімнати й стали тлом позаду Ікенни.

— Я так розумію, ви чули, що розповіла мені ваша мати, — сказав батько, і на його лобі проступили довгі смуги вен. — Це правда?

— Це правда, сер, — відповів Ікенна.

— Тож… це правда? — сказав батько, і його очі миттєво прикипіли до опущеного лиця Ікенни.

Розлючений, він не став чекати відповіді, а одразу ж пішов до своєї кімнати. Мої очі впали на Девіда, який сидів на одному з диванів з пакунком печива в руці й готувався дивитись, як нас відшмагають, а тим часом батько повернувся з двома батогами, один закинувши на плече, а інший міцно стиснувши в руці. Він витяг на середину кімнати невеличкого столика, за яким зазвичай їв. Мати, яка щойно прибрала з нього тарілки й протерла ганчіркою, застебнула раппу на грудях і стала вичікувати миті, коли батькове покарання зайде надто далеко.

— Кожен із вас простягнеться скатертю на цьому столі, — сказав батько. — Кожен отримає свого прочухана по голій шкірі, так, як ви прийшли у цей грішний світ. Я впріваю й мордуюся, щоб відправити вас до школи, щоб ви отримали західну освіту, як цивілізовані люди, а натомість ви захотіли стати рибалками. Ри-бал-ка-ми! — він кілька разів вигукнув це слово, наче для нього воно звучало прокляттям, і, повторивши його надцять разів, він наказав Ікенні витягнутися на столі.

Покарання було суворим. Батько змусив нас рахувати отримані удари. Ікенна і Боджа, простягнувшись на столі зі скатаними донизу шортами, налічили відповідно двадцять і п’ятнадцять, тоді як ми з Обембе нарахували по вісім ударів кожен. Мати намагалася втрутитися, але її відштовхнуло суворе батькове попередження, що як вона заважатиме, то теж отримає своє разом із нами. Зважаючи на те, як сильно розсердився, він міг говорити це цілком серйозно. Батька не зворушили ані наші крики, писки й верески, ані материні благання, і він продовжував нас шмагати, втовкмачуючи нам, як він працює, щоб заробити для нас гроші, і люто випльовуючи слово «рибалки», а тоді повернувся до своєї кімнати, закинувши батоги на плече й залишивши нас триматися ззаду за штани й рюмсати.

* * *

Вечір після прочухана був жорстоким. Як і мої брати, я відмовився від вечері, попри голод і принадні аромати смаженої індички та плантанів — рідкісної страви, яку приготувала мати, знаючи, що гордість не дозволить нам вечеряти, і сподіваючись покарати нас ще сильніше. Взагалі, до того дня додо (смажені плантани) не готувалося в нашому домі дуже давно. Мати наклала на нього заборону роком раніше, після того як ми з Обембе поцупили кілька шматків із холодильника, а тоді збрехали, що бачили, як додо поїли пацюки. Мені страшно хотілося вибратися тихенько з кімнати й узяти з кухні одну з чотирьох тарілок, у які мати насипала наші порції страви, але я не смів цього робити, бо боявся, що цим зраджу братів, які замислили голодування на знак протесту. Цей невтамований голод посилив мій біль, тож я плакав до пізньої ночі, аж поки не поринув у сон.

Наступного ранку мати розбудила мене, поплескавши по плечі й сказавши:

— Прокидайся, Бене, прокидайся. Батько хоче тебе бачити, Бене.

Кожна клітина мого тіла горіла вогнем. Здавалося, що на сідницях стало більше плоті. Однак мене втішило, що наше голодування не триватиме увесь наступний день, як я побоювався. Ми ж бо завжди після таких суворих покарань копилили на батьків губи і якийсь час уникали і їх самих, і їжі, щоб відплатити їм і — якщо пощастить — змусити їх вибачитися й замиритися з нами. Але цього разу ми не мали нагоди так вчинити, бо батько сам покликав нас до себе.

Щоб підвестися з ліжка, я спочатку підповз до його краю, а тоді повільно опустив ноги, і вмить мої сідниці пронизало цвяхами болю. Коли я увійшов у вітальню, там і досі було напівтемно. Минулого вечора вимкнулася електрика, і зараз вітальню освітлювала лише гасова лампа, що стояла посеред столу. Боджа, який з’явився в кімнаті останнім, прийшов накульгуючи й кривлячись за кожним рухом. Коли ми всі розсілися по місцях, батько довго на нас дивився, поклавши підборіддя на руки. Мати, яка сиділа обличчям до нас на відстані простягнутої руки від мене, розв’язала з одного боку сповивальну раппу, зв’язану вузлом під пахвою, і підняла бюстгальтер. Її кругла, наповнена молоком цицька одразу зникла в крихітних обіймах Нкем. Немовля пожадливо накрило ротом округлу, темну й пружну пипку, мов тварина, яка накинулася на свою здобич. Батько з цікавістю подивився на пипку, а коли та зникла з очей, зняв окуляри і поклав їх на стіл. Щоразу, як він знімав окуляри, наша з Боджею разюча схожість на нього — темна шкіра й голова у формі квасолини — проступала ясніше. Ікенна й Обембе були загорнуті у материну шкіру кольору термітника.

— Гаразд, слухайте всі, — сказав батько англійською. — Те, що ви зробили, завдало мені болю з кількох причин. По-перше, перед тим, як поїхати, я казав вам не завдавати клопотів матері. А що ви зробили? Познайомили її — і мене — з батьком усіх клопотів.

Він переводив погляд з одного обличчя на інше.

— Слухайте мене, те, що ви зробили, було дійсно погано. Погано. Як діти, які отримують західну освіту, можуть брати участь у такому варварському промислі? — На той момент я ще не знав слова «промисел», але через те, як батько викрикнув його, я зрозумів, що слово це лихе. — І, по-друге, мене і вашу матір жахнули небезпека і ризик, на які ви пішли. Це геть не та школа, до якої я вас послав. Ніде навколо тієї смертоносної річки ви не знайдете корисних книжок. — Далі він говорив зі смертельно серйозним обличчям, піднявши руку в королівському жесті: — Попереджаю вас, друзі мої, — будь-кого, хто принесе до цього будинку зі школи погану оцінку, я відправлю в село працювати на фермі або збирати пальмовий сік на вино — ogbu-akwu.

— Боже борони! — відкинула таку перспективу мати, клацнувши над головою пальцями, щоб відігнати сповнені негативної енергії батькові слова. — Ніхто з моїх дітей туди не потрапить.

Батько сердито глянув на неї.

— Так, Боже борони, — сказав він, передражнюючи материн турботливий голос. — Як Бог може їх уборонити, якщо просто під твоїм носом, Адаку, вони шість тижнів ходили до тієї річки? Шість. Повних. Тижнів. — Він похитав головою, відраховуючи шість тижнів на пальцях. — А тепер слухай, подруго моя, ти мусиш упевнитися, що вони читають свої книжки. Чуєш мене? І зачинятимешся ти тепер о п’ятій, а не о сьомій. І не працюватимеш у суботу. Я не допущу, щоб ці діти скотилися в прірву в тебе під носом.

— Я почула тебе, — відповіла мати мовою іґбо, цмокаючи язиком.

— Загалом, — продовжував батько, обводячи очима наше розірване півколо, — відтепер стримуйте свої примхи. Намагайтеся бути хорошими дітьми. Нікому не подобається шмагати власних дітей. Нікому.

Примхами, як ми зрозуміли з багатьох прикладів батькового використання цього слова, було потурання непотрібним бажанням. Він хотів ще шось сказати, але його урвав вентилятор на стелі, що раптово ожив, сповістивши про несподіване відновлення постачання примхливої електрики. Мати увімкнула електричну лампу й прикрутила ґнота гасової. У запалій тиші я перевів погляд на календар, бо саме на нього падало електричне світло: хоч тепер був уже березень, календар і досі був на лютневій сторінці, що зображувала орла в польоті — із розправленими крилами, витягнутими лапами, загнутими кігтями і ясними сапфіровими очима, що дивилися в об’єктив. Його велич накривала усе аж до горизонту, зображеного на тлі, неначе світ належав йому, і він був творцем усього — крилатим і пернатим богом. Раптом у мене промайнула сповнена гострого страху думка, що за якусь невловиму мить усе зміниться й урве його тривалу нерухомість. Я боявся, що застиглі пташині крила зараз розклякнуть і почнуть битися. Я боявся, що ці пронизливі очі от-от блимнуть, а лапи поворухнуться. Я боявся, що коли це станеться — коли орел залишить своє місце, свою частину неба, в якій застиг від другого лютого, коли Ікенна перегорнув сторінку календаря — світ і все в ньому зміняться так, що їх більше не можна буде впізнати.

— З іншого боку, я хочу, аби ви всі зрозуміли, що хоч ви повелися недобре, ваш вчинок знову показав, що ви маєте сміливість братися за щось ризиковане. Такий зухвалий дух — це дух чоловіків. Отож я хочу, щоб від сьогодні ви направили цей дух на щось більш плідне. Я хочу, щоб ви стали іншими рибалками.

Ми всі здивовано перезирнулися, окрім Ікенни, котрий стояв, опустивши очі додолу. З нас усіх він найбільше постраждав від покарання, тому що батько, покладаючи на нього більшу частину провини, шмагав його найсильніше, не знаючи, що Ікенна намагався нас зупинити.

— Я хочу, щоб ви стали командою рибалок, яка ловитиме хороші мрії і не відступить, поки не виловить найбільшу. Я хочу, щоб ви стали джаґернаутами, грізними й нездоланними рибалками.

Це глибоко мене здивувало. Я був подумав, що він зневажає це слово. Силкуючись зрозуміти суть сказаного, я глянув на Обембе. Він кивав головою на все, що казав батько, і його чоло освітилося від легкої, мов натяк, усмішки.

— Добре, хлопці, — пробурмотів батько, і широка усмішка пом’якшила різкі зморшки, виткані злістю і люттю на полотні його обличчя. — Слухайте, відповідно до того, чому я вас завжди вчив, що в будь-чому поганому завжди можна знайти щось хороше, я скажу вам, що ви можете стати іншим різновидом рибалок. Не тими, хто ловить щось у брудному потоці помиїв, як Омі-Ала, але рибалками розуму. Хватами. Дітьми, що черпатимуть руками з річок, морів та океанів цього життя і стануть успішними: лікарями, пілотами, професорами, юристами. Так?

Він знову обвів нас очима.

— Ось якими рибалками я хочу бачити своїх дітей. То як, готові прочитати слова гімну?

Обембе і я миттєво закивали головами. Він глянув на іншу пару, що втупила очі в підлогу.

— Боджо, а ти?

— Так, — неохоче пробурмотів Боджа.

— Іке?

— Так, — сказав Ікенна після тривалої паузи.

— Дуже добре, а тепер усі скажіть «джа-ґер-наути».

— Джа-ґер-наути, — повторили ми всі.

— Грізні. Г-р-і-з-н-і. Грі-зні.

— Не-здоланні.

— Рибалки, які ловлять хороше.

Батько засміявся глибоким горловим сміхом, поправив краватку й пильно нас оглянув. Розігнавши голос у крещендо й скинувши в повітря кулака так, що краватка злетіла вгору, він закричав:

— Ми — рибалки!

— Ми — рибалки! — підхопив наш хор на повний голос, і кожен з нас здивувався, як раптово — і майже без зусиль — ми прийшли у такий захват.

— Ми — продовження наших вудилищ, гаків і грузил.

Ми повторили, але він почув, що хтось сказав «подовження» замість «продовження», тож змусив нас промовити це слово окремо, перш ніж повести далі. А перед тим він покартав нас за те, що ми не знаємо цього слова, бо весь час говоримо мовою йоруба замість англійської — мови «західної освіти».

— Ми нездоланні, — продовжив він, і ми повторили за ним.

— Ми грізні.

— Ми джаґернаути.

— Ми ніколи не програємо.

— Оце добре, хлопці, — сказав він, коли наші голоси вгамувалися, як осад у збовтаній пляшці. — А тепер, може, нові рибалки мене обіймуть?

Почуваючись ошуканими магічним батьковим переходом від глибокої відрази до схвалення, ми один за одним повставали на ноги й засунули голови під поли його розстебнутого піджака. Ми обіймали тата по кілька секунд, під час яких він плескав і цілував наші голови, а тоді ритуал повторювався з наступним. Після того він узяв свого дипломата й витягнув новенькі 20-найрові купюри, перемотані папірцем з емблемою Центрального банку Нігерії. Він дав Ікенні й Боджі по чотири купюри кожному, а нам з Обембе — по дві. Ще по одній він виділив для Девіда, який заснув на дивані, і Нкем.

— Не забувайте того, що я вам сказав.

Ми всі закивали, і він уже був пішов, але раптом його ніби хтось гукнув, тож він розвернувся й підійшов до Ікенни. Поклавши руки на його плечі, він сказав:

— Іке, ти знаєш, чому я шмагав тебе найсильніше?

Ікенна, що й досі роздивлявся підлогу, наче то був екран у кінотеатрі, пробурмотів:

— Так.

— І чому? — спитав батько.

— Тому що я народився першим, я їхній лідер.

— Добре, пам’ятай про це. Відтепер, перш ніж робити що-небудь, озирайся на них. Вони роблять те саме, що й ти, і йдуть туди, куди йдеш ти. Це добре, що ви всі так тримаєтеся одне одного. Тому, Ікенно, не заведи братів на манівці.

— Так, татку, — відповів Ікенна.

— Добре їх направляй.

— Так, татку.

— Добре їх веди.

Ікенна трохи повагався, а тоді пробурмотів:

— Так, татку.

— Завжди пам’ятай, що кокос, який падає в цистерну, доводиться дуже добре вимити, перш ніж його можна буде їсти. Я хочу сказати, що коли ти вчиниш щось неправильне, мені доведеться тебе виправити.

Нашим батькам часто доводилося пояснювати вирази з прихованим значенням, тому що іноді ми розуміли їх буквально, але вони вчилися розмовляти саме так, бо саме таку структуру має наша мова — іґбо. Хоч в ній існує й буквальний відповідник попереджувальній фразі «стережися», вони казали «Jiri eze gi ghuo onu gi onu — Порахуй зуби язиком». Розпікаючи якось Обембе за провину, батько вибухнув реготом, коли побачив, що Обембе водить язиком по периметру рота — щоки набугрилися, а підборіддям потекла слина, поки він намагався провести стоматологічний перепис населення. І тому наші батьки, коли сердилися, найчастіше вдавалися до англійської, бо, розгнівавшись, вони не хотіли пояснювати сказане. Але навіть англійською батько часто зловживав як мудрованими вокабулами, так і англійськими ідіомами. Якось Ікенна розповів нам, що коли був дитиною, ще до того, як я народився, батько серйозним тоном сказав йому «взяти час на роздуми», і він, послухавшись, виліз на обідній стіл і зняв настінного годинника з гачка.

— Я зрозумів, сер, — сказав Ікенна.

— Тож ви виправилися, — сказав батько.

Ікенна кивнув, і батько — подібної миті я не пам’ятав — попросив його пообіцяти. Я бачив, що це здивувало навіть Ікенну, бо батько вимагав від своїх дітей коритися своїм словам — він ніколи не просив взаємної згоди чи обіцянки. Коли Ікенна сказав «я обіцяю», батько розвернувся й вийшов на вулицю, а ми вибігли за ним і дивилися, як його машина їде геть запилюженою дорогою, і нам було сумно від того, що він знову поїхав від нас.

4

Пітон

кенна був пітоном.

Дикою змією, що виросла у страхітливе гадище, живучи на деревах, у царинах, що вище решти змій. Ікенна перетворився на пітона після шмагання. Воно змінило його. Ікенна, якого я знав, став іншим: моторним і запальним хлопцем, який увесь час неспокійно рухався. Це перетворення почалося значно раніше, воно йшло поступово, внутрішньо й задовго до шмагання. Але саме після покарання вперше проступили назовні його прояви, спонукаючи його до таких вчинків, на які ми й не думали, що він спроможний, — і першим з них було бажання скривдити дорослого.

Десь через півгодини після того як батько поїхав до Йоли, щойно мати пішла до церкви з нашими молодшими, Ікенна зібрав нас із Боджею й Обембе у своїй кімнаті й оголосив, що ми мусимо покарати Ію Іябо — жінку, що нас виказала. Ніхто з нас не пішов того дня до церкви, посилаючись на те, що нездужаємо після шмагання. Ми всі посідали на ліжко і слухали.

— Я маю увігнати в неї зуби, і ви мусите мені допомогти, бо все сталося через вас, — сказав він. — Якби ви мене послухали, вона не мала б чого розповідати, і батько б мене так сильно не побив. От подивіться, подивіться…

Він розвернувся й опустив шорти. Обембе миттю заплющив очі, а я побачив червоні смуги на пухких половинках сідниць. Вони були наче смуги на спині Ісуса з Назарета — одні довгі, інші короткі, деякі перетиналися, утворюючи червоний X, а деякі йшли окремо від решти, як лінії на долоні якоїсь людини з нещасливою долею.

— От до чого ви з тією ідіоткою мене призвели. Тому ви всі мусите придумати, як нам її покарати, — Ікенна клацнув пальцями. — Треба зробити це сьогодні. Тоді вона знатиме, що до нас краще не лізти, бо так не минеться.

Поки він говорив, за вікном мекекнула коза. Ммбрее-ее-геге-е-е-е!

Це розсердило Боджу.

— Знову ця коза, ця скажена коза! — закричав він, зводячись на ноги.

— Сядь назад, — гаркнув Ікенна. — Дай їй спокій, а мені — ідеї щодо тієї жінки, поки мама не повернулася з церкви.

— Гаразд, — сказав Боджа й сів. — Ти ж знаєш, що Ія Іябо тримає багато курей? — Боджа сидів, повернувшись обличчям до вікна, звідки й досі чулося козине мекання. Хоч було видно, що його думки залишалися з тією козою, він сказав: — Так, вона тримає їх цілу купу.

— Здебільшого півнів, — докинув я, прагнучи пояснити йому, що коли вони співають — то півні, а не кури.

Боджа вискалився на мене, зітхнув і сказав:

— Так, але тобі конче треба уточнювати стать тих курей? Я тобі скільки разів казав не приплітати своє дурне захоплення тваринами у важливі…

Ікенна закрив йому рота.

— Ох, Боджо, коли ти вже навчишся розпізнавати важливе і поділишся з нами своїми ідеями? Ти витрачаєш час, лютуючи через козу й насідаючи на Бена через такий дріб’язок, як різниця між куркою й півнем.

— Гаразд, я пропоную схопити одну з них, убити й засмажити.

— Оце фатально! — вигукнув Ікенна, скорчивши роздратовану гримасу, ніби його от-от має знудити. — Але я не думаю, що з’їсти курча тої жінки буде доречно. І як ми його засмажимо? Якщо ми тут щось розпалимо, мама знатиме, вона нюхом почує. Тоді вона запідозрить, що ми його вкрали, а крадіжкою ми заробимо собі ще сильніших ударів батогом. Нікому з нас це не потрібно.

Ікенна ніколи не відмахувався від думки Боджі, належним чином її не обміркувавши. Між ними існувала взаємна повага. Я майже не бачив, щоб вони сварилися, тоді як на мої запитання відповідали «ні», «не так» або «неправильно». Боджа визнав його правоту, кілька разів кивнувши головою. Далі Обембе запропонував, щоб ми закидали двір тієї жінки камінням, сподіваючись, що котрийсь камінь влучить в одного з її синів, а тоді накивали п’ятами, перш ніж хтось вийде з двору.

— Неправильно думаєш, — сказав Боджа. — А що як котрийсь із її синів, отих великих голодних хлопців, що носять подраний одяг і мають біцепси, як у того Арнольда Шварценеґґера, впіймають нас і наб’ють? — Він показав рукою, як випинаються їхні дужі біцепси.

— Вони всиплють нам ще сильніше за батька, — докинув Ікенна.

— Так, — сказав Боджа. — Навіть уявити важко.

Ікенна згідно закивав. Тепер я залишився єдиним, хто ще нічого не запропонував.

— Бене, а ти що скажеш? — спитав Боджа.

Я ковтнув, і моє серце забилося швидше. Моя впевненість часто жухла, коли старші брати змушували мене приймати якесь рішення замість того, щоб вирішити за мене. Я ще думав, коли мій голос промовив незалежно від мене самого:

— У мене є одна думка.

— То кажи! — скомандував Ікенна.

— Гаразд, Іке, гаразд, я пропоную захопити одного з її півнів… — я прикипів очима до його обличчя. — І…

— Так? — сказав Ікенна. Вони всі навели на мене очі, ніби я став якоюсь сенсацією.

— Відрубати йому голову, — закінчив я.

Щойно я договорив, як Ікенна скричав:

— Оце справді фатально! — а Боджа, чиї очі раптом ніби здичавіли, заплескав у долоні.

Мої брати хвалили мене за ідею, джерелом якої стала казка, що її розповів нам у класі вчитель мови йоруба на початку чверті. У тій казці лихий хлопець у нападі люті знімає голови усім півням і куркам в околиці. Ми поспішили геть зі свого двору, тримаючи в голові найменш відкриту дорогу до будинку тієї жінки, і проминули невеликі кущі й лавку теслі, де нам довелося позакривати вуха долонями, щоб захистити їх від оглушливого звуку верстатів, що розпилювали деревину. Та жінка, Ія Іябо, жила в невеликому бунгало, що зовні було ідентичне нашому: невелика веранда, два вікна із жалюзі й сітками, прибитий до стіни лічильник електрики й подвійні двері, от тільки її огорожа була не з цегли й цементу, а з глини й землі. Ця огорожа в кількох місцях потріскалася від тривалого впливу сонця і була всіяна різними плямами й патьоками. Крізь гілля одного з дерев тягнувся від високовольтного стовпа до двору електричний кабель.

Ми намагалися почути бодай якісь ознаки життя, але Ікенна й Боджа невдовзі зробили висновок, що двір порожній. За командою Ікенни Обембе переліз через огорожу, ставши Ікенні на плече. Боджа рушив за ним, а ми з Ікенною залишилися стояти на сторожі. Щойно вони двоє залізли у двір, звідти почулося кукурікання й несамовите биття півневих крил, що наближалося до огорожі разом із тупотінням ніг моїх братів, які гналися за птахом. Це повторювалося кілька разів, аж поки ми почули, як Боджа сказав: «Тримай, тримай його, не відпускай!» — так само, як ми казали одне одному, коли наші гачки підсікали рибу під час риболовлі на Омі-Алі.

Почувши цей вигук, Ікенна ступив уперед, щоб видертися на огорожу й подивитися, чи впіймали вони півня, але зупинився просто перед нею. Він луною повторював слова Боджі: «Не відпускай, не відпускай». Коли він поставив ногу в дірку в огорожі, його сідниці визирнули з-над пояса штанів. Стара обмазка посипалася з паркана на землю, як пил. Закріпившись однією ногою, він підтягнувся вгору, тримаючись за верх огорожі. З-під його руки вигулькнув і відбіг подалі сцинк із гладеньким і блискучим барвистим тілом. Наполовину звісившись до двору, а наполовину залишившись на вулиці, Ікенна взяв у Боджі півня, повторюючи: «От молодець, от молодець!»

Ми повернулися до власного двору й пішли прямо до городу на задньому подвір’ї, що був завбільшки з чверть футбольного поля. Він був загороджений з усіх трьох боків бетонними блоками, два ряди яких позначали нашу межу із сусідами: з одного боку — з родиною Іґбафе, а з іншого — із сімейством Аґбаті. Третій бік, прямо проти нашого бунгало, позначав межу зі звалищем, на якому жила колонія свиней. З боку звалища, нависаючи над огорожею, росла папая, а мандаринове дерево — зазвичай густо вкрите листям під час дощового сезону — в усі часи стояло між огорожею і колодязем у дворі. Це дерево росло за якихось п’ятдесят метрів углиб двору від колодязя — глибокої ями в землі з бетонним коміром по краю. До бетону було приладнано металеву ляду, яку батько запирав на замок на час сухих сезонів, коли в Акуре пересихали колодязі й люди прокрадалися до нашого двору, щоб набрати води. З іншого боку двору до тієї частини огорожі, що розмежовувала нас із родиною Іґбафе, тулився невеликий город, у якому мати саджала помідори, кукурудзу й окру.

Боджа опустив скам’янілого півня на вибране місце й узяв ножа, якого Обембе приніс із нашої кухні. До нього приєднався Ікенна, і разом вони утримували півня на місці, геть байдужі до його гучного кукурікання. За мить усі ми дивилися, як ніж в руці Боджі рухається згори вниз із незвичною легкістю і пронизує півневу зморщену шию так, ніби Боджа не вперше користувався отак ножем, і наче йому на роду було написано використати його знову. Півень сіпнувся й забився, і ми усі разом міцно тримали його руками. Я поглянув через огорожу на верхній поверх двоповерхового будинку, з якого було видно увесь наш двір, і побачив діда Іґбафе, невисокого чоловіка, який перестав балакати після одного нещасного випадку за кілька років до того. Він сидів на чималій веранді перед дверима, що вели в будинок. Зазвичай він сидів там цілими днями і дуже часто ставав персонажем наших жартів.

Боджа відтяв півневі голову, залишивши замість неї биткий потік крові. Я відвернувся й знову поглянув на старого німого. Він здавався короткочасним і далеким явленням ангела, що нечутно змахував крилами й хотів про щось застерегти. Я не бачив, як півняча голова впала у невеличку ямку, що її викопав у ґрунті Ікенна, але дивився, як рвучко смикається тулуб півня, розбризкуючи навколо кров і здіймаючи крилами пилюку. Мої брати притисли його ще дужче, аж поки він нарешті поступово не затих. Тоді Боджа поніс безголове тіло в руці, а ми пішли з ним, не турбуючись про здивовані погляди кількох людей, і кров птаха позначала наш шлях. Боджа жбурнув мертвого півня через паркан, і той, пролітаючи в повітрі, розбризкав навсібіч іще більше крові. Щойно він зник з очей, ми відчули неабияке задоволення від помсти.

* * *

Однак страхітна метаморфоза Ікенни почалася не тоді. Вона почалася ще до батькового прочухана і навіть до того, як сусідка заскочила нас за риболовлею. Спочатку вона виявлялася через спроби змусити нас зненавидіти риболовлю, але вони залишалися безплідними, бо любов до того заняття текла тоді в наших судинах і жила в серцях. У своїх кволих спробах Ікенна витягнув із пам’яті все погане, що знав про річку, таке, чого ми ніколи на ній не бачили. Лише за кілька днів до того, як нас упіймала сусідка, він жалівся, що зарості навколо річки повні фекалій. І хоч жодного разу ми не бачили, щоб хтось таке робив, і навіть не відчували запаху, про який він нам затято товкмачив, ми з Боджею й Обембе не сперечалися з ним. Якось він сказав, що риба в Омі-Алі отруєна, і заборонив нам заносити її до себе в кімнату. Відповідно, ми почали тримати її в кімнаті, яку я ділив з Обембе. Ікенна навіть нарікав, що бачив людський скелет, що виднівся у водах Омі-Али, і що Соломон був поганою компанією. Він казав ці речі, ніби вони були новоздобутою незаперечною правдою, але пристрасть, що розвинулася в нас до риболовлі, стала мов замерзла рідина у пляшці, і розтопити її було нелегко. Не сказати, що ми не мали сумнівів щодо того, чи варто цим займатися, — ми всі їх мали. Боджа сердився, що річка мала і в ній водиться тільки «ні на що не годна» риба, Обембе турбувало, що риба робила в річці вночі, коли світла не було ані над, ані під водою. Нерідко він дивувався, як риба рухалася туди й сюди у непрозірній темряві, що вночі накривала річку покривалом. Я зневажав слабкість корюшок і пуголовків, бо вони так легко вмирали, навіть коли їх тримали в річковій воді! Від цієї їхньої тендітності я іноді ледь не плакав. Коли наступного дня після того, як нас упіймала сусідка, до нас постукав Соломон, Ікенна спочатку наполягав, щоб ми не ходили з ним до річки. Але коли він побачив, що ми, його брати, збираємося йти без нього, то приєднався до нас, забравши свою вудку з рук Боджі. Соломон і всі ми привітали його бравим вигуком: «Рибалка!»

Те, що поглинало Ікенну, було наче невтомний ворог, що засів у нього всередині й вичікував свого часу, поки ми придумували й утілювали свою помсту проти Ії Іябо. Це почалося того дня, коли Ікенна обірвав свої зв’язки зі мною й Обембе, залишивши при собі тільки Боджу. Вони вигнали нас із Обембе зі своєї кімнати й заборонили приєднуватися до них на новому футбольному майданчику, котрий знайшли за тиждень після шмагання. Ми з Обембе прагнули їхнього товариства і щовечора дарма чекали їхнього повернення й журилися за нашим братерством, що нібито розчинялося й зникало. Але минали дні, і нам почало здаватися, ніби Ікенна позбувся болячки в горлі, нарешті викашлявши нас геть, як людина, що прочищає забиті дихальні ходи.

Приблизно тоді ж Ікенна та Боджа напали на одного з дітей містера Аґбаті, нашого сусіда через паркан, котрий мав розгойдану вантажівку, відому під іменем «Аргентина» через напис «Народилася і зросла в Аргентині», виведений на її розмальованому боці. Через свою старечу недужість вантажівка заводилася з оглушливим ревом, часто деренчала на весь район і будила всіх, хто ще спав у найперші години ранку. Це призвело до кількох скарг і сварок. З одного з таких заворушень містер Аґбаті виніс набряк на голові, що так і не зійшов після того як одна із сусідок угріла його підошвою черевика. Відтоді містер Аґбаті почав посилати когось із дітей попередити сусідів, що він зараз заводитиме машину. Діти по кілька разів стукали у двері чи ворота всіх сусідів і оголошували: «Агов, татко зараз заводитиме Аргентину!» — і бігли до наступного будинку. Того ранку Ікенна, який ставав дедалі войовничішим і роздратованішим, побив старшу сусідську дитину, назвавши хлопця «докучаєм», словом, яким батько часто характеризував когось, хто видавав зайвий шум.

Пізніше того ж дня, після того як ми повернулися зі школи й поїли, вони з Боджею пішли на футбольне поле, а ми з Обембе лишилися вдома, бо нам було заказано йти з ними. Ми дивилися телевізор, і не встигла закінчитися одна передача — про чоловіка, який вирішував сімейні сварки, — як вони повернулися. Їх не було десь півгодини. Коли вони поквапливо проскакували до своєї кімнати, я побачив, що обличчя Ікенни замурзане землею, верхня губа перетворилася на напухлий м’якуш, а на футболці із прізвищем «Окоча» і номером 10, написаними на спині, виднілися плями крові. Щойно вони зачинили двері, ми з Обембе побігли до своєї кімнати й поставали коло стіни, щоб попідслухувати їхню розмову й дізнатися, що сталось. Спочатку ми чули тільки, як відчиняються й зачиняються дверцята шафи, а ще звук їхніх кроків по затертому килимі. Минуло чимало часу, перш ніж ми вловили слова:

— Якби я не був певен, що коли вступлю в бійку, то Натан і Сеґун теж вступлять і задавлять нас числом, то я б допоміг, — почувся голос Боджі, який продовжував: — Якби ж то я не знав, що вони втрутяться, якби ж то я не знав…

Після цієї заяви ноги затупотіли килимом, а тоді Боджа продовжив:

— Але він тебе й не сильно побив, той хробак. Йому просто пощастило… — він замовк, ніби шукав потрібні слова, — зробити… оце.

— Ти не бився за мене! — раптом вибухнув Ікенна. — Ні! Ти стояв поряд і дивився. Навіть не намагайся заперечувати.

— Я міг би… — почав говорити Боджа після короткої паузи, урвавши тишу.

— Але не став! — закричав Ікенна. — Ти просто стояв!

Це вже було досить голосно, щоб мати вийшла зі своєї кімнати. Того дня вона не пішла на роботу, бо на Нкем напала діарея. Мати зіпнулася на ноги, проляпала підлогою в своїх човганцях і постукала до них у двері.

— Що там коїться, чого ви кричите?

— Мамо, ми хочемо поспати, — сказав Боджа.

— І тому не відчиняєте двері? — спитала вона, а коли ніхто не відповів, додала: — Чого це ви були розкричалися?

— Нічого, — різко відповів Ікенна.

— Вам же краще, щоб то й справді було «нічого», — сказала мати. — Вам же краще.

Її човганці знову ритмічно проляпали підлогою, і вона повернулася до своєї кімнати.

* * *

Наступного дня Ікенна й Боджа не пішли гуляти після школи, а залишилися у своїй кімнаті. Прагнучи скористатися ситуацією і знову почати з ними спілкуватися, ми з Обембе вхопилися за можливість витягнути їх до вітальні за допомоги телепередачі, що особливо подобалася Ікенні. Вони обидва не дивилися телевізор відтоді, як сусідка заскочила нас біля Омі-Али, й Обембе постійно страждав і сумував за тими днями, коли ми з буйними веселощами разом дивилися свої улюблені програми: «Аґбала Ове», йорубську мильну оперу, та австралійську драму «Кенгуру Скіппі». Обембе весь час хотів покликати їх, коли йшла одна з цих програм, але страх того, що він може їх цим роздратувати, зупиняв його. Однак того дня, через те що він дійшов до відчаю, а ще тому, що Скіппі був улюбленцем Ікенни, Обембе спершу нахилився вперед, щоб зазирнути до їхньої кімнати крізь щілину й побачити братів. А тоді, наклавши на себе хрест і нечутно поворухнувши губами під слова «В ім’я Отця, Сина і Святого Духа», він почав крокувати кімнатою й наспівувати пісню з цього серіалу:

Скіппі, Скіппі, Скіппі, степовий кенгуру,

Скіппі, Скіппі, Скіппі, завжди вірний друг.

Під час тих похмурих днів нашого з братами розмежування Обембе багато разів казав мені, що хоче покласти край цій розлуці, але я завжди попереджав його, що він може накликати на себе їхній гнів, і щоразу мені вдавалося переконати його нічого не робити. Тож коли він завів ту пісеньку, я почав боятися за нього.

— Не треба, Обе, вони тебе битимуть, — сказав я, роблячи йому знаки припинити.

Дія моїх благань тривала не довше за раптовий щипок, що привертає лиш дрібку уваги. Він замовк і кинув на мене довгий погляд, ніби не був певен, що правильно мене почув. А тоді похитав головою і продовжив: «Скіппі, Скіппі, Скіппі, степовий кенгуру…»

Коли ручка дверей до кімнати моїх братів сіпнулася, він урвав свій спів. Ікенна з’явився у вітальні, пройшов повз мене до крісла й сів у нього. Обембе завмер, мов статуя, так і лишився стояти під обрамленим фото Ннене, батькової матері, яка тримала на руках новонародженого Ікенну в 1981 році. Він довго не рухався з місця, ніби його прикріпили до стіни. За Ікенною з кімнати вийшов Боджа й теж сів.

Кенгуру Скіппі щойно бився з гримучою змією, демонструючи дивовижні стрибки щоразу, коли змій кидався, аби вжалити його своїм отруйним язиком, і тепер кенгуру лизав свої лапи.

— Ох, ненавиджу коли той тупий Скіппі так набридливо вилизується! — скипів Ікенна.

— Він щойно бився зі змією, — сказав Обембе. — Треба було бачити, як він…

— Тебе хтось питав? — гаркнув Ікенна, підриваючись на ноги. — Скажи, тебе хтось питав?

Він зі злості копнув переставного пластикового стільця Нкем так, що той полетів у великий стелаж, в якому містилися телевізор, відеоплеєр і телефон. Скляна рамка з фотографією батька, тоді молодого клерка Центрального банку Нігерії, полетіла за шафу й розбилася на шматочки.

— Тебе хтось питав? — втретє повторив Ікенна, не звертаючи уваги на долю дорогоцінного батькового портрета. Він натиснув червону кнопку на телевізорі, і екран потух.

— Oya, ану женіть усі до своїх кімнат! — закричав він.

Ми з Обембе захекано забігли до своєї і вже звідти почули, як Ікенна сказав:

— Боджо, чого це ти й досі тут? Я сказав «усі».

— Як, Іке, і я також? — здивовано спитав Боджа.

— Так, я ж сказав, що всі — всі!

Тишу перервав звук ніг Боджі, коли той виходив з кімнати, після чого почувся ще гуп дверима їхньої кімнати. Коли він пішов, Ікенна увімкнув телевізор і сів його дивитися — сам.

З часом я почав думати, що саме тут з’явився початок лінії, що пролягла між Ікенною і Боджею, хоча раніше їх не розділяла навіть крапка. Ця лінія змінила стрій наших життів і потягла за собою перехідні часи, під час яких від люті горіли черепи й вибухали безодні. Вони перестали розмовляти. Боджу було звергнуто до самісінького низу, як упалого ангела, і приземлився він там, де ми з Обембе були приречені перебувати вже давно.

* * *

У ті дні початку метаморфоз, що відбувалися з Ікенною, ми всі сподівалися, що стиснута в кулак долоня, яка тримала його серце, дуже скоро розтиснеться знову. Та дні котилися один за одним, а Ікенна віддалявся від нас щодалі більше. Приблизно за тиждень після запальної сварки він ударив Боджу. Коли це сталося, ми з Обембе сиділи у своїй кімнаті, тому що почали уникати вітальні, якщо там сидів Ікенна, але Боджа часто залишався там із ним. Певно, саме гнів Ікенни через таку впертість і спричинив ту сварку. Я тільки й почув, що звуки ударів і їхні голоси — вони сварилися й лаяли один одного. Це сталося в суботу, і мати, котра вже не ходила щосуботи працювати, дрімала собі вдома. Але почувши гамір, вона вбігла до вітальні, закутана від грудей до колін, тому що годувала Нкем, яка перед тим розплакалася. Спершу мати спробувала розняти бійку наказом зупинитися, але хлопці не звернули уваги на її слова. Вона кинулася в гущу й розтягла їх у різні боки, ставши між ними, однак Боджа продовжував тримати Ікенну за футболку на знак того, що не здається. Аж тут Ікенна спробував звільнитися і так несамовито сіпнув Боджу за руку, що випадково потягнув і материну раппу, в яку та була закутана, і оголив її до спіднього.

— Ewooh! — зойкнула мати. — Ви що, хочете накликати на себе прокляття? Дивіться, що ви наробили — розхристали мене догола! Ви знаєте, що це значить — бачити мою наготу? Ви знаєте, що це святотатство — alu? — Вона знову зав’язала раппу на грудях. — Я розповім усе Еме від «а» до «я», будьте певні.

Вона клацнула на них обох пальцями, а вони стояли порізно, досі намагаючись відсапатися.

— А тепер скажи мені, Ікенно, що він тобі такого зробив? Чого ви билися?

Ікенна скинув із себе футболку і зашипів. Я скам’янів на місці. Шипіти на старшого в культурі іґбо означало вияв непокори, який просто так не спускають.

— Що, Ікенно?

— Ет, мамо, — сказав Ікенна.

— Ти що, зашипів на мене? — мати спочатку сказала це англійською, а тоді, склавши руки на грудях, повторила: — Obu mu ka ighi na’a ma lu osu?

Ікенна не відповів. Він підійшов до крісла, в якому сидів перед бійкою, підібрав футболку й пішов до своєї кімнати. При цьому так гепнув дверима, що жалюзі у вітальні захиталися. Мати, ніби оглушена цією нахабною образою — вийти геть, не договоривши з нею, — тепер стояла, прикипівши очима до дверей, і її лють досягла вершини. Вона вже хотіла була увійти в кімнату й провчити Ікенну, коли побачила розбиту губу Боджі. Він прикладав сорочку, вкриту багряними плямами, до скривавлених губів.

— Це він тобі таке зробив? — спитала мати.

Боджа кивнув. Його очі були червоні й повні затамованих сліз, які він утримував від пролиття тільки через те, що знав — це означатиме, що його побили. Ми з братами рідко плакали, коли билися, навіть якщо нам доводилося отримувати дуже болючі удари по найчутливіших місцях. Ми завжди намагалися затамувати сльози, поки не сховаємося від усіх сторонніх очей. Аж тоді ми випускали їх назовні, і іноді довго не в силах були спинитися.

— Відповідай! — прикрикнула на нього мати. — Чи ти оглух?

— Так, мамо, це він зробив.

— Onye — хто? Ікенна таке зробив?

Боджа кивнув у відповідь, не відводячи очей від заляпаної кров’ю сорочки у своїх руках. Мати підійшла до нього ближче і спробувала торкнутися пораненої губи, та Боджа аж смикнувся від болю. Вона відступила назад, роздивляючись рану.

— Ти сказав, що це зробив Ікенна? — спитала вона знову, ніби Боджа не відповів минулого разу.

— Так, мамо, — сказав Боджа.

Вона знову зав’язала свою раппу, цього разу міцніше, рішуче покрокувала до дверей і почала гупати в них, гукаючи на Ікенну, щоб той відчинив. Не дочекавшись відповіді, вона почала голосно погрожувати, пересипаючи слова цмоканням, щоб додати сказаному значущості.

— Ікенно, якщо ти зараз же не відчиниш ці двері, я покажу тобі, що я твоя мати, і що ти з’явився у мене з-поміж ніг.

Тепер, коли вона пригрозила йому цмоканням, їй не довелося довго чекати, поки двері відчиняться. Вона накинулася на нього, і за мить почався обмін ляпасів на істерики. Ікенна тримався на диво зухвало. Він приймав кожен удар з обуренням і навіть погрожував ударити у відповідь, ще більше її розлютивши. Мати дала йому ще кілька ляпасів. Він зухвало кричав і голосно жалівся, що вона його ненавидить, адже вона ніяк не покарала Боджу за провокацію, що й призвела до тієї бійки. Врешті-решт він штовхнув її на підлогу й вибіг зі своєї кімнати. Мати погналася за ним, і її раппа при цьому знову розмоталася. Але на той час, коли вона дісталася вітальні, його там уже не було. Вона зібрала раппу, щоб знову прикрити груди.

— Нехай мене чують небо й земля, — заприсяглася вона й торкнулася язиком кінчика вказівного пальця. — Ікенно, ти не їстимеш у цьому будинку, допоки не повернеться батько. Мені все одно, де ти їстимеш, але не в цьому домі. — Сльози здушили її слова. — Не в цьому домі, не раніше, ніж Еме повернеться звідти, де він зараз. Ти тут не їстимеш.

Вона говорила до тих із нас, хто зібрався у вітальні, а також до інших, можливо, до сусідів, які, певно, слухали, що коїться, через населену ящірками огорожу. Тому що Ікенна зник. Мабуть, він перейшов на інший бік вулиці й подався на північ до Сабо, уздовж ґрунтової дороги, що вела до іншої частини міста, де пагорби здіймалися над трьома школами, кінотеатром у хирлявій будівлі й великою мечеттю, звідки муедзин щодня через могутні гучномовці закликав на молитву. Ікенна того дня не повернувся і так нікому й не розповів, де спав тієї ночі.

Мати увесь вечір крокувала будинком, схвильовано чекаючи, поки Ікенна постукає у вхідні двері. Коли ж їй опівночі довелося зачинити ворота заради безпеки — у ті дні в Акуре часто траплялися збройні пограбування — вона сіла з ключами в руці чекати коло дверей. Вона порозганяла нас по кімнатах спати, і тільки Боджа залишався у вітальні, бо не міг увійти до своєї кімнати, боячись Ікенни. Ми з Обембе теж не спали, а прислухалися до матері зі своїх ліжок. Тієї ночі вона багато разів виходила надвір — їй здавалося, що хтось постукав у ворота, але щоразу поверталася до будинку сама. Мати ледве могла присісти. А коли згодом почалася злива, вона зателефонувала батькові, але численні дзвінки залишилися без відповіді. Поки в телефоні повторювалися звуки «пуу-пуу, пуу-пуу», я намагався уявити батька, який сидить з окулярами на носі десь у чужому будинку в небезпечному місті й читає «Ґардіан» або «Триб’юн». Та цю картину в моїй уяві топила статична тиша у слухавці, після настання якої мати клала її назад.

Я не пам’ятаю, коли нарешті заснув, але скоро я побачив нас із братами в нашому селі Амано, біля Умуахії. Ми грали понад берегом у футбол два на два, коли Боджа раптом копнув м’яча на пішохідний місток, що колись був єдиним способом перейти річку. Під час нігерійської Громадянської війни солдати Біафри нашвидку спорудили його як запасний на випадок вторгнення нігерійського війська. Він був захований у лісі. Пішохідний міст було зібрано з дерев’яних планок, скріплених мотками іржавого дроту й товстих мотузок. На ньому не було поруччя, за яке можна було б триматися. Дно ділянки тієї річки, що текла під мостом, було вкрите камінням. Валуни й камені, що дотяглися сюди з горбистої ділянки лісу, були ледь вкриті водою. Ікенна не роздумуючи вибіг на місток і за мить уже стояв на його середині. Але підібравши м’яча, він раптом зрозумів, що потрапив у небезпеку. Поки він стривожено дивився у прірву під собою, та прірва годувала його очі видіннями смерті від падіння, яке закінчиться фатальним зіткненням із валунами. Зненацька захоплений страхом, він закричав: «Допоможіть! Допоможіть!» Ми, так само налякані, почали гукати до нього: «Іке, ходи, ходи сюди!» Послухавшись наших благань, він розвів руки врізнобіч, впустивши м’яча в бистрину, і повільно рушив у наш бік такою ходою, ніби переходив убрід болото. Поки він ішов, небезпечно хитаючись у боки, планки мосту, підточені віком і гниллю, затріщали, і місток розломився надвоє. Ікенна зразу полетів униз разом із поламаними дошками, уривками металу й голосними воланнями про допомогу. Він ще продовжував падати, коли я, рвучко прокинувшись, почув голос матері, котра розпікала Ікенну за те, що він наразив своє життя на небезпеку, переночувавши на вулиці й повернувшись промоклим і недужим. Якось я чув, що серце розсердженої людини не б’ється жваво, а так, наче набрякає й розбухає, як повітряна кулька, але зрештою таки здувається. Так було і з моїм братом, бо на ранок, почувши його голос, я вибіг до вітальні й на власні очі побачив, що він повернувся мокрий, безпомічний і вражений застудою.

* * *

З кожним днем Ікенна віддалявся від нас дедалі більше. У ті дні ми майже не бачилися. Його існування звелося до мінімуму пересування будинком, звуків його надмірно удаваного кашлю та радіо, яке він вмикав так гучно, що мати просила прикрутити звук, коли була вдома. Іноді я бачив, як він, зазвичай поспіхом, ненадовго виходив з дому, і мені жодного разу не вдавалося побачити його обличчя. Наступного разу я угледів його того тижня, коли він вийшов із кімнати подивитися футбол. Напередодні ввечері Девід занедужав, і його вирвало вечерею. Того дня мати не ходила до своєї крамниці на міському ринку, а сиділа вдома з Девідом. Ми з братами дивилися матч після школи, поки мати поралася біля Девіда у своїй кімнаті. Ікенна, який не міг утриматися від перегляду футболу, але також не міг і відіслати нас до своїх кімнат, бо мати була вдома, виліз на обідній стіл і сидів там тихо, як олень. Наприкінці перерви між таймами мати вийшла до вітальні з 10-найровою купюрою й сказала:

— Ви двоє, підіть і купіть Девідові ліків.

Хоч і не назвавши імен, вона вочевидь звернулася до Ікенни й Боджі — це їх вона посилала по щось за межі будинку, бо вони були старші. Але коли вона договорила, жоден з них не поворухнувся й на дюйм. Це приголомшило матір.

— Мамо, хіба я в тебе єдина дитина? — сказав Ікенна, потираючи підборіддя в тому місці, де проростає його борода, як розповідав Обембе. Хоч я на той час її ще не помітив, але не сумнівався в його словах. Ікенні вже виповнилося п’ятнадцять, і в моїх очах він був цілком дорослим і здатним відростити бороду чоловіком. Однак думка про його дорослішання прийшла із сильним побоюванням, що коли він виросте, то відокремиться від нас, поїде до коледжу чи просто піде з дому. Однак ця думка тоді так і не сформувалася повністю. Вона висіла в моїй голові, як акробат з телевізора, що, зробивши феноменальний стрибок, залишався — коли хтось натискав кнопку паузи — висіти в повітрі, не здатний завершити трюк.

— Що? — спитала мати.

— Ти можеш послати когось іншого? Чого це завжди мушу бути я? Я втомився і не хочу нікуди йти.

— Ви з Боджею підете й принесете їх, хочете ви йти чи ні. Inugo — Чули мене?

Ікенна опустив очі на мить гарячкового міркування, а тоді, похитавши головою, сказав:

— Гаразд, якщо ти стоїш на тому, що я мушу піти, я піду, але сам.

Він підвівся й зробив крок уперед, щоб узяти гроші, але мати прибрала купюру, сховавши її в кулаці. Це вразило Ікенну.

— Хіба ти не даси мені грошей, щоб я міг піти? — спитав він.

— Стривай, дай спитати дещо. Що тобі заподіяв твій брат? Я справді хочу знати, справді.

— Нічого! — закричав Ікенна. — Нічого, мамо, все добре. Просто дай мені гроші й відпусти.

— Я говорю не про тебе, а про твої стосунки з братом. Подивися на губу Боджі, — вона показала на рану Боджі, що зараз уже майже зажила. — Подивися, що ти з ним зробив, що ти зробив зі своїм кровним братом…

— Та дай уже ті гроші, та я піду! — проревів Ікенна й простягнув руку.

Але мати незворушно продовжувала говорити, тож вони якусь мить змагалися, випустивши на волю потік слів, що виривався з них обох:

— Nwanne gi ye mu n hulu ego nwa anra ih nhulu ka mu ga ba — Твоїм братом дай мені який ссав гроші ті самі груди й відпусти що й ти мене!

— Дай мені гроші, і я піду! — прокричав Ікенна ще голосніше, ніби кожне слово матері, що впліталося у його власні слова, гнівило його дедалі сильніше, але мати відповіла тихими цмоками й монотонним хитанням голови.

— Просто дай гроші, і я піду сам, — сказав Ікенна більш стриманим голосом. — Благаю тебе, будь ласка, просто дай мені гроші.

— Нехай твої губи грім поб’є, Ікенно! Chinekem eh! Боже мій! Відколи це ти почав зогризатися проти мене, га, Ікенно?

— А зараз я тобі що зробив? — вигукнув Ікенна й почав люто гупати ногами об підлогу. — Що це таке? Чого ти завжди до мене прискіпуєшся? Що я тобі зробив, жінко? Чого ти не даси мені спокій?

Ми сиділи, вражені — як і мати — його зверненням до неї, нашої матері, до якої він звернувся «жінко».

— Ікенно, чи це справді ти? — спитала вона приглушеним голосом, вказуючи на нього пальцем. — Це ти, каченя, що намагається бити крилами, як півень? Це ти? — Але поки вона говорила, Ікенна рвонув до дверей. Мати дивилася, як він відчиняє їх, а тоді клацнула пальцями й підвищила голос йому навздогін: — От зажди, поки батько зателефонує, я розкажу йому, яким ти став. Не хвилюйся, хай він тільки повернеться.

Ікенна зашипів, а тоді — у вияві нахабного виклику, що не мав прецедентів у нашому домі, — вискочив з будинку, із силою грюкнувши за собою дверима. Ніби для того, щоб наголосити, що саме відбулося, на вулиці несамовито й довго просигналила машина, а коли вона нарешті затихла, той виск відізвався в моїй голові луною, і вона ще виразніше підкреслила нечуваність Ікенниної непокори.

Мати всілася в одне з крісел, а шок і злість міцно стисли її серце, і вона відчайдушно зашепотіла щось сама до себе, зчепивши руки на грудях.

— Він виріс, Ікенна виростив собі роги.

Мене зворушив її відчай. Здавалося, ніби якась частина її тіла, якої вона звикла торкатися, зненацька вкрилася колючками, і кожна спроба торкнутися її тепер закінчувалася кров’ю.

— Мамо, — покликав її Обембе.

— Ох, Nnam — батьку мій, — озвалася вона.

— Дай гроші мені, — сказав Обембе. — Я піду й принесу ліків, а Бен може піти зі мною. Я не боюся.

Вона глянула на нього й кивнула, а в її очах засвітилася усмішка.

— Дякую тобі, Обе, — сказала вона. — Але вже темно, тож нехай з тобою піде Боджа. І ходіть мені обережно.

— Я теж піду, — сказав я, підводячись, щоб узяти одяг.

— Ні, Бене, — сказала мати. — Посидь зі мною. Двох вистачить.

У тому стані думок, який розвинувся в мене внаслідок зламу в нашому житті, я часто пригадую фразу «Двох вистачить» як провісницю тих подій, що стануться з нашою родиною впродовж кількох тижнів після того дня. Я сидів коло матері й Обембе і міркував над тим, як змінився Ікенна. Я ніколи не бачив, щоб він був грубий до матері, бо несказанно її любив. З нас усіх він був найбільше на неї схожий. Від неї він успадкував свій колір тропічних термітників. У цій частині Африки заміжніх жінок часто називали ім’ям їхньої першої дитини. Відповідно, матір здебільшого знали під іменами Мама Іке або Адаку. Ікенна раніше за всіх нас почав насолоджуватися тією турботою, яку вона дарувала своїм дітям. Саме в його колисці ми всі лежали за кілька років. Ми всі успадкували його коробочки з ліками й засобами для догляду за дитиною. У минулому він стояв на материному боці проти будь-кого — навіть проти батька. Іноді, коли ми робили щось усупереч материним словам, він карав нас ще до того, як вона встигала про це дізнатися. Їхнє партнерство давало втіху батькові, який бачив, що про нас є кому подбати навіть за його відсутності. Невелике заглиблення на безіменному пальці батькової руки було шрамом від укусу Ікенни. За кілька років до мого народження батько вдарив матір у нападі люті. Ікенна метнувся до нього й укусив за палець, одразу закінчивши сварку.

5

Метаморфоза

кенна проходив стадію метаморфози.

Процесу, що змінював життя й не зупинявся ані на день. Він закрився від решти нас, але, переставши бути доступним, почав залишати руйнівні сліди своєї присутності в домівці, роблячи таке, що мало тривалий вплив на наші життя. Один такий інцидент стався на початку наступного тижня після конфронтації з матір’ю. То був день батьківських зборів, тож нас відпустили додому раніше, щоби батьки мали більше часу поговорити з усіма вчителями. Ікенна залишився сам у своїй кімнаті, тоді як ми з Боджею й Обембе сиділи в нашій та грали в карти. День випав особливо спекотний, тож ми, голі до пояса, сиділи на килимі. Почувши, як прочинилися й зачинилися двері до його кімнати, Боджа сказав:

— Це Іке кудись вийшов.

А за мить ми почули, як розчинялися й зачинялися двері з вітальні надвір. Ми два дні не бачили Ікенну, бо його майже не бувало вдома, а як і був, то не виходив зі своєї кімнати, а коли він там сидів, то ніхто, навіть Боджа, з яким він ту кімнату ділив, туди не заходив. Відколи вони з Ікенною востаннє побилися, Боджа зберігав пильність, тому що мати попросила його триматися від Ікенни осторонь, поки не повернеться батько й не нажене злих духів, що заволоділи ним. Тож Боджа здебільшого лишався з нами, заходячи до своєї кімнати тільки тоді, коли був певен, що Ікенни там немає. Він підвівся з підлоги, щоб швидко взяти звідти кілька потрібних йому речей, а ми з Обембе сиділи й чекали на нього, щоб продовжити гру. Щойно він вийшов, ми з Обембе почули його крик:

— Mogbe! — То був крик розпачу мовою йоруба. Ми повибігали з кімнати, а Боджа почав гукати: — Календар М.К.О.! Календар М.К.О.!

— Що, що? — спитали ми з Обембе, кидаючись до вітальні. Аж раптом усе побачили на власні очі.

Наш дорогоцінний календар М.К.О. був подертий на клапті й старанно знищений. Я спершу не міг у це повірити, тож кинув погляд на стіну, де він завжди висів, але побачив там тільки чистіший, ясніший і ледь не блискучий порожній квадрат із трохи розмазаними краями в тих місцях, де була наліплена липка стрічка. Побачене нажахало мене, мій мозок не міг цього осягнути, бо календар М.К.О. був не просто календарем. Історія про походження цього календаря була історією нашого найвищого здобутку. Ми завжди з неабиякою гордістю її згадували. Стояла середина березня 1993 року, розпал президентської передвиборної кампанії. Одного ранку ми прийшли до школи, а дзвін уже закінчував калатати свій ранковий сигнал до зборів, тож ми швидко влилися до гурту гамірних школярів, які поступово шикувалися в ряди й колони разом зі своїми класами на майданчику для збору. Я стояв у рядах підготовки, Обембе — у шерензі першого класу, Боджа — четвертого, а Ікенна — п’ятого, передостаннього біля паркану. Щойно всі вишикувалися, почалися ранкові збори. Школярі проспівали ранкові псалми, вознесли молитву Богові й заспівали нігерійський гімн. Після того завуч, містер Лоуренс, вийшов на подіум і розкрив великий шкільний журнал відвідуваності. Тоді він за допомоги мікрофона почав вигукувати прізвища учнів. Коли він називав ім’я і прізвище, ми по черзі викрикували: «Присутній, сер!», одночасно піднімаючи руку. Отак він проводив переклик з усіма чотирма сотнями учнів школи. Коли містер Лоуренс дійшов до четвертого класу й вигукнув перше ім’я, «Боджанонімеокпу Альфред Аґву», школярі вибухнули реготом.

— Батькам своїм на горе смійтеся! — вигукнув Боджа, піднявши вгору обидві руки й розвівши пальці, щоб показати учням ваку — жест прокльону.

Це заглушило в натовпі школярів увесь сміх, і вони завмерли. Ніхто не рухався, ніхто не сказав ані слова, почулося лише кілька бурмотінь, що швидко стихли. Навіть страшний містер Лоуренс, єдина відома мені людина, яка шмагала сильніше за батька, якого майже ніколи не бачили без канчука, здавалося, був вражений і на якусь мить втратив змогу рухатися. Того ранку Боджу розлютили ще до того, як ми прийшли до школи. Його присоромило, що батько попросив його винести надвір матрац, якого Боджа намочив уві сні. Це могло стати причиною того, що він зробив, коли містер Лоуренс вигукнув його ім’я, бо учні часто сміялися, коли містер Лоуренс із народу йоруба силкувався правильно вимовити повне іґбійське ім’я Боджі. Знаючи про цю нездатність містера Лоуренса, Боджа звик до його набору приблизних омофонів, котрі, як до настрою, змінювалися від абсолютно недоладного «Боджанонокву» до абсолютно сміховинного «Боджанолуку» — останнє сам Боджа часто згадував, а, бувало, ще й хвалився, кажучи, що він особа настільки грізна, що його ім’я звичайна людина й не вимовить — як ім’я якогось бога. Боджа часто веселився в такі моменти, і до того ранку ніколи не нарікав.

Директриса вийшла до кафедри, а містер Лоуренс приголомшено відступив назад. Переходячи з його рук до її, мегафон протяжно завищав.

— Хто промовив ці слова на подвір’ї початкової й середньої школи Омотайо, славетного християнського закладу, збудованого й заснованого на слові Божому? — сказала директриса.

Мене охопив страх перед неминучим і суворим покаранням, яке Боджа мав отримати за свій вчинок — певно, його мали відшмагати чи загадати виконати якусь «роботу», що могло означати «підмести усю територію школи» або «виполоти бур’яни перед фасадом школи голими руками». Я намагався впіймати погляд Обембе, який стояв за дві шеренги від мене, але він не зводив очей з Боджі.

— Хто це сказав, я питаю? — знову прогримів голос директриси.

— Це я, матінко, — відповів знайомий голос.

— І хто ти? — спитала вона трохи тихіше.

— Боджа.

Запала коротка пауза, після якої з мегафона рознісся голос директриси:

— Йди сюди.

Поки Боджа йшов до кафедри, Ікенна вибіг наперед, став перед ним й голосно закричав:

— Ні, матінко, це несправедливо! Що він зробив? Що? Якщо ви хочете покарати його, то мусите покарати й усіх тих, хто над ним сміявся. Чого ви дозволили їм реготати й насміхатися над ним?

Тиша, що запала після цих сміливих і викличних слів Ікенни й Боджі, на мить здалася священною. Мегафон у руках директриси легенько затремтів, а тоді упав на землю, пронизливо вискнувши. Вона підняла його, поклала на кафедру й відступила.

— Коли вже так, — знову підвищив голос Ікенна, перекрикуючи гамір зграї птахів, що саме летіли в небі до пагорбів, — то це нечесно. Ми радше покинемо вашу школу, ніж терпітимемо несправедливі покарання. Ми з усіма братами підемо звідси. Просто зараз. Окрім цієї школи, є багато інших, які дадуть нам кращу західну освіту. Татко більше не платитиме вам купу грошей.

Я досі бережу цей яскравий спогад, ті непевні переступання ніг містера Лоуренса, коли він потягнувся до довгого ціпка, а директриса жестом спинила його. Однак нехай би вона й дозволила йому зробити своє, він навряд чи зміг би встигнути за Ікенною і Боджею, які покрокували крізь ряди учнів, що легко розступалися перед ними, хоч учні, як і вчителі, позаклякали від страху. Тоді наші старші брати вхопили мене й Обембе за руки, і ми побігли геть зі школи.

Ми не могли йти прямо додому, тому що мати саме народила Девіда і видужувала вдома. Ікенна сказав, що вона хвилюватиметься, якщо ми повернемося додому за якусь годину після того, як пішли до школи. Ми зайшли в глухий кут, який здебільшого заріс травою, з якої стирчали стовпчики з написами «Ця земля належить такому й такому, не заходити». Ми зупинилися перед фасадом напівзведеного покинутого будинку. Розкидана цегла й осілі піраміди піску були геть усі всипані чимось дуже схожим на собаче лайно. Ми увійшли до будівлі й посідали на вимощеній частині підлоги з дахом — у місці, яке, міркував Обембе, мало стати вітальнею.

— Якби ви тільки бачили обличчя директрисиної доньки, — сказав Боджа.

Ми передражнювали вчителів та учнів і без угаву розповідали одне одному, що допіру зробили, прикрашаючи історію, щоб зробити її більш кінематографічною.

Ми просиділи там із тридцять хвилин, балакаючи про те, що сталося в школі, коли раптом нашу увагу привернув далекий шум, що поволі дужчав. Ми побачили, як здалеку повільно наближається вантажівка «бедфорд». Вона була вкрита плакатами з портретом Вождя М.К.О. Абіоли, кандидата у президенти від Соціально-демократичної партії (СДП). Вантажівка везла повен кузов людей і аж гула від голосів, що співали пісню, яка цими днями часто лунала по телевізору — пісня, в якій М.К.О. називався «саме тією людиною». Люди співали, били в барабани, а двоє з них — чоловіки у білих футболках із фотографіями М.К.О. — також грали на сурмах. Спостерігачі виходили з будинків, сараїв і крамниць уздовж всієї вулиці, хтось виглядав із вікон. Проминаючи вулицю, дехто з тієї групи вилізав із вантажівки й роздавав плакати. Ікенні, котрий виступив їм назустріч, тоді як ми трималися позаду, вони дали невеликого плакатика з усміхненим обличчям М.К.О., який стояв поряд із білим конем, а з правого кутка плаката спускалися слова «Надія’93 — прощання з бідністю».

— А чого б і нам не піти за цією групою й не побачити М.К.О.? — раптом сказав Боджа. — Якщо він після виборів стане президентом, ми довіку зможемо вихвалятися тим, що зустрічалися з Президентом Нігерії!

— Ох, це правда. Але якщо ми підемо за ними у своїй шкільній формі, — міркував Ікенна, — то вони, певно, відішлють нас геть. Усі чудово знають, що зараз ще рано, і навряд чи уроки скінчилися.

— Якщо вони так скажуть, ми відповімо, що втекли зі школи, аби їх побачити, — запропонував Боджа.

— Так, так, — погодився Ікенна. — Тоді вони нас поважатимуть ще більше.

— Що, як ми підемо за ними на відстані, сусіднім кварталом? — сказав Боджа. Він побачив схвальний кивок Ікенни й продовжив: — Так ми зможемо уникнути халепи й усе-таки побачити М.К.О.

Ми вхопилися за цю ідею й пішли вулицею, обігнувши велику церкву й район, де жили північники. За поворотом до провулка, де була чимала бойня, висів густий запах. Проминаючи її, ми почули, як ножі клацають об точила й сокири стукають об дошки, на яких рубали м’ясо, і як голоси покупців та м’ясників поступово наростають разом із тим клацанням і стукотінням. За ворітьми бойні двоє чоловіків стояли на колінах на килимку, схилившись у молитві. Третій стояв за кілька метрів від цих двох і вмивався водою з маленького пластикового чайничка, що він тримав у руці. Ми перейшли дорогу, проминули власний район і побачили коло наших воріт чоловіка і жінку. Вони прикипіли очима до книжки, яку жінка тримала в руці. Ми промчали далі, скрадливо зиркаючи навколо, аби пересвідчитися, що жоден із сусідів нас не побачив, та вулиця здавалася геть покинутою. Ми проминули невеличку церкву з тиковими стінами й цинковим дахом, бік якої прикрашав детальний малюнок Ісуса з німбом над терновою короною. Краплі крові стікали з рани в грудях й затримувалися в западинах між ребрами. Якась ящірка пробігла через ту цівку крові, задерши хвоста, і затулила своєю ницою формою пробиті груди. На відкритих дверях крамниць висів одяг, а перед ними стояли хисткі столики, заставлені помідорами, бляшанками з напоями, пакунками з кукурудзою, банками молока й усякою всячиною. Прямо навпроти церкви був ринок, що розкинувся на чималій ділянці землі. Річка процесії протекла вузьким проходом між валунами людей, яток, крамниць і вантажівок, що важко сновигали туди й сюди, намагаючись приманити покупців. Скупчена маса людей на ринку ворушилася, наче колонія личинок. Поки ми протискалися крізь натовп, в Обембе відірвався ремінець на сандалях. Якийсь чоловік важко наступив на сандалю ззаду, і Обембе довелося висмикувати її з-під ноги чоловіка, тож ремінець і не витримав, після чого сандаля з єдиним ремінцем спереду стала човганцем. Обембе почав волочити ногу, просуваючись разом із нами похилою дорогою через ринок.

Ледве ми вийшли на неї, Обембе зупинився, приставив долоню до вуха й несамовито закричав:

— Слухайте, слухайте!

— Що слухати? — спитав Ікенна.

Аж раптом я почув звук, схожий на гамір процесії, тільки цього разу ближчий і відчутніший.

— Слухайте, — коротко сказав Обембе, поглянувши вгору. А тоді він раптом видав: — Хелікоп! Хелікоптор!

— Ге-лі-коптер, — сказав Боджа, гундосячи, бо саме задрав голову.

Тепер гелікоптер показався повністю й почав поступово знижуватися до висоти двоповерхових будинків у нашому районі. Він був зелено-білий, кольорів нігерійського прапора, і ніс на собі зображення білого коня, готового рвонути вперед, нанесене всередині довгастого овалу. У відкритих дверях з кожного боку гелікоптера сиділи чоловіки з прапорцями, затуляючи собою одну людину в поліцейській формі й іншу — в осяйній океансько-блакитній аґбаді, традиційному одязі йоруба. Увесь район загудів від криків «М.К.О. Абіола!» Машини на дорогах ревіли, мотоциклісти газували так, що двигуни оглушливо вищали, а трохи віддалік почав збиратися чималий натовп.

— М.К.О.! — крикнув Ікенна, і йому перехопило голос. — В тому гелікоптері М.К.О.!

Він схопив мене за руку, і ми побігли в напрямку, де, як нам здавалося, мав сісти гелікоптер. Ми побачили, що він приземлився просто біля прекрасного будинку, оточеного легіоном дерев та дев’ятифутовою колючою огорожею, яким, вочевидь, володів якийсь впливовий політик. Будинок стояв значно ближче, ніж нам здавалося, і ми здивовано зрозуміли, що коли не брати до уваги помічників і господаря будинку, котрі чекали на М.К.О. коло воріт, ми були першими, хто прибув на це місце. Ми підійшли, співаючи одну з пісень виборчої кампанії М.К.О., але замовкли, дивлячись, як приземляється гелікоптер, і як його ледве видимі гвинти здіймають хмару пилу, що сховала з очей М.К.О і його дружину Кудират. Коли розвиднілося, ми побачили, що і М.К.О, і його дружина вбрані у традиційний одяг. Невдовзі зібралася юрба, і охоронці в уніформі та цивільному одязі стали стіною, щоб відтіснити її подалі. Люди вітали його криками й скандуванням, вигукували його ім’я, а Вождь вітав усіх, махаючи рукою. Поки розгорталася ця сцена, Ікенна завів церковну пісню, яку ми переінакшили і яку завжди співали матері, коли та сердилася на нас, щоб трохи її пом’якшити. Тоді ми вставляли «мамо» замість «Боже», але тепер Ікенна замінив «маму» на «М.К.О.», і ми всі приєдналися до нього, співаючи на весь голос:

М.К.О., твою красу не опишеш словами.

Вона для них занадто чарівна.

Ти найдивовижніша з істот між нами,

До котрої ніщо не дорівняється сповна.

Хто осягне твою безмежну мудрість?

Пізна твою любові глибину?

М.К.О, твою красу не опишеш словами

І твою велич, у Всесвіті одну.

Тільки-но ми заспівали, М.К.О. дав помічникові знак підвести нас ближче. Ошалілі, ми підійшли й постали перед ним. Зблизька його обличчя виявилося круглим, а голова — конічною. Коли він усміхався, то вираз очей надавав рисам неабиякої шляхетності. Він став справжньою людиною, переставши бути персонажем, що існував виключно у світі телеекранів і газетних сторінок, і зненацька виявившись таким же звичайним, як батько чи Боджа, чи навіть Іґбафе й мої однокласники. Це одкровення сповнило мене раптовим страхом. Я перестав співати, опустив очі від променистого обличчя М.К.О. і втупився в його блискучі начищені туфлі. З одного боку туфель я побачив металеву фігурку голови якоїсь істоти, що була схожа на медузу з улюбленого фільму Боджі «Битва титанів». Пізніше, коли я згадав ту голову, Ікенна розповів мені, що колись начищав одні з батькових туфель із таким самим зображенням. Він переказав мені їх назву по буквах, бо не знав, як воно читається: V-e-r-s-a-c-e.

— Як вас усіх звуть? — спитав М.К.О.

— Я Ікенна Аґву, — сказав Ікенна. — Це мої брати: Бенджамін, Боджа й Обембе.

— О, Бенджамін, — широко всміхнувся Вождь Абіола. — Так звали мого діда.

Його дружина, вбрана в такий самий одяг, як і М.К.О, тримала в руці блискучу сумочку. Вона нахилилася до мене й погладила по голові, як гладять волохатого собаку. Я відчув, як мій коротко стрижений скальп легенько дрябнув метал. Коли вона прибрала руку, я зрозумів, що металевий предмет, який торкнувся шкіри моєї голови, був якимось із перснів, що виблискували майже на всіх її пальцях. М.К.О. підняв руку, аби привітати щільний натовп, який зібрався навколо нього й скандував тему його кампанії: «Надія! Надія!» Якийсь час він на різні лади повторював слово awon — «ці» мовою йоруба — намагаючись дати натовпу зрозуміти, що він хоче щось сказати.

Коли скандування затихло і встановилася відносна тиша, М.К.О. скинув кулак у повітря й вигукнув:

— Awon omo yi nipe M.K.O. lewa ju gbogbo nkan lo!

Натовп відповів схвальними вигуками, а дехто засвистів, засунувши до рота зігнуті пальці. М.К.О. дивився на нас, поки чекав тиші, а тоді продовжив англійською.

— За все моє життя в політиці, до цього дня мені ніколи не казали — навіть жодна з моїх дружин… — Натовп урвав його вибухом сміху. — Мені ніколи не казали, що мою красу не описати словами — pe mo le wa ju gbogbo nka lo.

Хор голосів знову схвально заревів, а М.К.О. стиснув моє плече долонею.

— Вони кажуть, що вона надто чарівна.

Натовп трохи приглушив його слова хвилею оплесків і гудінням.

— Кажуть, ніщо не дорівняється до неї сповна.

Юрба знову заволала, а щойно затихла, М.К.О. — найагресивнішим голосом, який тільки можна уявити, вибухнув:

— Ніщо, крім майбутньої краси Федеративної Республіки Нігерія!

Юрба на нескінченні хвилини заповнила повітря криком, даючи йому змогу говорити, але цього разу не до них, а до нас.

— Зробіть для мене дещо. Усі ви, — сказав він, описуючи вказівним пальцем коло над нашими головами. — Станьте зі мною і сфотографуйтеся. Ми використаємо цей кадр для кампанії.

Ми кивнули, а Ікенна сказав:

— Так, сер.

— Oya, тоді ставайте поруч.

Він дав знак одному з помічників, дужому чоловікові в підігнаному коричневому костюмі з червоною краваткою, підійти до нас. Чоловік нахилився до нього й прошепотів щось на вухо, з чого ми розібрали тільки слово «камера». За якусь мить поруч з’явився охайно вдягнений чоловік у блакитній сорочці, на грудях якого на чорному шнурку з написом «NIKON» по всій довжині висіла фотокамера. Ще кілька помічників спробували трохи відтіснити натовп, коли М.К.О. на хвилинку відійшов від нас, аби потиснути руку своєму господареві, політику, який стояв поруч і чекав його уваги. Тоді М.К.О. повернувся до нас.

— Готові?

— Так, сер, — хором відповіли ми.

— Добре, — сказав він. — Я стану посередині, а ви двоє… — він зробив знак Ікенні й мені, — перейдіть сюди. — Ми стали від нього праворуч, а Обембе і Боджа — ліворуч. — Добре, добре, — пробурмотів він.

Фотограф, ставши одним коліном на землю, націлив на нас камеру, і яскравий спалах освітив наші обличчя на частку секунди. М.К.О. заплескав у долоні, і натовп повторив за ним, і радісно загукав.

— Дякую вам, Бенджаміне, Обембе, Ікенно, — сказав М.К.О., показуючи на кожного з нас пальцем. Коли він дістався до Боджі, то збентежено замовк, чекаючи, поки той назветься. М.К.О. повторив ім’я по складах із нисхідною інтонацією: — Бо-джо.

— Ого! — вигукнув М.К.О. й зареготав. — Звучить майже як Mo ja («Я бився» мовою йоруба). — Ти б’єшся?

Боджа похитав головою.

— Добре, — пробурмотів М.К.О. — І ніколи не бийся. — Він похитав пальцем. — Битися недобре. Як називається ваша школа?

— Початкова й середня школа Оматайо, Акуре, — проспівав я, як нас учили робити у відповідь на такі запитання.

— Гаразд, добре, Бене, — сказав М.К.О. Він підвів голову до натовпу. — Пані й панове, ці четверо хлопців з однієї родини отримають стипендію на навчання з фонду кампанії Мошуда Кашімаво Олавале Абіоли.

Коли натовп заплескав у долоні, М.К.О. опустив руку до великої бічної кишені своєї аґбади й дав Ікенні жменю купюр.

— Візьми, — сказав він і покликав до себе одного з помічників. — А це Річард, він відвезе вас додому й передасть батькам. І запише ваші імена й адресу.

— Дякуємо, сер! — закричали ми майже в унісон, але він, здавалося, не почув нас. Він уже пішов до великого будинку разом із помічниками й господарем, кожні кілька кроків розвертаючись, щоб помахати натовпу.

Ми пішли з помічником до чорного «мерседеса», що стояв з іншого боку вулиці, і помічник відвіз нас на ньому додому. І з того дня ми почали пишатися тим, що ми хлопці М.К.О. Одного ранку нас чотирьох викликали до кафедри під час ранкового зібрання, і нам аплодували, після того як директриса, котра, як здавалося, забула й пробачила обставини, що призвели до нашої випадкової зустрічі з М.К.О., виголосила довгу промову про важливість гарного враження у людей про нашу школу і про те, що всі мусять бути своїй школі «хорошими послами». Тоді вона під ще гучніші оплески оголосила, що наш батько, містер Аґву, більше не мусить платити за наше навчання.

Окрім очевидної вигоди — слави, якої ми зажили на своєму районі, і батькового фінансового полегшення й радості — календар М.К.О. втілював дещо важливіше. Він був для нас знаменом, знаком нашого знайомства з людиною, яка по всій західній Нігерії вважалася наступним Президентом. Той календар був нашою твердою вірою в майбутнє, бо ми вважали себе дітьми «Надії’93», союзниками М.К.О. Ікенна був переконаний, що коли М.К.О. стане президентом, то ми поїдемо до Абуджі, міста, де сидить уряд, і нас одразу пропустять до нього, щойно ми покажемо цього календаря. Він казав, що М.К.О. призначить нас на важливі посади й одного дня, можливо, зробить когось із нас Президентом Нігерії. Ми всі вірили, що так і буде, і покладали чималі надії на той календар, який Ікенна тепер знищив.

* * *

Щойно метаморфоза Ікенни набрала сили катаклізму й почала загрожувати спокою, в якому ми жили, мати відчайдушно кинулася шукати рішення. Вона розпитувала. Вона молилася. Вона застерігала. Але ніщо не допомагало. Здавалося чимдалі очевиднішим, що Ікенну, який колись був нашим братом, тепер міцно закорковано в тісній пляшці й викинуто в океан. Але в той день, коли був знищений наш особливий календар, мати була вражена так, що слова не можуть це описати. Вона повернулася увечері з роботи, а Боджа, який сидів і вже довго ридав серед подертих клаптів й уривків, простягнув до неї залишки календаря, підметені на аркуш простого паперу, і сказав:

— Дивись, мамо, на що перетворився наш календар М.К.О.

Не повіривши в це, мати спершу пішла до кімнати, де побачила порожню стіну, а тоді розкрила аркуш у своїй долоні. Вона сіла на стільця, що спирався на гудючий холодильник. Як і ми, вона знала, що ми були отримали не більше двох примірників і що батько віддав одного директрисі нашої школи, яка повісила його у своєму кабінеті після того, як помічники Вождя М.К.О. Абіоли відкрили для нас стипендію.

— Що вкусило нашого Ікенну? — сказала вона. — Хіба це не той календар, заради захисту якого він був готовий убити? Не той, за який він побив Обембе? — Вона кілька разів кинув слово «Tufia», що мовою іґбо значило «Боже борони», й поклацала пальцями над головою — забобонний жест, що мав відігнати зло, яке вона побачила у вчинку Ікенни. Вона згадала той випадок, коли Ікенна набив Обембе за те, що той розчавив на календарі комаря, від чого на ньому, на лівому оці М.К.О., залишилась помітна пляма крові.

Вона сиділа й міркувала, що трапилося з Ікенною. Це турбувало її, бо ще донедавна Ікенна, наш улюблений брат, був провідником, що крокував світом попереду нас усіх і відчиняв перед нами будь-які двері. Він направляв нас, захищав і вів уперед з яскравим смолоскипом у руках. Хоч Ікенна іноді карав мене чи Обембе і розходився з Боджею у певних питаннях, він перетворювався на лева на полюванні, коли будь-кого з нас зачіпав хтось чужий. Я не знав, що воно таке — жити без його присутності й не бачити його. Але минали дні, і саме це й почало здійснюватися — здавалося, що він навмисне прагнув зробити нам боляче.

Коли мати того вечора побачила порожню стіну, вона нічого не сказала, тільки приготувала ебу й розігріла горщик супу з дикого манго, який зготувала попереднього дня. Коли ми поїли, вона пішла до своєї кімнати, і я подумав, що вона лягла спати. Але десь, мабуть, опівночі, вона прийшла до кімнати, яку я ділив з Обембе.

— Прокидайтеся, прокидайтеся, — погукала вона, плескаючи нас по ногах.

Я закричав від її доторку. Розплющивши очі, я побачив чітко тільки пару очей, що дивилися на мене із суцільної темряви.

— Це я, — сказала мати, — ти чуєш? Це я.

— Так, мамо, — сказав я.

— Ш-ш-ш… не кричи, бо розбудиш Нкем.

Я кивнув, і хоч Обембе й не кричав, як я, але він теж кивнув.

— Хочу вас обох про дещо спитати, — прошепотіла мати. — Ви повністю прокинулися?

Вона знову поплескала мене по нозі, і я тут-таки сказав уголос: «Так!», а Обембе повторив за мною.

— Ehen, — пробурмотіла мати. Скидалося на те, що вона провела увесь цей час за довгим сеансом молитов, плачу або, що теж можливо, одного й другого. Незадовго до того дня — коли Ікенна відмовився йти до аптеки з Боджею, якщо бути точним, — я спитав Обембе, чому мати так часто плаче, адже вона не дитина, тож давно мала би проминути вік частого плачу. Обембе відповів, що також не знає, але гадає, що жінки просто схильні до сліз.

— Послухайте, — сказала мати, яка тепер сиділа на ліжку поруч із нами. — Я хочу, щоб ви обидва сказали мені, що спричинило розбрат між Ікенною і Боджею. Я певна, що ви обидва знаєте, тож кажіть — швидко, швидко.

— Я не знаю, мамо, — сказав я.

— Знаєш, — заперечила вона. — Щось мусило статися — бійка чи сварка, про яку я не знаю. Щось та й сталося — подумайте.

Я кивнув і почав думати, намагаючись зрозуміти, чого вона хоче.

— Обембе, — погукала вона після того, як її питання просто вперлося в стіну мовчання.

— Мамо?

— Розкажи мені, своїй матері, через що розсварилися твої брати, — сказала вона цього разу англійською. Потім затягла вузол раппи на грудях, ніби він ослаб — мама часто так робила, коли хвилювалася. — Кажи, вони побилися?

— Ні, — відповів Обембе.

— Це правда, Бене?

— Так, мамо.

— Fa lu ru ogu? — То вони посварилися? — спитала вона, повернувшись до іґбо.

Ми обидва відповіли «Ні», але відповідь Обембе прозвучала набагато пізніше за мою.

— То що сталося? — спитала вона після короткої паузи. — Розкажіть мені, мої принци, іґве Обембе й Азіківе, gwa nu mu ife me lu nu, biko, мужі мої, — почала благати вона, використовуючи слова такі ласкаві, що серце тануло; вона пригощала нас ними у випадках, коли хотіла витягти з нас якусь інформацію. Мама наділяла Обембе королівським титулом, підносячи його до іґве, традиційного королівського звання. А мене вона величала іменем першого корінного президента Нігерії, доктора Ннамді Азіківе. Щойно вона назвала нас цими іменами, Обембе поглянув на мене — на знак того, що він знав дещо, чого не хотів говорити, але тепер, розімлілий від материних ласкавих слів, був повністю готовий видати. Тому матері залишалося тільки повторити лестощі ще раз, і Обембе здався, бо вона вже перемогла. Вони з батьком дуже добре вміли проникати в наші голови. Вони могли так заглибитися в наші душі, коли їм треба було про щось дізнатися, що іноді було важко й припустити, що вони ще не знають того, про що питають, і просто чекають нашого підтвердження.

— Мамо, це почалося того дня, коли ми зустріли на Омі-Алі Абулу, — сказав Обембе, коли мати повторила свої лестощі.

— Кого? Божевільного Абулу? — скрикнула мати, від жаху скочивши на ноги.

Здавалося, Обембе не чекав такої реакції. Вочевидь наляканий, він перевів погляд на голий матрац перед собою і нічого не сказав. Тож бо була таємниця за залізними дверцятами, про яку після того як між нами й Ікенною почав виникати кордон, Боджа попереджав, щоб ми її нікому не розкривали: «Ви обидва бачили, що воно зробило з Ікенною, — казав тоді він, — тож не розтуляйте ротів». Ми погодилися й пообіцяли стерти це з пам’яті, провівши собі уявну лоботомію.

— Я спитала тебе, — сказала мати. — Якого Абулу ви зустріли? Причинного?

— Так, — пошепки підтвердив Обембе й кинув швидкий погляд на стіну, що відділяла нашу кімнату від кімнати старших братів, підозрюючи, що вони могли почути, як він видав їхню таємницю.

— Chi-neke! — скрикнула мати. Тоді вона знову повільно сіла на ліжко, тримаючи руки на голові. У тій дивній тиші вона посиділа з хвилинку, скриплячи зубами й цмокаючи.

— А тепер, — зненацька продовжила вона, — бігом кажіть, що сталося, коли ви його зустріли. Ти чув, Обембе? Я сказала, що питаю востаннє — що сталося на тій річці?

Обембе ще трохи повагався, надто наляканий, щоб почати говорити про те, що він уже частково видав своїм першим реченням. Але було запізно, бо мати вже почала схвильовано чекати і раптом твердо вперлася ногами в землю, ніби побачила хижака, що наближався до її отари, і вона, сокольнича, приготувалася до зустрічі з ним. Тому для Обембе стало неможливо опиратися, навіть якби він і хотів.

* * *

Трохи більш як за тиждень до того, як нас упіймала сусідка, ми з братами й рештою хлопців поверталися з Омі-Али, коли зустріли на піщаній стежці Абулу. Ми щойно завершили риболовлю і йшли додому, обговорюючи двох великих тиляпій, котрих упіймали за день (про одну з яких Ікенна завзято доводив, що то симфисодон), коли, дійшовши до галявинки, на якій стояло мангове дерево і Небесна церква, Кайоде закричав:

— Дивіться, тут, під деревом, лежить мрець! Мрець лежить! Мрець!

Ми всі одразу повернули голови до вказаного місця й побачили чоловіка на підстилці з падолисту під манговим деревом, а його голова лежала на подушці невеликої зламаної гілки, і досі вкритої листям. Манго різних розмірів і кольорів — жовті, зелені, червоні — і на різних стадіях розкладу лежали скрізь навколо нього. Деякі були розчавлені, а інші погнили там, де їх подзьобали птахи. Підошви чоловікових ніг, що лежали просто у нас на виду, були такі гидкі, що здавалися ногами спортсмена, по всій довжині яких вирізьбилися жилаві смуги, від чого вони скидалися на складну мапу, забарвлену пожухлим листям, що прилипло до кожної лінії.

— Це не мрець, він мугикає якусь пісеньку, — спокійно сказав Ікенна. — Він просто божевільний. Так поводяться божевільні.

Хоч я не чув мугикання раніше, після того як Ікенна вказав на нього, я теж його помітив.

— Ікенна правий, — сказав Соломон. — Це Абулу, скаженець, який бачить видіння. — А тоді, клацнувши пальцями, він додав: — Він мені огидний.

— А! — скрикнув Ікенна. — То це він?

— Це він — Абулу, — сказав Соломон.

— Я його навіть не впізнав, — сказав Ікенна.

Я глянув на причинного, котрого, як виявилося, Ікенна із Соломоном уже знали, але не міг пригадати, чи бачив його раніше. Вулицями Акуре тинялися незліченні божевільні, бездомні й жебраки, і в жодному з них не було нічого примітного чи характерного. Тому мені стало дивно, що у цього була не тільки явна особистість, а й ім’я — ім’я, яке люди знали. Поки ми дивилися на нього, божевільний підняв руки й дивно виставив їх у повітря з поважністю, що навіть вразила мене.

— Гляньте на це! — сказав Боджа.

Абулу тепер сидів, ніби приклеєний до землі, й дивився в далечінь.

— Облишмо його й ходімо далі, — сказав тоді Соломон. — Не говорімо до нього, а просто ходімо. Даймо йому спокій…

— Ні, ні, треба його трохи подіставати, — запропонував Боджа і пішов у бік того чоловіка. — Не можна йти просто так — це ж може бути весело. Слухайте, а що як ми його налякаємо і…

— Ні! — наполягав Соломон. — Чи ти здурів? Ти хіба не знаєш, що він лихий? Хіба ти не чув про нього?

Соломон ще не встиг договорити, коли шаленець раптом заревів від сміху. Це сполохало Боджу, і він хутко відступив і возз’єднався з рештою. Тоді Абулу акробатично скочив на ноги одним дивовижним стрибком. За мить він опустив руки по боках, узявся за стегна й упав назад у попередню позу, не поворухнувши жодною частиною тіла. Вражені цим гімнастичним номером, ми заплескали в долоні і схвально загукали.

— Він велетень-супермен! — закричав Кайоде, і решта зареготала.

Ми забули, що йшли додому, що темрява повільно вкривала горизонт і що наша мати скоро могла почати нас шукати. Той дивний чоловік захопив і розхвилював мене. Я приклав долоню до рота й сказав:

— Він як той лев!

— Ти все порівнюєш із тваринами, Бене, — сказав Ікенна, похитавши головою, ніби такі порівняння його дратували. — Ні на кого він не схожий, чуєш? Він звичайний божевільний. Божевільний.

Забувши все, я дивився на ту дивовижну істоту, поки не увібрав у пам’ять усі деталі. Чоловік з голови до ніг був убраний в грязюку. Коли він пружно підскочив і став на ноги, частина бруду піднялася разом із ним, а решта залишилася лежати шматками на землі. На його обличчі трохи нижче підборіддя виднівся свіжий рубець, а спина вкрилася шаром текучої маси плодів манго у розпалі стадії гниття. Його губи були сухі й потріскані. Волосся нечесане — воно стирчало завитками, роблячи його схожим на растафарійця. Його зуби, більшість яких були чорні, ніби обсмалені, нагадали мені про циган і артистів із цирку, що видихають вогонь з рота, і тому, думав я, мають обпалені зуби. Чоловік лежав перед нашими очима абсолютно голий, якщо не брати до уваги подертого уривка тканини, що вільно звисала з плеча до пояса. Лобкову ділянку тіла вкривала густа рослинність, з середини заростів якої звисав мотузкою венистий пеніс. Його ноги бугрилися тугими варикозними венами.

Кайоде підібрав манго й метнув його в бік Абулу, і той одразу, ніби чекаючи цього, спіймав манго в повітрі. Тримаючи фрукт, як якусь їдучу субстанцію, котру неможливо присилувати себе піднести ближче, він повільно звівся на ноги. З голосним пронизливим криком пожбурив манго так високо, що воно легко могло приземлитися в центрі міста за двадцять миль від нас. Це похитнуло землю під нашими ногами.

Ми притихли й заклякли, дивлячись на того чоловіка, поки Соломон не виступив наперед і не сказав:

— Бачите? Бачите, я вам казав. Хіба звичайна людина може таке робити? — він показав у напрямку, в якому зник манговий снаряд. — Цей чоловік лихий. Ходімо додому й облишмо його. Хіба ви не чули, що він убив свого брата, га? Що може бути гірше за людину, яка вбила власного брата? — Він узявся пальцями за вухо, як старші люди, що наставляють дитину. — Нам усім час додому, ходімо!

— Він має рацію, — сказав Ікенна, подумавши хвилинку. — Нам усім час додому. Вже пізно.

Ми рушили своєю дорогою, але щойно трохи відійшли, Абулу вибухнув реготом.

— Не звертайте уваги, — наполягав Соломон, ведучи нас геть. Усі пішли далі, але я не міг. Зненацька, через опис, який дав йому Соломон, я так злякався того чоловіка, що подумав, буцім він такий небезпечний, що будь-якої миті може стрибнути до нас і всіх повбивати. Я розвернувся, побачив, що він іде за нами, і мій страх розгорівся пожежею.

— Біжімо! — закричав я. — Він уб’є нас усіх!

— Ні, він не зможе, — сказав Ікенна і швидко розвернувся обличчям до божевільного. — Він бачить, що ми озброєні.

— Чим? — спитав Боджа.

— Риболовними гаками, — коротко відповів Ікенна. — Якщо він підійде ближче, ми роздеремо його тіло гаками, як ми вбиваємо рибу, і кинемо тіло у річку.

Ніби наляканий цією погрозою, шаленець зупинився й завмер, закривши обличчя долонями, мов маскою, і видаючи дивні звуки. Ми пішли далі й, пройшовши чималу відстань, почули, як хтось голосно вигукнув ім’я Ікенни. Ми одразу вражено заклякли на місці.

— Ікена, — знову покликав чийсь голос із йорубським акцентом, подовжуючи звук «і» й викидаючи другу «н» так, що ім’я звучало як «Ікена».

Ми збентежено озирнулися навколо, щоб побачити, хто це кличе, але Абулу був єдиною людиною в полі зору. Він стояв за кілька метрів від нас, склавши руки на грудях.

— Ікена, — голосно повторив Абулу й підступив до нас на крок.

— Не слухаймо його пророцтва. O le wu — це небезпечно, — загукав нам Соломон, і його йорубська мова загугнявилася від домішки діалекту Ойо. — Ходімо хутчіш додому, ходімо. — Він підштовхнув Ікенну вперед. — Недобре слухати пророцтва Абулу, Іке. Ходімо!

— Так, Іке, — сказав Кайоде. — Він від диявола, а ми християни.

Якусь мить ми всі чекали на Ікенну, чиї очі звернулися до божевільного. Не повернувши до нас голови, він вигукнув:

— Ні!

— Як ні? Хіба ти не знаєш Абулу? — спитав Соломон. Він схопив Ікенну за одяг, але Ікенна вирвався, залишивши в його руках шматок своєї старої футболки з малюнком курорту на Багамських островах.

— Дайте мені спокій, — сказав Ікенна. — Я нікуди не піду. Він кличе мене на ім’я. Він кличе мене на ім’я. Звідки він знає його? Чому він кличе мене?

— Може, він почув його від когось із нас, — сказав Соломон таким же наполегливим голосом, як Ікенна.

— Ні, не почув, — крикнув Ікенна. — Ні від кого він його не чув.

Щойно він це сказав, Абулу знову погукав — м’якшим, тихішим голосом:

— Ікена.

А тоді він здійняв руки вгору й вибухнув піснею, яку я чув, як співали люди з мого району, не знаючи, звідки вона взялася чи що означала, і вона називалася: «Сівач зелених рослин».

Ми всі трохи послухали його захоплений спів, навіть Соломон. А тоді, похитавши головою, Соломон підняв свою вудку, кинув на землю шматок футболки Ікенни й сказав:

— Ви з братами можете лишатися де хочете, але я йду звідси.

Соломон розвернувся, і Кайоде пішов за ним. Іґбафе, вочевидь вагаючись, зиркав то на нас, то на пару, що віддалялася. Тоді він повільно пішов геть, поки десь метрів через сто не зірвався на біг.

На той час, коли ті, що нас покинули, зникли з моїх очей, Абулу вже припинив співати і знову почав вигукувати ім’я Ікенни. Здавалося, що він вигукнув його вже втисячне, аж раптом його очі звернулися кудись угору, він підняв руки й заволав:

— Ікено, у день твоєї смерті ти станеш нерухомий, мов зв’язана пташка, — прокричав він, закривши долонями очі, щоб продемонструвати сліпоту.

— Ікено, ти станеш глухий, — сказав він і закрив обидва вуха долонями.

— Ікено, ти станеш скалічений, — сказав він і широко розставив ноги, склавши при цьому долоні в подобі релігійного прохання. Тоді він стукнув разом колінами й упав спиною на землю, ніби кістки в його ногах раптом переламалися.

— Твій язик визиратиме з рота, як у голодного звіра, і ніколи вже не повернеться до рота, — сказав він, висолопивши язика і відвернувши його на один бік.

— Ікено, ти здіймеш руки, щоб ухопитися за повітря, але не зможеш. Ікено, того дня ти розкриєш рота, щоб заговорити, — божевільний розкрив рота й голосно почав хапати ротом повітря, — агх, агх, — але слова застигнуть у твоєму горлі.

Поки він говорив, ревіння літака, що пролітав над нашими головами, спочатку перетворило його голос на надривне скиглення, а коли літак наблизився, шум проковтнув решту слів, як удав. Останнє, що ми почули, було:

— Ікено, ти попливеш червоною річкою, але ніколи вже не вийдеш із неї. Твоє життя… — ці слова ми вже ледве чули. Ревіння літака й голоси дітей, що вітали його криками по всьому району, заповнили повітря какофонною імлою. Абулу кинув шалений і збентежений погляд угору, а тоді, ніби розлютившись, він продовжив говорити голосніше, і звук літака перетворював його крик на легенький шепіт. Коли шум ущух, ми почули, як він сказав: — Ікено, ти помреш, як помирає півень.

Абулу затих, і його лице освітилося полегшенням. Тоді він ворухнув однією рукою в повітрі, ніби щось писав на невидимому аркуші чи в книзі ручкою, якої ніхто не бачив. Коли здалося, що він закінчив, він почав іти, співати і плескати в долоні.

Ми дивилися, як хитався вперед і назад його тулуб, коли він співав і танцював, а змінені слова пісні сипалися на нас, як пилюка, що її жене вітром.

Божевільний співав собі й ішов геть, поки його голос зовсім не стих і він не зник з усім своїм матеріальним проявом — своєю присутністю, своїм запахом, своєю тінню, що трималася за дерево, своїм тілом. Щойно він зник з очей, я помітив, що темрява уже щільно лягла скрізь навколо, покривши дах світу нічним навісом і — здавалося, що це сталося швидше, ніж ми встигли кліпнути оком, — перетворила пташок, що гніздилися в манговому дереві й заростях есану навколо нього, на чорні обриси, які неможливо вловити оком, навіть якщо вони пролітають близько. Навіть нігерійський прапор, що майорів над поліційним відділком за двісті метрів від нас, здавалося, потемнів, а далекі пагорби злилися з темним небом, наче між ним і землею не було ніякого розділення.

Тоді ми з братами пішли додому, вражені й ніби побиті в легкій бійці, в той час як світ навколо незмінно продовжував обертатися, як завжди, і ніщо не вказувало на те, що з нами сталося щось лиховісне й значуще. Вулиця живо юрмилася й повнилася нічною какофонією звуків від торговців, що стояли понад дорогою зі свічками на столиках, і людей, чиї тіні падали на землю, стіни, дерева й будинки, наче стінописи в натуральну величину. Чоловік з народу гауса, вбраний по-північному, стояв коло дерев’яного сараю, накритого брезентом, і перевертав наштрикнуте на шампур м’ясо над вугіллям у печі, за яку правила металева миска, з якої піднімався густий чорний дим. Відділені від цього чоловіка каналізаційним потоком, сиділи на лавці дві жінки, одна з яких схилилася над справжньою плитою і смажила кукурудзу.

Коли ми вже наблизилися до свого будинку на відстань кинутого камінця, Ікенна завмер на місці, примусивши зупинитися й нас, та так, що він стояв перед нами трьома й скидався на невловимий силует.

— Хтось із вас почув, що він сказав, коли пролітав літак? — спитав він нерівним, але стриманим голосом. — Абулу продовжив говорити, але я не почув.

Я не чув божевільного — літак настільки захопив мою увагу, що поки його було видно, я уважно стежив за ним, затінивши очі долонею, щоб побачити його скоріш за все іноземних пасажирів, що летіли, мабуть, кудись до західного світу. Але здавалося, що ані Боджа, ані Обембе теж його не почули, бо жоден з них не озвався. Ікенна розвернувся і вже хотів іти далі, коли Обембе сказав:

— Я чув.

— То чого ти чекаєш?! — загримів Ікенна. Ми троє відступили від нього на кілька метрів.

Боячись, що Ікенна його вдарить, Обембе підготувався до гіршого.

— Чи ти оглух?! — кричав Ікенна.

Лють в його голосі налякала мене. Я опустив голову, щоб дивитися не прямо на нього, а на його тінь, що падала на ґрунт. Я стежив за діями його справжнього тіла, за рухами тіні на землі й побачив, як він кинув додолу те, що тримав у руці. Тоді його тінь полинула до Обембе, і спочатку голова видовжилася, а тоді повернула собі початкову форму. Коли тінь зупинилася, її руки коротко махнули, і я почув, як бляшанка Обембе впала на землю, й відчув, як виплеснувся з неї на мою ногу її вміст. Дві невеликі рибини — про одну з яких Ікенна казав, що то симфисодон, — вискочили з бляшанки й почали вигинатися й битися об землю, розмочену водою, що вихлюпувалася з бляшанки, коли та хиталася з боку в бік, виливаючи разом з водою й пуголовків, аж поки не завмерли. Якусь мить тіні не рухалися. Тоді руку, що видовжилася й витягнулася до іншого боку дороги, супроводив крик Ікенни:

— Кажи!

— Ти що, не чув його? — люто спитав Боджа, хоч Обембе, який закривався рукою він очікуваного нападу Ікенни та так і закляк у цій позі, вже почав говорити.

— Він сказав, — почав затинатися Обембе, але замовк, коли заговорив Боджа. Тоді він почав спочатку. — Він сказав… що тебе вб’є рибалка, Іке.

— Як, рибалка? — голосно спитав Боджа.

— Рибалка? — повторив Ікенна.

— Так, рибал… — Обембе не договорив. Він тремтів.

— Ти впевнений? — спитав Боджа. Коли Обембе кивнув, Боджа спитав: — Як він це сказав?

— Він сказав: «Ікено, ти…» — Він замовк, його губи трусилися, він перевів погляд з одного обличчя на інше, а тоді на землю. Не відриваючи від неї погляду, Обембе продовжив: — Він сказав: «Ікено, ти помреш від рук рибалки».

Важко забути ту чорну хмару, що вкрила обличчя Ікенни після того, як Обембе вимовив ці слова. Він глянув угору, ніби шукаючи чогось, а тоді подивився у напрямку, в якому зник божевільний, але там не було на що дивитися, окрім неба, що забарвилося жовтогарячим.

Ми вже майже дійшли до наших воріт, коли Ікенна повернувся до нас, але не подивився ні на кого конкретно.

— У нього було видіння, що один з вас уб’є мене, — сказав він.

Ще кілька слів гарячково теліпалися на його язиці, але він їх не вимовив. Вони ніби відступили всередину, наче прив’язані мотузкою, яку смикнула назад невидима рука. А тоді, ніби не знаючи, що казати чи робити, й не чекаючи, поки ми заговоримо, — а Боджа вже почав щось казати — він розвернувся і зайшов до нашого двору, а ми пішли за ним.

6

Божевільний

Кого боги хочуть знищити, на того вони насилають божевілля.

Прислів’я іґбо

булу був божевільним.

Його мозок, як сказав Обембе, розкис від внутрішнього виливу крові після однієї майже фатальної пригоди, і тоді він став навіженим. Обембе, за допомоги якого я опановував більшість речей, бозна-звідки дізнався про історію Абулу й одного вечора розповів її мені. Він сказав, що Абулу, як і ми, мав брата. Його звали Абана. Дехто на нашій вулиці пам’ятав його як одного з двох братів, який ходив до Аквінського коледжу, найліпшої старшої школи для хлопчиків у місті, завжди в однотонній білій сорочці та білих, завжди чистісіньких шортах. Обембе сказав, що Абулу любив брата, що вони були нерозлучні.

Абулу та його брат жили без батька. Коли вони ще були дітьми, їхній батько поїхав у християнське паломництво до Ізраїлю та так і не повернувся. Багато хто з людей вважав, що його вбито під час вибуху в Єрусалимі, але один з його друзів, який був разом із ним у тому самому паломництві, розказував, що той подався до Австрії з якоюсь австрійкою й оселився там. Тож Абулу й Абана росли з матір’ю та старшою сестрою, котра у віці п’ятнадцяти років узялася за проституцію й переїхала до Лаґоса практикувати своє ремесло.

Їхня мати тримала невеликий ресторанчик. Побудований з дерева й оцинкованого металу, він у вісімдесятих був на нашій вулиці доволі популярним. Обембе сказав, що навіть батько їв там кілька разів, коли мати була вагітна і їй стало надто важко готувати їжу. Абулу з братом зазвичай прислужували в ресторанчику після школи, мили посуд і витирали хисткі столики після кожного відвідувача, підносили зубочистки, підмітали підлогу, що з кожним роком ставала чимдалі темніша від сажі та пилу, як майстерня автомеханіка, і в дощовий сезон виганяли мух, махаючи сплетеними з пальмового волокна ручними віялами. Але попри всі їхні зусилля, ресторанчик приносив небагато, і вони не могли дозволити собі належної освіти.

Злидні та скрута гранатами вибухали в їхніх головах, залишаючи після себе осколки відчаю, тож хлопці з часом почали красти. Та коли вони з ножами й іграшковими пістолетами пограбували дім заможної вдовиці і винесли повну валізу грошей, удовиця підняла ґвалт, щойно вони вибігли, і за ними погналася юрба перехожих. Абулу спробував перетнути дорогу, прагнучи відірватися від переслідувачів, але його збила машина, що мчала вулицею і не зупинилася після зіткнення. Побачивши це, юрба поспіхом розсіялася, залишивши Абану одного з пораненим братом. Він самотужки підняв Абулу і зміг доправити його до лікарні, де лікарі силкувалися обмежити масштаби завданої шкоди. Обембе казав, що мозкові клітини Абулу позапливали не на свої місця, змінивши його розумову будову і завершивши жахливий процес.

Коли Абулу відпустили, він повернувся додому просто істотою — був наче новонароджений, чий розум є чистим аркушем без жодної цятки. У ті часи він тільки й робив, що дивився — пустими, зосередженими очима, — ніби очі стали тим органом його тіла, що міг виконувати функцію всіх інших, або наче всі його органи, крім очей, повідмирали. Минув час, його божевілля набрало сил, і, хоч іноді воно дрімало, його можна було спровокувати, як заснулого тигра. Явища, що пробуджували його божевілля, були численними й різноманітними: якийсь погляд, сцена з життя, слово — будь-що. Уперше це сталося через ревіння літака, що пролетів над їхнім будинком. Почувши його гуркіт, Абулу скрикнув од люті й зірвав із себе одяг. Якби Абана вчасно не втрутився, Абулу був би вибіг із дому. Абана поборов його, поклав на підлогу й тримав, поки Абулу не припинив пручатися. Тоді він розпластався на підлозі й заснув. Наступного разу божевілля в ньому пробудила нагота його матері. Він сидів на стільці у вітальні, коли побачив, як вона, роздягнувшись, пройшла до ванної. Він скочив, наче побачив привида, сховався за дверима й підглядав за тим, як вона купалася, через замкову щілину, і та картина додала химерних карт до колоди, що він її мав у голові. Хлопець витяг свій стверділий пеніс і почав його пестити. Побачивши, що мати от-от має вийти, він сховався й нечутно зняв одяг. Тоді прослизнув до її кімнати, повалив на ліжко і зґвалтував.

Та й після того Абулу не покинув материного ліжка — він тримав її, ніби свою дружину, а вона плакала й побивалася в тих обіймах, аж поки не повернувся його брат. Скипівши від того, що Абулу накоїв, Абана побив його своїм шкіряним паском, не слухаючи материних благань, після чого Абулу втік із кімнати, зазнавши чималого болю. За мить він висмикнув телевізійну антену з розхитаного кріплення в підставці, рвонув назад до кімнати й пришпилив нею брата до стіни. А тоді, страхітливо заволавши, він вискочив з дому. Його божевілля набрало повної сили.

Перші роки Абулу тинявся вулицями і спав на ринках, у недобудовах, на звалищах, у стічних канавах, під припаркованими машинами — будь-де і скрізь, де його могла застигнути ніч, — поки не надибав за кілька метрів від нашого будинку розвалену вантажівку. Вона ввігналася в електричний стовп 1985 року, вбивши цілу родину. Покинута через ту криваву історію, машина поступово перетворилася на розсадник диких кактусів і слонової трави. Щойно знайшовши її, Абулу взявся до роботи, виселивши цілі нації павуків і викуривши неприкаяних духів померлих, чия кров навіки залишила сліди на сидіннях. Він повикидав уламки скла, позчухував острівці моху, що понаростали на голій і поїденій міллю обшивці салону, і знищив безпомічну расу тарганів. Тоді позатаскував до вантажівки свої пожитки — мотлох, набраний зі смітників, здебільшого викинуті різноманітні речі та й узагалі будь-що, що пробуджувало в ньому цікавість. Відтак він зробив ту вантажівку своїм домом.

Божевілля Абулу було двох видів — неначе біси-близнюки постійно намагалися зіграти в його голові кращу мелодію. Один з них грав мелодію, що скидалася на звичайну, непримітну причинність, підбиваючи його на те, щоб ходити голим, тхнути, вкриватися брудом, скрізь приносити із собою ціле море мух, танцювати на вулицях, підбирати на смітниках покидьки і їсти їх, вголос розмовляти про щось із самим собою або балакати з невидимими людьми такими мовами, яких на цьому світі не існує, кричати на різні предмети, танцювати на перехрестях, колупатися в зубах знайденими на землі паличками, випорожнюватися на узбіччі доріг і робити все, що роблять бродячі неприкаяні. На його голові виріс цілий ліс довгого волосся, обличчя вкривали нариви, а шкіра лисніла від жирного бруду. Іноді він розмовляв з ордою доппельгангерів і невидимих друзів, чия присутність була прихована від очей звичайних людей. У цій фазі божевілля він ставав людиною руху і майже весь час ходив. Переважну більшість часу вештався босоніж, ступаючи голими ногами немощеними дорогами місяць за місяцем, пору за порою, рік за роком. Він ходив звалищами, хисткими мостами з розщепленими дошками, навіть будівельними майданчиками, де земля була всіяна металом, цвяхами, склом і різними іншими гострими предметами. Одного разу, коли на вулиці зіштовхнулися дві машини, Абулу — не знаючи, що тут сталася дорожня пригода, — пройшов по битому склу, і з його ніг витекло стільки крові, що він втратив тяму і лежав на землі, аж поки не приїхала поліція та не забрала його. Багато з тих, хто це бачив, гадали, що він помер, і були вражені, коли уже за шість днів він повернувся до своєї вантажівки. На його пошрамованому тілі був шпитальний одяг, а ноги з варикозними венами сховалися у шкарпетки.

Перебуваючи під владою свого божевілля, Абулу ходив вулицями абсолютно голий, безсоромно виставляючи на оглядини свого велетенського пеніса — іноді ерегованого, — ніби то була обручка за мільйон найр. Той пеніс якось породив скандал, про який люди говорили по всьому місту. Певна вдовиця, котра сильно хотіла мати дитину, якось спокусила Абулу — одного вечора повела його за руку до свого будинку, вимила й покохалася з ним. Подейкували, що поки Абулу був із тією жінкою, його божевілля тимчасово пом’якшилося. Коли люди дізналися про це, то почали кликати її дружиною Абулу, і жінка поїхала з міста, залишивши навіженому нищівну пристрасть до жінок і сексу. Скоро по тому поширилися плітки про його щонічні візити до мотелю «Ла Рум». Казали, що кілька проституток регулярно проводили його до своїх кімнат під непроникним покривом темряви. Майже такими ж розповсюдженими були й легенди про прилюдні мастурбації Абулу. Соломон якось розповів нам про божевільного, якого він і ще кілька людей заскочили за мастурбацією під манговим деревом біля Небесної церкви над річкою. Тоді я ще не знав, що йшлося про Абулу, як і не знав, що то воно є — мастурбація. А ще Соломон розповів нам, як у 1993 році Абулу схопили, коли він обвився навколо статуї Мадонни перед великим Собором святого Андрія. Мабуть, він гадав, що то вродлива жінка, котра, на відміну від інших жінок, до яких він скалив зуби, жодним рухом не виказала опору; він обійняв статую й почав її шпокати і стогнати, а навколо зібралися люди й почали реготати, допоки кілька вірян не відтягнули його геть. Врешті-решт Католицька рада зняла осквернену статую і спорудила нову на території церкви, за парканом. А тоді, ніби цього їм видалося замало, ще й обгородила її залізними ґратами.

Утім, попри всі спричинені ним хвилювання, у цій фазі Абулу нікому не завдавав шкоди.

Друга царина божевілля Абулу була надприродною. То був стан, у який він входив раптовим поривом, наче, перебуваючи у цьому світі — вибираючи щось на смітнику, танцюючи під нечутну музику чи роблячи будь-що зі своїх звичайних занять, — він ніби раптом переносився до світу марева. Але в цьому стані він не полишав нашого світу повністю, а перебував одночасно в обох — ногою тут, а ногою там, — стаючи ніби посередником між двома вимірами, непроханим провідником між ними. Його повідомлення призначалися людям цього світу. Він роз’ятрював спокійні душі й роздмухував жорстокість із малих вогників, чим розхитав життя багатьох людей. Він поринав у цю фазу здебільшого вечорами, коли сонце вже вилило на землю свою денну порцію світла. Перетворюючись на Абулу-пророка, він тинявся, співав, плескав у долоні й пророкував. Він пролазив у двори з незапертими ворітьми, як злодій, і роздавав пророцтва усім, кого там бачив. Щоб повідомити про побачене видіння, він міг утрутитися в будь-що — навіть у похорон. Він перетворювався на пророка, страшила, божество, навіть оракула. Однак ці дві іпостасі нерідко змішувалися або переходили від однієї до іншої так легко, ніби переділка між ними була не товща за дівочу пліву. Іноді, зустрівши того, кому мав напророчити, Абулу переходив до іншої фази й видавав своє передбачення. Іноді люди лютували, коли він пробував донести до них свої видіння, — вони, бувало, кривдили його і вивергали на його голову прокльони, сльози й нарікання, як брудний одяг на купу.

Його ненавиділи, тому що вважали, ніби його язик може накликати цілу низку катастроф. Той язик був, мов скорпіон. Видані ним пророцтва плодили серед людей страх перед похмурою долею, що чигала на них. Спочатку на його слова не зважали, але випадок за випадком дедалі частіше спростовували усяку вірогідність того, що його видіння були просто окремими збігами. Найпершим і найвідомішим випадком, коли його пророцтво справдилося, була жахлива дорожня пригода, що забрала життя цілої родини, як він і передбачив. Їхня машина пірнула у найглибшу ділянку Омі-Али неподалік міста Ово, і всі, хто був у машині, потонули — Абулу точнісінько описав усе це заздалегідь. Тоді ще був чоловік, якому він напророкував смерть від «задоволення» — і того чоловіка за кілька днів винесли з борделю, де він помер під час сексу з повією. Такі випадки закарбувалися в пам’яті людей пломенистими літерами і сформували в їхніх душах страх перед пророцтвами Абулу. Усі почали вважати його видіння неуникними, усі повірили, що він є оракулом долі. Відтоді, коли б Абулу не виголосив якесь передбачення, люди настільки вірили в невідворотність описаного, що намагалися йому запобігти. Одним пам’ятним прикладом став випадок, що стався із п’ятнадцятирічною донькою чоловіка, котрому належала велика концертна зала. Абулу напророчив, що вона стане жертвою жорстокого зґвалтування з боку дитини, яку сама виносить. На смерть стривожена таким похмурим майбутнім, що чекало на неї, дівчина вкоротила собі віку й залишила записку, в якій написала, що воліє не дожити до такого.

Минуло достатньо часу, і божевільний став загрозою й жахом усього Акуре. Пісню, що він її співав перед кожним пророцтвом, знав чи не кожен містянин, і всі боялися її почути.

Найбільш прикрою була схильність Абулу зазирати в минуле людей так само, як і в майбутнє, а отже нерідко він руйнував людські королівства порожніх мрій і знімав савани з мертвих і давно похованих таємниць. А наслідки завжди були вельми серйозні. Якось, побачивши, як жінка виходить із чоловіком з машини, він оголосив, що вона «повія». «Tufia! — закричав божевільний і плюнув. — Ти й досі спиш із Метью, другом свого чоловіка, навіть у подружньому ложі? Геть сорому не маєш! Ніякого сорому!» І божевільний, «підпаливши» той шлюб, оскільки після низки заперечень чоловік таки дізнався про зраду і розлучився з дружиною, просто пішов собі геть, і гадки не маючи про те, що він щойно накоїв.

Однак, незважаючи на все це, частина населення Акуре любила Абулу й бажала йому довгого життя, тому що він часто й допомагав людям. Якось завдяки йому вдалося уникнути збройного нападу, оскільки Абулу, передбачивши його, оголосив усім, що четверо чоловіків «у масках і темному вбранні» нападуть тієї ночі на один з районів. Люди викликали поліцію, щоб та наглянула за вулицями, і коли грабіжники з’явилися, поліція їх зупинила. Приблизно тієї ж пори, коли він передбачив пограбування, Абулу також розкрив місце, де ховалися викрадачі маленької дівчинки в очікуванні викупу за неї. Дівчинка була дочкою одного з політиків штату. Послухавшись детальних вказівок Абулу, поліція заарештувала викрадачів і звільнила дівчинку. Абулу знову заслужив подяку, і люди казали, що політик заповнив його вантажівку подарунками. А ще говорили, що політик навіть подумував доправити його до психіатричного шпиталю на лікування, але йому заперечили, сказавши, що коли Абулу позбудеться свого божевілля, то з нього більше не буде жодної користі. Абулу завжди вдавалося уникати психіатрів. Після того випадку, коли він пройшов по битому склу, його відвезли до психіатричної лікарні, але, перебуваючи там, він опирався лікарям, погрожував їм різними наслідками за утримання здорової людини і говорив, що його незаконно ув’язнили. Коли це не допомогло, він перейшов до самовбивчого голодування, відмовляючись навіть пити воду, попри всі спроби його напоїти. Побоюючись, що Абулу помре від свого посту, і через те, що він почав вимагати адвоката, його відпустили.

7

Сокольнича

Ширшає коло, яким сокіл пливе, і він вже не чує сокольничого.

В.Б. Єйтс

ати була сокольничою.

Вона стояла на пагорбі й стежила за небом, намагаючись відігнати все лихе, що сунуло по її дітей. У кишенях її розуму лежали копії наших розумів, тож вона вміла легко вловлювати негаразди, ще коли вони тільки починали формуватися, як моряки впізнають у небі зародок майбутньої бурі. Вона іноді підслуховувала за нами, намагаючись ухопити уривки наших розмов, ще до того, як батько поїхав з Акуре. Бувало, що коли ми збиралися в кімнаті братів, один із нас навшпиньки крався до дверей, щоб глянути, чи не стоїть за ними вона. Він зненацька відчиняв двері й ловив її на гарячому. Але, як сокольничий, який дуже добре знає своїх птахів, вона часто успішно за нами слідкувала. Певно, вона вже відчула, що з Ікенною щось не так, та коли побачила пошматований календар М.К.О., зрозуміла, учула, переконалася, що той проходить через метаморфозу. Тому, намагаючись дізнатися, що її спричинило, мати й підлестилася до Обембе, щоб той видав подробиці зустрічі з Абулу.

Хоч Обембе й приховав, що сталося, коли Абулу пішов геть, — ту частину, де він розповів нам, що сказав Абулу, коли пролетів літак, — матір усе одно охопило страхітливе горе. Після кожного епізоду розповіді вона вставляла боязкі вигуки: «Боже мій, Боже мій», а коли Обембе договорив, вона підвелася, кусаючи губи і тремтячи, вочевидь, від нищівного тиску зсередини. Вона вийшла з нашої кімнати, не сказавши ані слова, тільки здригаючись усім тілом, ніби застужена, а ми з Обембе сиділи й гадали, що зробили б із нами наші брати, якби дізналися, що ми видали їй цю таємницю. Аж раптом я почув її голос, а тоді їхній — вона зажадала знати, як це вони не розповіли їй про те, що з ними таке сталося. Ледве мати вийшла з їхньої кімнати, розлючений Ікенна увірвався до нашої й спитав, котрий це телепень не втримав язика. Обембе бідкався, що вона присилувала його розповісти, і навмисне робив це голосно, щоб мати почула його і втрутилася. Вона так і зробила. Ікенна вийшов, заприсягнувшись покарати нас, коли її не буде поруч.

За годину, коли мати нібито трохи відійшла, вона зібрала нас у вітальні. На її голові ззаду була пов’язана хустина, схожа за формою на пташиний хвіст, — ознака того, що вона молилася.

— Коли я йду до струмка, — сказала мати сиплим і надламаним голосом, — то несу із собою уду. Я нахиляюсь до води й наповнюю уду. Я йду від струмка… — Ікенна дико позіхнув і зітхнув. Мати замовкла на мить, а тоді продовжила, дивлячись на нього: — Я йду додому, у свій дім. А діставшись його, я ставлю горщика на землю і бачу, що він порожній.

Вона дала словам дійти до нас, обводячи всіх очима. Я уявив, як вона йде вздовж річки з глиняним горщиком уду на голові, а покладена під нього скручена кількома кільцями раппа допомагає рівно його тримати. Мене так затягла і зворушила ця проста історія, а ще інтонація, з якою вона її розповіла, що мені не дуже й хотілося знати, що вона означає, бо знав, що такі історії, розказані після якогось нашого негідного вчинку, завжди мали в собі приховане значення, бо мати говорила і думала притчами.

— Ви, мої діти, — продовжувала вона, — витекли з мого уду. Я думала, що ви в моїх руках, що я несу вас у своєму уду, що моє життя повне вами… — вона витягла руки й склала їх чотирикутником, — але я помилялася. Просто під моїм носом ви тижнями ходили до річки й рибалили. А тепер виходить, що ви ще довше приховували від мене смертельну таємницю, тоді як я вважала, що ви в безпеці, що я знатиму, коли вам щось загрожуватиме.

Вона похитала головою.

— Вас треба очистити від усіх злих чарів, які наклав на вас Абулу. Увечері ми всі підемо на службу до церкви, тож нікуди сьогодні не ходіть, — сказала мати. — О четвертій усі зберемося й підемо до церкви.

З материної кімнати, де Девід залишився з малою Нкем, долинув його грайливий сміх, заповнивши тишу, що утворилася після завершення материної промови, коли вона просто дивилася на нас, прагнучи переконатися, що її слова до нас дійшли.

Вона підвелася й пішла до своєї кімнати, аж раптом різко зупинилася, почувши, як Ікенна щось сказав.

— Що? — спитала вона. — Ikenna, isi gini? — Що ти сказав?

— Я сказав, що не хочу йти до церкви ні на яке очищення, — відповів Ікенна, знову переходячи на іґбо. — Я не зможу витерпіти стояння перед тим зібранням і людей, що нависатимуть наді мною і намагатимуться вигнати з мене якісь чари. — Він рвучко підвівся з крісла. — Я просто не хочу. В мені не сидять ніякі демони. Усе гаразд.

— Ікенно, чи ти розгубив увесь розум? — спитала мати.

— Ні, мамо, але я просто не хочу туди йти.

— Що? — вигукнула мати. — Ікенно?

— Це правда, мамо, — відповів він. — Я просто не хочу… — він похитав головою. — Я просто не хочу, мамо, biko — будь ласка, я не хочу йти ні до якої церкви.

Боджа, котрий не балакав з Ікенною від самої їхньої суперечки через телепрограму, звівся на ноги й сказав:

— Я теж, мамо. Я не піду ні на яке очищення. Я не думаю, що мені чи ще комусь потрібне позбавлення від будь-чого. Я туди не піду.

Мати хотіла щось сказати, але слова в її горлі зірвалися донизу, як у людини, яка стала мимо щабля на драбині. Вона переводила вражений погляд від Ікенни до Боджі й назад.

— Ікенно, Боджанонімеокпу, чи ми вас нічого не навчили? Хіба ви хочете, щоб те пророцтво справдилося? — по краях її рота, що залишився розкритим, повиступали маленькі бульбашки слини, що полускалися, коли вона знову заговорила. — Ікенно, поглянь, як воно вже тебе захопило. Як ти гадаєш, чому ж ти тоді отак поводишся, якщо не через те, що вважаєш, буцім твої брати тебе вб’ють? А тепер ти стоїш отут, дивишся на мене й кажеш, що тобі не потрібні молитви, — тобі не потрібне очищення? Невже наші з Еме роки виховання й намагань нічого вас не навчили? Га?

Мати вигукнула останнє запитання, театрально здійнявши руки вгору. Але Ікенна з рішучістю, якою можна було розбити залізні ворота, уперто сказав:

— Я все одно нікуди не піду.

І, вочевидь, підбадьорений підтримкою Боджі, пішов до своєї кімнати. Щойно він зачинив двері, Боджа подався у протилежному напрямку — до кімнати, яку я ділив з Обембе. Мати мовчки сіла у крісло й поринула у глибину повного горщика думок, зціпивши руки й ворушачи губами, нечутно промовляючи щось із іменем Ікенни. Девід ганявся за своїм м’ячем, тупав ногами й голосно сміявся, намагаючись самотужки зобразити галас цілого стадіону футбольних уболівальників. Тим часом до матері підійшов Обембе.

— Мамо, ми з Беном підемо з тобою, — сказав він.

Мати поглянула на нього заволоченими слізьми очима.

— Ікенна… і Боджа… тепер чужі, — затиналася вона, хитаючи головою. Обембе підсунувся ближче до неї й поплескав по плечі своїми довгими худими руками, а вона повторила: — Тепер вони чужі.

Решту дня, до тієї миті, як ми пішли до церкви, я просидів, розмірковуючи про все, що сталося, — про те, як видіння Абулу спричинило все, що Ікенна зробив із собою і всіма нами. Я вже забув про зустріч із божевільним, особливо тому, що одразу після неї Боджа попередив нас із Обембе, щоб ми нікому про неї не розповідали. Коли я одного разу спитав Обембе, чому той більше нас не любить, він відповів, що через батькове покарання. І я повірив йому, але тепер мені стало зрозуміло, що я помилявся.

Пізніше, чекаючи, поки мати вбереться до церкви, я поглянув на етажерку у вітальні. Її вкривала ковдра пилу, а в кутку затягнуло павутинням. Усе це були знаки батькової відсутності. Коли він був удома, ми по черзі, кожен по тижню, прибирали на тих полицях, але за кілька тижнів після його від’їзду ми закинули цей обов’язок, а мати не змогла як слід примусити нас його виконувати. За батькової відсутності зовнішні кордони будинку ніби чарівним чином розширилися, наче невидимі будівельники розсунули стіни, як у паперовому будиночку, і збільшили його. Поки батько був із нами, і навіть коли його очі не відривалися від газети чи книжки, самої його присутності було достатньо, щоб підтримувати найсуворіший порядок, і ми дбали про те, що він часто називав «декорумом» будинку. Оскільки я вважав, що відмова моїх братів піти з нами до церкви зруйнувала ці чари, я сумував за батьком і невимовно прагнув, щоб він повернувся.

Того вечора ми з Обембе пішли з матір’ю до нашої Церкви Божественного Зібрання, що стояла на довгій вулиці, яка вела до поштамту. Мати тримала Девіда за руку й прилаштувала Нкем на своїй спині, підперезавшись раппою. Аби вони не упріли і їхню шкіру не обсипало, вона припудрила їм шиї, від чого здавалося, що вони збираються на маскарад. Церква мала велику залу з люстрами, що звисали на довгих шнурках із чотирьох кутів стелі. Молода жінка в білому вбранні, набагато світліша за типових мешканців цієї частини Африки, співала з кафедри «Дивну милість» з іноземним акцентом. Ми боком пройшли між двома рядами людей, більшість з яких проводжала мене поглядами, аж у мене з’явилося відчуття, що за мною стежать. Моя підозра зросла, коли мати підійшла до задньої частини кафедри, де сидів пастор із дружиною та старійшинами, і щось зашепотіла пасторові на вухо. Коли жінка доспівала, пастор у сорочці з краваткою й у штанях на підтяжках вийшов на підвищення.

— Браття і сестри, — почав він так голосно, що динаміки коло нашого ряду крехнули й замовкли, тож нам довелося ловити його голос, що долинав з динаміка на іншому боці зали. — Перш ніж почати сьогодні говорити про слово Боже, хочу сказати таке: мені щойно повідомили, що диявол у подобі Абулу, одержимого демонами самопроголошеного пророка, котрий, як ви всі знаєте, завдав так багато лиха жителям нашого міста, приходив до будинку нашого любого брата Джеймса Аґву. Ви всі його знаєте, він чоловік нашої любої сестри Пауліни Адаку Аґву. Дехто з вас чув, що в нього багато дітей, котрі, як розповіла мені наша сестра, були впіймані за риболовлею на Омі-Алі, коло вулиці Алаґбака.

Паствою пробігло тихе бурмотіння подиву.

— Абулу підійшов до тих дітей і наплів їм брехні, — продовжував пастор Коллінз, підвищуючи голос і яро викрикуючи слова в мікрофон. — Браття й сестри, ви всі знаєте, що його пророцтва не від Бога, а від…

— Диявола! — в один голос крикнула паства.

— Це так. А коли вони від диявола, їх треба відкинути.

— Так! — хором відповіли вони.

— Я вас не чую! — крикнув пастор у мікрофон, трясучи кулаком. — Я сказав, що коли вони від диявола, ми мусимо їх…

— Відкинути! — заволала паства з такою ревністю, що те слово пролунало, як бойовий клич. Малі діти по всій церкві — разом із Нкем, котра, мабуть, злякалася цього реву — почали плакати.

— Ми готові їх відкинути?

Паства загуділа на знак згоди, а материн голос лунав над іншими й звучав ще кілька секунд потому, як решта замовкла. Я глянув на неї й побачив, що вона знову заплакала.

— Тоді станьмо й відкиньмо це пророцтво в ім’я Господа нашого Ісуса Христа.

Ряди людей підвелися, поскакували на ноги й занурилися в екзальтований сеанс несамовитих молитов.

* * *

Материні намагання зцілити свого сина, Ікенну, минали для нього марно, адже пророцтво, як роздратований звір, несамовито нищило його розум лютим божевіллям, зривало картини, ламало стіни, викидало все із шаф і перевертало столи, поки все, що він знав, усе, чим він був, і все, чим він став, не впало на землю гармидером. Для мого брата Ікенни страх смерті, віщуваної Абулу, став осяжним, заґратованим світом, у якому його було незворотно ув’язнено і за межами якого нічого не існувало.

Якось я чув, що коли страх заволодіває серцем людини, він її принижує. Так можна сказати і про мого брата, бо коли страх заволодів його серцем, він забрав у нього дуже багато: його спокій, його відносини з людьми, його здоров’я, навіть його віру.

Ікенна почав сам ходити до школи, де вони вчилися з Боджею. Він прокидався ще о сьомій і не снідав, аби тільки не йти з ним разом. Він також почав пропускати обіди й вечері, коли на них готували ебу чи товчений ямс — страви, які їли з однієї миски. Як наслідок, він почав виснажуватися, поки між ключицями й шиєю не з’явилися глибокі западини, а на обличчі не проступили вилиці. А трохи згодом білки його очей забарвилися блідо-жовтим.

Мати все бачила. Вона протестувала, благала й погрожувала, але він не слухав. Одного ранку, десь наприкінці шкільної чверті, вона замкнула двері й наполягла, щоб Ікенна поснідав, перш ніж іти до школи. Ікенна був спустошений, бо того дня мав складати іспит. Він благав матір дозволити йому піти.

— Хіба це не моє тіло? Чи тобі не все одно, їм я чи ні? Облиш мене, чого ти не даси мені спокій? — він зірвався й заридав, але мати наполягала, поки він нарешті покірно не поїв.

Жуючи омлет із хлібом, він нарікав на неї й усіх нас. Він казав, що родина його ненавидить, і присягнувся дуже скоро піти з дому й ніколи не повертатися.

— От побачите, — пригрозив він, витираючи очі зворотним боком долоні. — Усе це скоро скінчиться, і ви звільнитеся від мене — от побачите.

— Але ж ти знаєш, що це неправда, — відповіла мати. — Ніхто тебе не ненавидить — ані я, ані жоден із твоїх братів. Ти сам собі навигадував усе це через страх, той самий страх, який ти сам плекаєш і підігріваєш власними руками, Ікенно. Ти вирішив довіритися видінням божевільного, нікчемного чоловіка, якого навіть важко назвати людською істотою, Ікенно. Він навіть не значніший за… з чим би його порівняти… за рибу, ні, за пуголовків, яких ви ловили у річці. Так, пуголовків. Ось днями люди на ринку казали, як той самий чоловік натрапив на гурт корів, які паслися на вигоні, і телята ссали материні вим’я, зайшов між корови й теж почав ссати вим’я однієї з них! — мати демонстративно плюнула, щоб показати всю огиду до самої думки про людину, що ссе вим’я корови. — Як можна вірити словам того, хто ссе коров’ячі цицьки? Ні, Ікенно, ти сам собі все заподіяв, чуєш? Тобі нема кого винуватити. Ми молилися за тебе навіть тоді, коли ти відмовився молитися за себе сам. Не звинувачуй нікого в тому, що живеш у нікчемному страху.

Здавалось, Ікенна, вперши порожній погляд у стіну перед собою, прислухався до матері. Якоїсь миті було схоже, що він усвідомив свою дурість; що материні слова надрізали його серце, в якому набралася чорна кров страху, і вся вона витекла геть. Він мовчки доїв свій сніданок за столом, уперше за тривалий час. А закінчивши, пробурмотів матері «дякую», чого не робив кілька тижнів. Він відніс тарілку з приборами на кухню й вимив їх, як учила мати, а не залишив на столі у своїй кімнаті, як робив останніми тижнями. А тоді він пішов до школи.

Коли він вийшов, Боджа, котрий щойно почистив зуби і тепер чекав, поки Обембе звільнить туалет, зайшов до вітальні, замотаний у рушник із ванної, що він його ділив з Ікенною.

— Я боюся, що він справдить свою погрозу й піде геть, — сказав він матері.

Мати похитала головою, не відводячи очей від холодильника, який почала витирати ганчіркою. А тоді, нахилившись усередину так, що за дверцятами холодильника виднілися тільки її ноги, сказала:

— Не піде. Куди йому йти?

— Не знаю, — відповів Боджа, — але я боюся.

— Не піде. Страх уже недовго його триматиме, він покине його, — материн голос звучав упевнено, і я точно знаю, що на той час вона в це вірила.

Мати продовжувала свої спроби зцілити й захистити Ікенну. Пригадую один недільний день, коли до нас прийшла Ія Іябо, а ми саме їли квасолю, мариновану в соусі з пальмової олії. Я бачив метушню за межами нашого двору, але нас було навчено не виходити дивитися на такі збори, як це робили інші діти. «Хтось може бути озброєний, — завжди попереджав батько, — хтось може вистрілити, і у вас можуть влучити». Тож ми сиділи по кімнатах, бо мати була вдома, а вона б покарала порушника або розповіла б усе батькові. Наступного дня Боджа мав писати дві контрольні — із суспільствознавства та історії — саме з тих двох предметів, які зневажав, — тож він був наїжачився, проклинаючи усіх історичних осіб («дохлі бовдури») у підручнику. Не бажаючи турбувати його та й просто бути поруч із ним, коли він перебував у такому гнівному стані, ми з Обембе сиділи у вітальні разом із матір’ю, коли та жінка постукала в двері.

— А, Ія Іябо! — гукнула мати, швидко підвівшись зі свого крісла, коли жінка увійшла всередину.

— Мама Іке, — сказала жінка, яку я й досі ненавидів за те, що вона нас виказала.

— Ходи, а ходи ж бо, — сказала мати.

Нкем підняла руки від столу і потяглася до жінки, а та зразу підхопила її зі стільця.

— Що сталося? — спитала мати.

— Адеронке, — сказала жінка. — Адеронке вбити свого чоловіка.

— E-woh! — скрикнула мати.

— Wo, bi o se, shele ni, — почала жінка. Вона часто зверталася до матері мовою йоруба, яку мати чудово розуміла, але ніколи не вважала себе обізнаною в ній і ніколи не намагалася нею розмовляти, натомість дозволяючи нам звертатися до людей від її імені. — Бії вчора напитися й прийти додому голим, — сказала Ія Іябо, перейшовши на піджин-англійську. Вона приклала долоні до голови й почала жалібно звиватися.

— Будь ласка, Ія Іябо, заспокойся й розкажи мені.

— Її мале, Он’їладун, воно хворе. Її чоловік зайти додому, вона балакати до нього дати гроші на ліки, а він почина сильно-сильно бити її і мале.

— Chi-neke! — жахнулася матір і приклала долоню до рота.

— Bee ni — це правда, — сказала Ія Іябо. — Адеронке казати коли він бити хворе мале, вона дуже боятися його алкоголь, каже я тебе вбити, і вона вдарити чоловіка стільцем.

— Ох-ох, — затиналася мати.

— Чоловік вмерти, — сказала Ія Іябо. — Вмерти просто так.

Жінка сіла на підлогу, прихилилася головою до дверей і почала хитатися й трусити ногами. Мати деякий час вражено стояла на місці, а тоді враз наче злякалася й обійняла себе. Почувши новину про смерть Оґи Бії, я одразу ж забув про їжу, яку щойно загріб до рота, бо знав, що він був пропащою людиною. Він нагадував цапа. Хоч і не бувши божевільним, він гарчав і тупав ногами, коли доходив до свого звичайного стану сп’яніння. Вранці ми часто бачили його, йдучи до школи — він ішов додому тверезим, та вже надвечір знову вештався околицею п’яний.

— А знаєш, — сказала мама Іябо, протираючи очі, — я не думати вона вбити його з ясним розумом.

— Ох, що ти хочеш сказати? — спитала мати.

— Бо той скажений, Абулу. Він казати Бії, що його вбити те, що він цінувати понад усе. А тепер його жінка вбити його.

Матір ніби щось ужалило. Вона поглянула на наші обличчя — на мене, Боджу й Обембе — і ввібрала наші погляди своїми очима. Звідкись, не з вітальні, почулося, як хтось підвівся з крісла, а тоді двері тихенько прочинилися, і той хтось з’явився в кімнаті. Хоч я й не озирнувся, щоб побачити його, але зрозумів. Було ясно, що і мати, і всі у вітальні теж знали, що то Ікенна.

— Ні, ні, — гучно сказала мати. — Ія Іябо, я не хочу, щоб ти розповідала тут оті небилиці, оті нісенітниці.

— Але…

— Я кажу ні! — крикнула мати. — Як можна вірити, що якийсь там божевільний може бачити майбутнє? Як?

— Але мамо Іке, — пробурмотіла жінка. — Казали ж, що він…

— Ні, — сказала мати. — Де тепер Адеронке?

— У поліції.

Мати похитала головою.

— Вони її арештувати, — сказала Ія Іябо.

— Ходімо балакати надвір, — сказала мати.

Жінка підвелася, і вони разом пішли надвір, а за ними подалася Нкем. Коли вони вийшли, Ікенна залишився стояти на місці. Його очі заклякли, наче в ляльки. Несподівано він схопився за живіт і помчав до ванної, звідки почулися здавлені звуки блювання у раковину. Саме тоді почалася його хвороба, коли страх забрав у нього здоров’я, бо здавалося, що розповідь про смерть того чоловіка закріпила в ньому відчуття незаперечної невідворотності передбачень Абулу, і тому в нього дим почав підніматися над тим, що ще не загорілося.

Кількома днями пізніше, у суботу вранці, ми всі снідали смаженим ямсом і кукурудзяним пюре, коли раптом Ікенна, який щойно поїв і пішов до своєї кімнати, вискочив з неї, тримаючись однією рукою за живіт і стогнучи. Перш ніж ми встигли зрозуміти, що й до чого, жменя вивергнутої їжі упала на плитки підлоги позаду блакитного крісла, яке ми називали «батьковим троном». Ікенна прямував до ванної, але зараз, ослаблений силою, яку він міг лиш намагатися стримати, упав на одне коліно й блював, частково сховавшись за кріслом.

Мати підбігла до нього з кухні, гукаючи «Ікенно! Ікенно!», і спробувала його підняти, але він почав казати, що все гаразд, хоча сам став блідий і хворий на вигляд.

— Що з тобою, Ікенно? Коли це почалося? — спитала мати, коли той вгамувався, але він не відповідав.

— Ікенно, чого, чого ти не відповідаєш, чого? Чого, чуєш?

— Не знаю, — пробурмотів він. — Будь ласка, дай мені піти вмитися.

Мати відпустила його руку, і поки він ішов до ванної, Боджа сказав: «Мені шкода, Іке». Я сказав те саме. І Обембе. І Девід теж. Хоч Ікенна й не відповів на будь-чиї співчуття, цього разу він не гахнув дверима. Він причинив їх і тихенько замкнув.

Щойно Ікенна зник з наших очей, Боджа побіг на кухню й повернувся з віником — жмутом тоненьких, мов голки, прутиків рафії, пальмового волокна, перев’язаних міцною мотузкою, — і совком. Оця його швидкість, з якою він кинувся прибирати бруд, і зворушила матір.

— Ікенно, ти живеш у страху, що один з братів уб’є тебе, — голосно звернулася вона до Ікенни, щоб він почув її за плескотом води, — але вийди й подивися…

— Ні, ні, ні, Нне, ні. Будь ласка, не кажи… — гаряче почав благати Боджа.

— Облиш, дай мені розповісти йому, — сказала мати. — Ікенно, вийди й подивися, просто вийди й… — Боджа протестував, кажучи, що Ікенна навряд чи зрадіє, коли дізнається, що він прибрав його блювоту, але переконати матір було неможливо.

— Подивись, як ті самі твої брати підмітають за тобою, — продовжувала вона. — Прибирають твою блювоту. Вийди й поглянь, як ці «вороги» піклуються про тебе, хоч ти цього й не бажаєш.

Можливо, саме через це Ікенна того дня й не виходив із ванни так довго, але нарешті він таки вийшов, обмотаний рушником. На той час Боджа начисто підмів і навіть вимив ганчіркою плями на підлозі, стіні й задній стінці крісла, на яких позастигала блювота. Мати побризкала усюди антисептичною рідиною, а тоді змусила Ікенну піти з нею до лікарні, пригрозивши, що як він відмовиться, то вона телефонуватиме батькові. Ікенна знав, як серйозно батько ставився до питань здоров’я, тож підкорився.

Я перелякано заціпенів, коли за кілька годин мати повернулася додому сама. Ікенна захворів на тиф, і його поклали до лікарні на курс внутрішньовенних ін’єкцій. Коли ми з Обембе, охоплені страхом, розревілися, мати заспокоїла нас, запевнивши, що його відпустять наступного дня і що він обов’язково видужає.

Але я почав боятися, що з Ікенною станеться щось лихе. У школі я багато не балакав і ліз битися з будь-ким, хто мене зачіпав, поки один із завучів не відшмагав мене. Таке бувало нечасто, бо я був слухняною дитиною не тільки перед батьками, а й перед учителями. Мене лякали тілесні покарання, і я робив усе, щоб до них не доводити. Але сум, що охопив мене через погіршення братового стану, розпалив у мені гірку відразу до всього на світі, особливо до школи й усього, що в ній відбувалося. Надію на порятунок мого брата було знищено. Я боявся за нього.

Слідом за здоров’ям та добрим самопочуттям отрута забрала в Ікенни віру. Він не відвідував церкву три неділі поспіль, посилаючись на свою хворобу, — а до того в одну неділю не пішов, бо дві доби лежав у лікарні. Але на ранок наступної, можливо, набравшись сміливості через те, що батько, який поїхав до Ґани на тримісячне стажування, не міг навідатися до Акуре раніше цього терміну, Ікенна оголосив, що він просто не хоче йти до церкви.

— Чи я правильно тебе почула, Ікенно? — спитала мати.

— Усе правильно, — різко відказав Ікенна. — Слухай, мамо, я вчений, і я більше не вірю, що Бог існує.

— Що? — скрикнула мати, відступивши назад, ніби наступила на гостру колючку. — Ікенно, що ти таке кажеш?

Він повагався і глибоко насупився.

— Я питаю тебе: що ти таке кажеш, Ікенно?

— Я кажу, що я вчений, — відповів він. Йому довелося сказати «вчений» англійською, бо іґбо не має потрібного слова, і воно прозвучало лунким викликом.

— І? — тиша у відповідь змусила її продовжити. — Договорюй, Ікенно. Договори ті мерзенні слова, які ти щойно сказав. — І вона пішла в наступ, вказуючи пальцем на його обличчя: — Ікенно, послухай оце: єдине, чого ми з Еме ніколи не зможемо прийняти й ніколи не приймемо, це дитина-атеїст. Ніколи!

Вона цмокнула язиком і клацнула двома пальцями над головою, щоб відгородитися цим марновір’ям від можливості такої події.

— Отож, Ікенно, якщо ти й надалі хочеш бути частиною цієї родини і їсти в цьому домі, зараз же підводься зі свого ліжка, інакше ми з тобою вліземо в одні штани.

Ікенну налякала ця погроза, бо мати використовувала вираз «влізти в одні штани» тільки коли її лють досягала вершини. Вона пішла до своєї кімнати й повернулася зі старим батьковим шкіряним паском, наполовину намотаним на зап’ястя, повністю готова відшмагати його — чого вона майже ніколи не робила. Забачивши пасок, Ікенна посунув до ванної, щоб умитися й приготуватися до церкви.

Повертаючись додому після служби, Ікенна йшов попереду нас, щоб мати не з’ясовувала з ним стосунки на людях, і тому що зазвичай вона давала йому ключі, щоб він відчиняв нам ворота. Після церкви вона майже ніколи не йшла прямо додому, а завжди лишалася з малими на жіночі зібрання після служби або навідувала котрусь із подруг у неї вдома. Щойно ми зникли з материних очей, Ікенна наддав ходи. А всі ми тихо йшли за ним. З якоїсь причини Ікенна вибрав довшу дорогу через вулицю Іджока, яку населяли бідняки, що жили в дешевих, здебільшого нефарбованих будинках і дерев’яних халупах. Майже на кожному розі цього брудного району гралися діти. Були там дівчатка, які стрибали собі по намальованих на землі класах. Якийсь хлопець, не старший за три роки, присів над чимось схожим на землисті мотузки екскрементів, що вилазили з нього й укладалися в лиху з виду пірамідку. Коли пірамідка сформувалася й почала отруювати повітря, хлопчик побіг гратися далі, шкрябаючи ґрунт паличкою й не звертаючи уваги на хмару мух, що вилися навколо його сідала. Ми з братами сплюнули на землю, а тоді, послухавшись незаперечного голосу інстинктів, негайно витерли плювки підошвами взуття, а Боджа облаяв малого і людей, які жили в цьому районі, «свиньми, просто свиньми». Обембе трохи затримався позаду, намагаючись начисто вичовгати свою слину. Плюнувши й витерши слину з землі, ми підкорялися повір’ю, яке казало, що коли на чиюсь слину наступить вагітна жінка, то така людина, якщо то чоловік, назавжди стане імпотентом, що я на той час розумів, як «той орган магічним чином зникне».

Та вулиця справді була дуже брудна. На ній, у незавершеній двоповерховій будівлі, єдиній на вулиці з мощеною підлогою, жив із батьками наш друг Кайоде. Будинок був настільки сирий, що безформні бетонні стовпи і їх залізний каркас стирчали з горища, тягнучись угору скелетастими прутами. Купи голої цегли, розкидані по всьому двору, зеленіли від моху. В ямках цеглин і в проміжках між ними гніздилися хмари ящірок і сцинків, що бігали тут і там. Кайоде розповідав нам, що якось його мати знайшла ящірку в баку на кухні, де вони тримали питну воду. Дохла ящірка кілька днів плавала там непоміченою, поки вода не набула кислого присмаку. Коли його мати випорожнила бак, на землю разом із водою виплеснулася дохла ящірка з удвоє розбухлою головою, і, як і все, що потонуло, вона почала розкладатися. Майже на кожному розі того району купи сміття перегороджували тротуар і сягали узбіччя дороги. Відкриті стічні канали в деяких місцях позабивалися сміттям, і воно накопичувалося й набухало пухлинами, обвивало пішохідні містки, як удав, гніздилося, як пташка, між двома кіосками при дорозі, набивалося у мілкі ямки й шаруділо під ногами на людних майданчиках. І скрізь у тій місцині висіло затхле повітря, пов’язуючи будинки докупи невидимим смородом.

Сонце шаленіло в небі, і дерева утворювали під своїми кронами темні затінки. Прямо на вулиці якась жінка смажила рибу на плиті під стіною дерев’яної халупи. Клуби диму мірно здіймалися з обох боків плити і докочувалися до нас. Ми перейшли на інший бік дороги між припаркованою вантажівкою і верандою будинку, крізь яку я мимохідь побачив його інтер’єр: там двоє чоловіків сиділи на коричневій канапі й жестикулювали, а між ними гудів і повільно повертав свою голову стоячий вентилятор. Під столик перед верандою забилися коза з козенятами, оточені з усіх боків чорними горошинами власного посліду.

Коли ми дісталися свого двору і чекали, поки Ікенна відчинить ворота, Боджа сказав:

— Я бачив, як Абулу намагався увійти до церкви під час служби, але його не пустили, бо він був голий.

Боджа раніше приєднався до гурту хлопців, які по черзі грали в нашій церкві на барабанах. Того дня грав саме він, сидячи попереду біля вівтаря, — і таким чином він міг бачити, як Абулу заходив крізь двері церкви позаду нас. Ікенна нишпорив у кишені в пошуках ключа, що зачепився за сплетіння розтороченої матерії й ниточок і замотався так, що його було важко дістати. Його кишеня була брудна й заляпана чорнилом, і коли він вивернув її назовні, маленькі крихти арахісу дощем посипалися на землю. Не досягши успіху в розплутуванні ключа, вирвав його силою, продерши в кишені дірку. Він саме почав повертати ключа у воротах, коли Боджа сказав:

— Іке, я знаю, що ти віриш у те пророцтво, але ми всі діти Божі…

— А він пророк, — різко відповів Ікенна.

Він відчинив двері у воротах і витяг ключа зі щілини, а Боджа сказав:

— Так, але він не Бог.

— Звідки ти знаєш? — гиркнув Ікенна, повернувшись до Боджі. — Я тебе питаю: звідки ти знаєш?

— Він не Бог, Іке, я впевнений.

— Які в тебе докази? Які в тебе докази, га?

Боджа не відповів. Погляд Ікенни здійнявся понад нашими головами, ми всі простежили за ним і побачили предмет, що привернув його увагу, — повітряного змія, зробленого з поліетиленових торбинок, що ширяв у повітрі десь віддалік.

— Але те, що він передбачив, узагалі не може збутися, — сказав Боджа. — Слухай, він говорив про червону річку. Він сказав, що ти попливеш червоною річкою. Як річка взагалі може бути червона? — Він широко розвів руки, щоб підкреслити неможливість такого явища, і подивився на нас, ніби в очікуванні визнання своєї правоти. Обембе згідно кивнув.

— Він же скажений, Іке. Він не знає, що верзе.

Боджа підступив до Ікенни ближче і, в несподіваному пориві хоробрості, поклав руку на його плече.

— Ти мусиш мені вірити, Іке, ти мусиш мені вірити, — сказав він, трясучи Ікенну за плече, ніби намагаючись зруйнувати гору страху в глибині душі свого брата.

Ікенна стояв, опустивши очі додолу, — вочевидь, зворушений словами Боджі. То була мить надії, мить, коли здалося, що ми зможемо повернути того, кого втратили. Як і Боджа, я теж хотів сказати Ікенні, що не зміг би його вбити, але наступним заговорив Обембе.

— Він. Має. Рацію, — затинався Обембе. — Жоден з нас не хоче тебе вбивати. Ми не… Іке… ми навіть не справжні рибалки. Він сказав, що тебе вб’є рибалка, але ми не справжні рибалки.

Ікенна підвів погляд на Обембе, і на його обличчі ясно виступив вираз людини, спантеличеної щойно почутим. В його очах стояли сльози. Тоді настала моя черга.

— Ми не можемо вбити тебе, Іке, ти сильний і більший за нас усіх, — сказав я серйозним голосом, на який тільки зміг спромогтися, підштовхуваний відчуттям, що теж мушу щось сказати. Але я не знав, що надало мені духу взяти його за руку й додати: — Братику Іке, ти казав, що ми тебе ненавидимо, але це неправда. Ми дуже тебе любимо, більше за всіх.

Хоч у ту мить мені запекло в горлі, я сказав якомога спокійніше:

— Ми любимо тебе навіть більше за маму і татка.

Я відступив від нього, і мої очі звернулися до Боджі, який стояв і кивав головою. На мить Ікенна здавався розгубленим. Було схоже, що наші слова вплинули на нього, і вперше за багато тижнів мої очі й очі решти зустрілися з його. Вони були червоні, а лице — бліде, але вираз на ньому був такий неописуваний, такий невпізнанний — наскільки мені на той час дозволяла пам’ять, — що саме так я його тепер здебільшого й пам’ятаю.

Настала мить великої надії, і ми всі чекали, що буде далі. Ніби підштовхнутий якимось духом, що плескав його по спині, він розвернувся й поквапився до своєї кімнати. А згодом прокричав ізвідти:

— Надалі я не хочу, щоб мене хтось турбував. Ви всі займайтеся своїми справами й дайте мені спокій. Попереджаю вас, дайте мені спокій!

* * *

Знищивши мир у родині, здоров’я й віру Ікенни, страх знищив його зв’язки з людьми, найтісніші з яких були з нами, його братами. Здавалося, що він надто довго вів свою внутрішню боротьбу і тепер просто хотів її чимшвидше закінчити. Ніби провокуючи пророцтво на те, щоб збутися, він почав робити все, аби нам нашкодити. Через два дні після нашої спроби його переконати ми прокинулись і дізналися, що Ікенна знищив наш дорогоцінний трофей — примірник газети «Акуре Ґеральд» від 15 липня 1993 року. У газеті були наші фотографії, а на титульній сторінці було фото Ікенни з підписом: «Юний герой вивіз братів у безпечне місце». У куточку великої фотографії Ікенни, одразу під назвою газети, у рамці були зображені також наші з Боджею й Обембе обличчя. Та газета не мала ціни, вона була навіть дорожчою нашим серцям відзнакою за відвагу, ніж календар М.К.О. Колись Ікенна убив би за неї кого завгодно. У газеті йшлося про те, як він вивів нас у безпечне місце під час кровопролитних політичних заворушень, у поворотну мить, що докорінно змінила життя в Акуре.

У той історичний день, ледве через два місяці після нашої зустрічі з М.К.О., ми сиділи у школі, коли на вулицях без угаву почали сигналити машини. Я був у своєму класі, де майже всі мали по шість років, і не підозрював про кипучий неспокій в Акуре й по всій Нігерії. Раніше я чув про війну, що сталася колись давно, — війну, про яку батько часто згадував мимохідь. Коли він говорив «до війни», далі йшло речення, не пов’язане з воєнними подіями, яке іноді закінчувалося фразою: «Але війна поклала цьому край». Бували часи, коли, сварячи нас за якусь дію, що відгонила ледачістю чи слабкістю, він розповідав історію свого порятунку під час війни, коли він, десятирічний хлопець, залишився добувати їжу, полювати, годувати й захищати свою матір і молодших сестер, коли вони подалися до великого лісу Оґбуті, тікаючи він нігерійської армії, що вдерлася до нашого села. То був єдиний випадок, коли він хоч якось згадував про те, що було «під час війни». Іноді фраза мінялася на «після війни», а за нею починалося нове речення, що не мало жодного зв’язку зі згаданою війною.

Наша вчителька зникла трохи раніше, коли знадвору почувся гамір і гудіння машин. Щойно вона вийшла, моя класна кімната спорожніла, бо діти вибігли геть і почали кликати своїх матерів. Наша школа була триповерховою. На першому поверсі містився дитсадок і мій підготовчий клас, а наступні класи містилися на другому та третьому поверхах. З вікна свого класу я бачив чимало машин у дуже різних станах: одні стояли з відчиненими дверцятами, інші кудись їхали, треті паркувалися. Я сидів там, чекаючи, поки по мене прийде батько, як і інші батьки, які прийшли по своїх дітей. Але замість нього в моєму класі з’явився Боджа і покликав мене на ім’я. Я відгукнувся, взяв свого портфеля й свою пляшку води.

— Ходи, треба йти додому, — сказав він, перелізаючи до мене через парту.

— Нащо? Почекаймо татка, — сказав я, озираючись навколо.

— Татко не прийде, — сказав він, приклавши пальця до губів, щоб я замовк.

Він потягнув мене за руку й вивів із класу. Ми пробігли між кривими рядами дерев’яних парт і стільців, що були рівненько розставлені до того, як почувся той гамір. Під одним перекинутим стільцем лежав розламаний лоточок із чиїмось обідом — рибою з жовтуватим рисом, що розсипався по підлозі. Надворі мені здалося, що світ було розпиляно надвоє, а ми балансували на краю прірви. Я висмикнув руку з долоні Боджі. Мені хотілося повернутися до свого класу й дочекатися батька.

— Що ти робиш, дурню?! — закричав Боджа. — Там заколот. Там людей убивають. Ходімо додому!

— Треба дочекатися татка, — сказав я, несміливо зробивши за ним кілька кроків.

— Не можна, — заперечив Боджа. — Якщо ті люди вломляться сюди, вони впізнають, що ми хлопці М.К.О, «Діти “Надії’93”», їхні вороги, і нам тут буде небезпечніше, ніж будь-кому.

Його слова розбили мою інертність на друзочки й дуже налякали. Перед ворітьми зібралася юрба здебільшого старших учнів, що прагнули вибратися геть, але ми не пішли в той бік. Ми перейшли через повалений паркан, подалися до ряду пальм, що росли за школою, і приєдналися до Ікенни й Обембе, які вже чекали на нас у кущах під деревом, і ми всі побігли геть.

Повзучі рослини хрустіли під ногами, і повінь повітря увірвалася в мої легені. Кущі виплюнули нас у бік вузької стежки, що за кілька хвилин перетворилася на дорогу, в якій Обембе миттєво впізнав вулицю Ізоло.

Але та вулиця була майже порожня. Ми пробігли повз тартак, де у звичайний день нам довелось би прикривати вуха, щоб уберегти їх від оглушливого галасу деревообробки. Чимало скриплячих вантажівок, що привозили важкі колоди з лісів, стояли там перед горою тирси, але навколо них нікого не було. Звідти ми побачили широку дорогу, смуги якої розмежовував довгий розділювач завширшки як три мої ступні. То була дорога до Центрального банку Нігерії, куди Ікенна запропонував піти, бо це було найближче місце, де ми могли б сховатися, яке охороняли озброєні вартові, і тому, що там працював батько. Ікенна наполягав, що якщо ми туди не підемо, то загони хунти, що затялися вибити всіх, хто підтримує М.К.О. в Акуре, головному місті його рідного штату, просто вб’ють нас. Того дня дорога була сильно засмічена найрізноманітнішими речами — особистим майном, яке люди губили, тікаючи від різанини, — і здавалося, що над Акуре пролетів літак і викинув на нього з великої висоти різні пожитки. Коли ми перейшли на той бік вулиці, де був обнесений стіною двір із деревами, дорогою на скаженій швидкості пролетіла машина, повна людей. Потім на дорозі з’явився «мерседес-бенц» із моєю однокласницею Моджисолою на передньому сидінні. Вона помахала мені рукою, і я помахав у відповідь, але машина не зупинилася.

— Ходімо, — сказав Ікенна, коли машина зникла з очей. — Нам не можна було залишатися у школі — в нас упізнали б хлопців М.К.О., а це було б небезпечно. Ходімо тією дорогою. — Він вказав рукою напрямок, а сам хижо озирнувся, ніби почув щось таке, чого не чули ми.

Кожна трепетна подробиця заворушень, що траплялася мені на очі, кожен запах сповнювали мене реальним страхом смерті. Ми повернули за ріг, коли Ікенна закричав:

— Ні, ні, стійте! Не можна іти головною дорогою, це небезпечно!

Тож ми перейшли на іншу, торгову вулицю, заповнену крамницями, що геть усі були зачинені. Двері однієї з них були виламані, і уламки дерев’яних панелей, всіяні цвяхами, небезпечно звисали з надламаних завіс. Ми були змушені зупинитися десь між зачиненим баром, у якому одне на одному стояли пивні барильця, та вантажівкою, обліпленою рекламками пива «Стар Лаґер», «33», «Ґіннесс» та інших марок. У ту мить почувся крик, що благав про допомогу мовою йоруба, але ми не змогли одразу вловити напрям, звідки він долинув. З однієї крамниці вискочив якийсь чоловік і побіг дорогою до нашої школи. Наш страх перед явною небезпекою наростав.

Ми перейшли звалище у бік вулиці, де побачили будинок у вогні. На його веранді лежав труп чоловіка. Ікенна пригнувся й побіг за будинок, що горів, а ми, усі тремтячи, рвонули слідом. То було вперше, коли я і, можливо, решта моїх братів, побачили мерця. Моє серце калатало, і тоді я усвідомив, як тепло поступово просякує тканину моїх шкільних шортів. Глянувши вниз, я зрозумів, що обмочив їх, і побачив, як на землю зірвалися останні кілька тремтячих крапель. Повз нас протупотів гурт чоловіків, озброєних палицями й мачете, кидаючи навколо злісні погляди й скандуючи: «Смерть Бабанґіді, нехай править Абіол!» Поприсідавши по-жаб’ячому, ми мовчали, як камені, аж поки та група не зникла з очей. Щойно вони пройшли, ми прокралися за один з будинків і знайшли фургон із мерцем і розчиненими лівими передніми дверцятами, припаркований просто біля заднього двору.

З одягу того чоловіка — довгого вільного сенегальського наряду — ми зрозуміли, що він був з півночі: вони були основними мішенями різанини, влаштованої прихильниками М.К.О. Абіоли, котрі перехопили заколот, що був виявом боротьби між прихильним до нього заходом і північчю, звідки походив генерал Бабанґіда, військовий президент.

З силою, яку ніхто з нас у ньому підозрював, Ікенна витягнув мерця з машини. Той випав на землю з глухим гупом, заляпавши землю кров’ю з розбитого обличчя. Я закричав і почав плакати.

— Тихше, Бене! — гримнув Боджа, але я не міг спинитися, бо дуже злякався.

Ікенна заліз на водійське сидіння, а Боджа сів поруч. Ми з Обембе сіли на задньому.

— Гаразд, — сказав Ікенна. — Поїдемо до тата на роботу на цій машині. Бігом позакривайте двері! — крикнув він.

Ікенна завів машину ключем, що стирчав збоку від величезного керма, і двигун зревів і загарчав, пробудившись із протяжним стогоном.

— Іке, хіба ти вмієш водити машину? — спитав Обембе, здригаючись.

— Так, — сказав Ікенна. — Тато навчив мене нещодавно.

Він газонув двигуном, машина сіпнулася назад і заглохла. Він уже хотів знову її запустити, коли ми почули, як десь віддалік забряцала зброя, і позавмирали на своїх сидіннях.

— Ікенно, будь ласка, заведи її, — простогнав Обембе, махаючи долонями. По його обличчю теж потекли сльози. — Хіба ж ти вивів нас зі школи для того, щоб ми всі загинули?

Дорогою скрізь горіли вогнища й палали автомобілі, і Акуре того дня обпекло. Ми наблизилися до вулиці Ошинле на сході міста, коли повз нас на повній швидкості промчав військовий фургон у повному бойовому спорядженні. Хтось із них помітив, що за кермом нашої машини сидить хлопчина, і поплескав товариша по руці, вказавши у наш бік, але фургон не зупинився. Ікенна твердо тримав курс, перемикаючи передачу тільки тоді, коли червона, схожа на годинникову, стрілка на тахометрі підповзала до більшого числа, — він бачив, що так робив батько, коли возив його на передньому сидінні до школи. Ми вибралися на дорогу, тримаючись ближче до узбіччя, поки Боджа не прочитав на будівлі напис «Вулиця Олуватуї», а під нею менший підпис — «Центральний банк Нігерії». Тоді ми зрозуміли, що дісталися безпечного місця і втекли від заколоту на виборах 1993 року, під час якого в Акуре було вбито більш як сто людей. 12 червня стало поворотним днем в історії Нігерії. Відтоді щороку, коли наближався той день, здавалося, що організація з тисячі невидимих хірургів, озброєних до зубів ножами, трепанами, голками й винятковими знечулювальними засобами, приходила із вторгненням північного вітру й зупинялася в Акуре. Тоді вони вночі, коли інші люди спали, проводили на їхніх душах несамовиту тимчасову лоботомію швидкими безболісними рухами, і зникали на світанку, перш ніж ефект від цих операцій починав проявлятися. Люди прокидалися, переповнені тривогою, їхні серця гупали від жаху, голови були набиті спогадами про втрати, очі набиралися слізьми, губи округлялися в щирих молитвах, а тіла тремтіли від страху. Вони всі ставали затертими портретами олівцем у дитячому пожмаканому альбомі, які тільки й чекали, коли їх зітруть. У такому похмурому стані місто забивалося в свою мушлю, як наляканий равлик. А при тьмяному передранковому світлі народжене на півночі населення покидало місто, крамниці зачинялися, а віряни збиралися у церквах на молитви за мир, і хирлявий старигань, яким Акуре часто ставало того місяця, чекав, поки цей день мине.

* * *

Знищення газети ошелешило Боджу — він навіть їсти не міг, а тільки знову й знову повторював мені й Обембе, що Ікенну треба спинити.

— Так далі не можна, — повторював він багато разів. — Ікенна втратив глузд, він сказився.

Наступного вівторка, коли чисте небо вишкірило свої зуби, ми з Обембе спали допізна, бо напередодні до глупої ночі розповідали одне одному історії. Наші двері із силою відчинилися, і ми сполохано попрокидалися. То був Боджа. Він спав у вітальні, відколи почалися перші сутички з Ікенною. Він здавався насупленим й змерзлим і чухав кожну частину тіла, скрегочучи при цьому зубами.

— Комарі мене вночі ледь не вбили, — сказав він. — Я втомився від того, що Ікенна зі мною робить. Справді втомився!

Він сказав це так голосно, що я злякався, чи не почує цього зі своєї кімнати Ікенна. Моє серце почало калатати. Я поглянув на Обембе, але він не зводив погляду з дверей. Я відчув, що він, як і я, у ту мить думав, хто може увійти у ті двері.

— Терпіти не можу, що він не пускає мене до власної кімнати, — вів своє Боджа. — Уявляєте? Він не пускає мене до моєї кімнати. — Він ударив себе в груди — жест володіння. — До кімнати, яку мама з татом дали нам обом.

Він зняв сорочку й показав місця на шкірі, де його покусало. Хоч він був нижчим за Ікенну, але недалеко відстав від нього у зрілості. На його грудях з’явилися ознаки проростання волосся, а під пахвами уже наросло по- справжньому. Темна доріжка тягнулася від його пупка у штани.

— Хіба у вітальні так погано? — спитав я, намагаючись його втихомирити. Я не хотів, щоб він продовжував, бо боявся, що його може почути Ікенна.

— Ще й як! — закричав він ще голосніше. — Я його ненавиджу за це, ненавиджу! Там неможливо спати!

Обембе з острахом зиркнув на мене, і я помітив, що його, як і мене, накрило жахом. Слова Боджі розліталися, як уламки фарфору з кинутої на підлогу тарілки. Ми з Обембе знали, що щось має статися, і нам здавалося, що Боджа теж це знав, бо він сів на ліжко й поклав руку на голову. Минуло не більше кількох хвилин, як десь усередині будинку, гучно скрипнувши, відчинилися двері, а за тим почулися кроки. До кімнати зайшов Ікенна.

— Ти сказав, що ненавидиш мене? — тихо спитав Ікенна.

Боджа мовчав і не зводив очей з вікна. Ікенна, якого вразило почуте (бо я бачив у його очах сльози), м’яко причинив двері й пройшов далі в кімнату. А тоді, метнувши в Боджу зневажливий погляд, він скинув сорочку, як було заведено у хлопців міста перед бійкою.

— Сказав таке чи ні? — крикнув він, але не став чекати відповіді. Він зіштовхнув Боджу зі стільця.

Боджа скрикнув і майже негайно підвівся на ноги, люто засопів й закричав:

— Так, так, я ненавиджу тебе, Іке, так і є!

Коли я згадую цю подію, то найчастіше благаю пам’ять пожаліти мене і зупинитися на цьому місці, але вона жодного разу не зглянулась наді мною. Я завжди бачу, як Ікенна якусь мить незворушно стоїть, почувши від Боджі ці слова, і його губи довго ворушаться, перш ніж слова: «То ти ненавидиш мене, Боджо» — нарешті зриваються з них. Але Ікенна промовив їх з такою силою, що його обличчя аж ніби проясніло від полегшення. Він усміхнувся, кивнув і проблимав сльози.

— Я знав це, я знав. Я увесь цей час просто дурив себе, — він похитав головою. — Ось чому ти кинув мій паспорт до криниці. — При цих його словах на обличчі Боджі з’явився вираз жаху, і він хотів був щось відповісти, але Ікенна заговорив голосніше, перейшовши з іґбо на йорубу. — Зажди! Якби не той злостивий вчинок, я б зараз жив у Канаді набагато кращим життям. — Боджа хапав ротом повітря за кожним реченням, кожним словом Ікенни, ніби кожне з них було ударом у груди, і його губи розкривалися, слова були готові прозвучати, але вигуки Ікенни «Стій!» і «Слухай!» перекривали їх. — А ще кілька дивних снів, — продовжував Ікенна, — підтвердили мої підозри. В одному з них я бачив Боджу, який переслідував мене з рушницею. — При цих словах обличчя Боджі сіпнулося і налилося виразом враженої безпорадності. — Тож я знаю, і мій дух це засвідчує, як сильно ти мене ненавидиш.

Боджа рвучко пішов до дверей, ніби хотів піти геть, але зупинився, коли Ікенна промовив:

— Я знав, — казав тоді Ікенна, — у ту мить, коли Абулу побачив своє видіння, я знав, що саме ти той рибалка, про якого він говорив. Ти й ніхто інший.

Боджа стояв і слухав з опущеною головою, ніби присоромлений.

— Тому я не дивуюся, коли ти зізнаєшся, що ненавидиш мене, — ти завжди мене ненавидів. Але ти не досягнеш свого! — раптом палко додав він.

Він підскочив до Боджі й ударив його в обличчя. Боджа упав і вдарився головою об залізну скриньку Обембе, що стояла на підлозі, аж та загуділа. Він скрикнув від болю, затупотів ногами об підлогу й заверещав. Приголомшений Ікенна позадкував, ніби ледь-ледь утримав рівновагу на краю прірви, а досягнувши дверей, розвернувся й вибіг.

Обембе підійшов до Боджі, щойно Ікенна вийшов з кімнати. Та раптом спинився й вигукнув: «Господи!» Спочатку я не помітив того, що побачив Обембе, а за мить уся картина відкрилася й мені — я побачив калюжку крові, що натекла на кришку скриньки, й тепер крапала на підлогу.

Перелякавшись, Обембе вибіг із кімнати, а я — за ним. Ми знайшли матір на городі, де вона із сапкою в руці й кошиком із рафії при боці, в якій лежало кілька помідорів, балакала з Ією Іябо, сусідкою, яка викрила нашу риболовлю, і погукали їх. Увійшовши до кімнати, мати з сусідкою жахнулися. Боджа перестав скиглити і тепер лежав нерухомо, обличчя було прикрите закривавленими руками, а його тіло витяглося в якомусь покійному стані, ніби мертве. Узрівши, як він лежить, мати зірвалася й заголосила.

— Швидко, треба відвезти його до шпиталю Кунле! — гукнула до неї мама Іябо.

Мати, без міри схвильована, поспіхом перевдяглася у блузку й довгу спідницю. За допомоги сусідки вона підняла Боджу на плече. Він залишався спокійним, дивився порожніми очима й нечутно схлипував.

— Якщо з ним зараз щось станеться, — сказала мати сусідці, — то що потім казатиме Ікенна? Казатиме, що вбив свого брата?

— Olohun maje! — Боже борони! — Ія Іябо сплюнула. — Мамо Іке, як можна через таке впускати в голову подібні думки? Це ж хлопці, вони ростуть — у такому віці це звичайна річ. Припини — доправмо його до шпиталю.

Щойно вони пішли, я усвідомив, що чую, як щось мірно цебенить об підлогу. Я подивився на скриньку й побачив коло неї калюжу крові. Я сидів на ліжку й трусився від щойно побаченого, але мене ще розтривожив спогад про випадок, що його приплів Ікенна. Я пам’ятав його, хоч мені на той час було лише чотири роки. Містер Байо, батьків друг з Канади, тоді саме повернувся до Нігерії. Пообіцявши раніше забрати Ікенну жити до Канади, коли повернеться, містер Байо зробив Ікенні паспорта й канадську візу. Того ранку, як Ікенна мав їхати з батьком до Лаґоса, щоб сісти на літак з містером Байо, Ікенна ніяк не міг знайти свого паспорта. Він тримав його в нагрудній кишені своєї дорожньої куртки, котру повісив у шафу в кімнаті, яку ділив з Боджею. Але того ранку його там не було. Вони запізнювалися, і розлючений батько почав несамовито переривати все у пошуках паспорта, але того ніде не було. Від побоювання, що літак полетить без Ікенни, — а тоді процес отримання паспорта й решти документів довелося б починати спочатку — батьків гнів почав наростати. Він уже хотів ляснути Ікенну за його недбалість, коли Боджа, ховаючись за матір’ю, щоб батько його не набив, зізнався, що паспорта украв він. «Нащо? — спитав тоді батько. — І де той паспорт?» Вочевидь приголомшений, Боджа сказав: «У криниці». Тоді він зізнався, що вкинув його туди напередодні увечері, бо не хотів, щоб Ікенна його покинув.

Батько помчав до криниці у гарячковому поспіху, але, зазирнувши туди, побачив безповоротно пошкоджені сторінки паспорта, що плавали на поверхні води. Батько склав руки на голові й затремтів. А потім, ніби одержимий якимось духом, потягнувся рукою до мандаринового дерева, виламав гілку й знову забіг до будинку. Він уже майже накинувся на Боджу, коли втрутився Ікенна. Це він улаштував так, що Боджа вкинув паспорта до криниці, бо не хотів їхати без нього; вони краще поїдуть разом, коли будуть трохи старші. Хоч пізніше я таки зрозумів (і батьки теж зрозуміли), що то була брехня, батька зворушив цей вчинок Боджі, який Ікенна розцінив як вияв любові, котрий зараз, у мить метаморфози, він почав бачити як вияв ненависті.

Коли мати з Боджею повернулися того дня зі шпиталю, здавалося, що подумки він десь за багато миль. Скривавлена марля, під яку намостили вати, прикривала розрубану ззаду голову. У мене серце впало, коли я побачив ту пов’язку і уявив, скільки ж крові він втратив. Здригнувшись від болю, який він мав тоді відчувати, я спробував зрозуміти, що сталося і що коїлося, але не міг — обдумувати ці речі було непросто.

Упродовж решти дня мати була мінним полем, що вибухало під ногами, якщо хтось наважувався ступити бодай на дюйм углиб. Пізніше, готуючи на вечерю ебу, вона почала вибалакуватися. Вона говорила, що благала батька попросити про переведення назад до Акуре або забрати нас до себе, але він цього не зробив. А тепер, жалілася вона, дійшло до того, що його діти розбивають одне одному голови. Ікенна, вела далі вона, став для неї чужою людиною. Сідаючи за вечерю, вона продовжувала ворушити губами, а ми кожен підтягли по дерев’яному стільцю й посідали до столу. Поставивши на стіл останній предмет, чашу для умивання рук, мати зашморгала носом.

Тиша і страх оповили будинок того вечора. Ми з Обембе рано пішли до своєї кімнати, а Девід, який боявся наближатися до матері в такому різкому настрої, пішов за нами. Перед сном я довго прислухався, чи не чути від Ікенни бодай звуку, але не вловив нічого. І хоч як я його чекав, але потай мені хотілося, щоб він не повертався додому до ранку. Однією причиною була материна лють і те, що вона могла з ним зробити, якби він повернувся за такої погоди в домі. Іншою був мій страх, що я його відчув, коли Боджа, повернувшись зі шпиталю, заявив, що з нього досить. «Обіцяю, — сказав він, облизуючи вказівного пальця у жесті обітниці, — що не потерплю вигнання з власної кімнати». І, виконуючи обіцянку, він пішов туди спати. Я боявся небезпеки того потенційного випадку, якби Ікенна повернувся й побачив його там, і вона сповнювала мене потужним передчуттям, що одного дня Боджа помститься, бо його глибоко скривдили. Коли моє тіло вже почало примусово закінчувати для мене той день, я замислився, як глибоко проникла всередину Ікенни отрута, і злякано думав, чим це може скінчитися.

8

Сарана

мари сарани були провісниками.

Вони затоплювали Акуре й більшість районів південної Нігерії на початку дощових сезонів. Крилаті комахи, малі, наче коричневі мушки, вистрибували з пор і дірок у землі раптовим нашестям і збиралися там, де бачили світло, — воно їх причаровувало. Населення Акуре часто тішилося, коли прибувала сарана, тому що дощ зцілював землю після сухих сезонів, під час яких нещадне сонце за допомоги вітру харматану мучило країну. У таку пору діти запалювали лампи й ліхтарі, тримаючи поруч із ними миски з водою, в які збивали комах, або підставляли так, щоб комахи, які обпекли крила, самі падали до них і тонули. Люди збиралися разом і бенкетували підсмаженими залишками сарани, радіючи прийдешньому дощу. Але дощ приходив — зазвичай наступного дня після вторгнення сарани — із жорстокою бурею, що підривала стріхи, знищувала будинки, багатьох топила й перетворювала цілі міста на дивні річки. Вона перетворювала сарану з провісників доброго на віщунів лихого. На тижні, наступному за тим, коли Боджа розбив голову, таке лихо прийшло до населення Акуре, усіх нігерійців і нашої родини.

То був серпневий тиждень, коли нігерійська олімпійська «команда мрії» пробилася до фіналу чоловічих змагань з футболу. За кілька тижнів до того ринки, школи й офісні будівлі спалахнули від імені Чіоми Аджунви, котра здобула для своєї хирлявої країни золото у стрибках у довжину, а тепер чоловіча команда, здолавши Бразилію в півфіналі, вийшла до фіналу з Аргентиною. Країна оскаженіла від радості. Поки люди махали нігерійськими прапорами у розжареному повітрі далекої Атланти, Акуре поволі тонуло. Рясний дощ, озброєний лютим вітром, що залишив місто без світла, лив увесь день напередодні фінального матчу нігерійської «команди мрії» проти Аргентини. Дощ продовжувався і вранці дня гри, третього серпня, і періщив по цинкових і азбестових дахах аж до заходу сонця, коли нарешті ослаб і припинився. Того дня ніхто не виходив з дому, включаючи й Ікенну, котрий провів більшу частину дня на самоті у своїй кімнаті й здебільшого не видавав ані звуку, за винятком кількох разів, коли він підспівував переносному магнітофону з радіо, що став його основним компаньйоном. На тому тижні процес його ізоляції повністю завершився.

Мати звинуватила його в побитті, якого він завдав Боджі, а він стояв на тому, що правда на його боці, бо Боджа першим йому пригрозив.

— Я не міг мовчати й дивитися, як такий малий пацан мені погрожує, — наполягав він, стоячи на порозі своєї кімнати, хоч мати й благала його присісти у вітальні й поговорити.

А сказавши це, він вдарився у сльози. Певно, засоромившись через цей порив, він забіг до кімнати й грюкнув дверима. Мати потім казала, що того дня переконалася, що Ікенна вочевидь збожеволів, і що нам усім слід його уникати, допоки батько не повернеться й не приведе його до тями. Але мій страх перед тим, ким став Ікенна, зростав з кожним днем. Навіть Боджа, незважаючи на свою попередню заяву про те, що він не терпітиме несправедливості, підкорився материній настанові й тримався від Ікенни подалі. Він повністю одужав після травми, пластир було знято, і на очі показалася вигнута западина в місці, де лікарі накладали шов.

Дощ припинився увечері, незадовго до призначеного часу початку гри. Щойно той час наблизився, Ікенна зник. Ми всі чекали, що подачу електрики відновлять вчасно, щоб ми могли подивитися матч, але о восьмій вечора в оселях і досі було темно. Ми з Обембе увесь день просиділи у вітальні, читаючи при тьмяному світлі сірого неба. Я читав цікаву книжечку у м’якій палітурці, в якій ішлося про тварин, які вміли балакати, мали людські імена і всі були свійськими — собаками, свиньми, курками, козами й так далі. У книзі не було диких тварин, які так мені подобалися, але я читав далі, захоплений тим, як тварини розмовляли й думали, наче люди. Я поринув у книжку, аж коли Боджа, котрий увесь цей час тихо просидів поруч, сказав матері, що хоче піти подивитися гру до «Ла Рум». Мати саме сиділа у вітальні й гралася з Девідом і Нкем.

— А хіба це не пізно, і хіба вам так треба бачити ту гру? — спитала мати.

— Так. Я піду, це не пізно…

Вона ніби замислилася над цим, після чого подивилася на нього й сказала:

— Гаразд, але глядися.

Ми взяли ліхтарика з материної кімнати й вийшли на вулицю, де швидко темнішало. Тут і там виднілися острівці освітлених будинків, у яких гуділи генератори, сповнюючи район сумішшю кількох різновидів білого шуму. В Акуре більшість народу вірила, що багатії давали хабарі Національному управлінню у справах електропостачання, щоб переривати подачу енергії під час важливих ігор, аби вони могли заробляти, облаштувавши спеціальні зони для їх перегляду. «Ла Рум» був найновішим готелем у нашому районі — то була чотириповерхова будівля, обнесена з усіх боків високим парканом з колючим дротом. Уночі, навіть коли струму не було ніде навколо, яскраві флуоресцентні ліхтарі, що височіли над огорожею, заливали світлом і якусь частку сусідніх вулиць. У той вечір, як і в більшість вечорів, коли в будинках зникала електрика, «Ла Рум» перетворив свій вестибюль на тимчасовий центр для перегляду гри. Велика вивіска надворі приманювала людей кольоровою афішею з логотипом Олімпійських ігор і підписом «Атланта’96». І справді, коли ми дісталися туди, вестибюль був повен людей. Вони стояли в кожному куточку, в різних позах, намагаючись бодай мигцем упіймати в поле зору один з двох чотирнадцятидюймових телевізорів, що стояли навпроти один одного на високих столах. Глядачі, які прийшли раніше за всіх, мали змогу зайняти пластикові стільці коло самих телевізорів, а чималий натовп стояв позаду них.

Боджа знайшов таке місце, з якого між двома людьми можна було примудритися побачити один із телевізорів, і покинув мене з Обембе, але ми теж врешті знайшли таку точку огляду, звідки іноді бачили екран, якщо нахилялися вліво, визираючи крізь невеликий просвіт між двома чоловіками, чиї чоботи смерділи гнилою свининою. На наступні п’ятнадцять хвилин ми з Обембе занурилися в задушливе клаустрофобне море тіл, від якого тягнуло потужним запахом людства. Він одного пахло свічковим воском, від іншого — старим одягом, від ще іншого — тваринним м’ясом і кров’ю, ще від когось — висохлою фарбою, ще від когось — бензином, а від одного — листовим металом. Утомившись прикривати носа рукою, я прошепотів Обембе на вухо, що хочу піти додому.

— Чому? — спитав він, нібито здивувавшись, хоч він теж боявся головатого чоловіка позаду себе і, ймовірно, теж хотів піти звідти. У того чоловіка очі дивилися одне на одне, ніби стягувані докупи ниткою. Обембе також боявся, тому що один страшний з виду чоловік гарчав, щоб він «стояв нормально» і грубо штурхав Обембе в голову брудними руками. Той чоловік був кажаном, бридким і жахливим.

— Не треба нікуди йти. Ікенна з Боджею тут, — прошепотів він у відповідь, кидаючи краєм ока погляди на того чоловіка.

— Де? — також пошепки спитав я.

Він витримав чималу паузу, повільно нахиляючи голову назад, поки не зміг прошепотіти:

— Він сидить попереду, я бачив… — але його голос підхопило й кудись понесло у раптовому гаморі, що здійнявся навколо.

Від несамовитих криків «Амунеке!» і «Гол!» затремтіло повітря, і вестибюль охопило тріумфальне сум’яття. Приятель кажаноликого чоловіка зачепив Обембе ліктем, коли махав руками в повітрі й кричав. Зойк Обембе розчинився у нестримуваних вигуках інших, тож скидалося на те, що він радів разом з усіма. Він прихилився до мене, кривлячись від болю. Чоловік, який вдарив його, нічого не помітив, а натомість продовжив галасувати.

— Ходімо додому, тут недобре, — звернувся я до Обембе після десятка «Мені шкода, Обе». Але відчуваючи, що цього може бути недостатньо, щоб його переконати, я сказав те, що часто казала мати, коли ми просилися піти подивитися футбол: — Ми не мусимо дивитися цю гру. Врешті-решт, якщо вони й виграють, то грошима з нами не поділяться.

Це спрацювало. Він кивнув, погоджуючись і борючись зі сльозами. Я спромігся просунутися наперед і постукати по плечу Боджу, який стояв, затиснутий між двома старшими хлопцями.

— Що? — квапливо повернувся він до мене.

— Ми йдемо.

— Чого?

Я не відповів.

— Чого? — знову спитав він. Йому не терпілося знову повернутися до екрана.

— Нічого, — сказав я.

— Гаразд, тоді побачимося, — мовив він і швидко розвернувся до телевізора.

Обембе попросив ліхтарика, але Боджа його не почув.

— Ліхтарик нам не потрібен, — сказав я, силкуючись просунутися між двома чоловіками. — Можна просто йти повільніше. Бог безпечно проведе нас додому.

Ми вийшли надвір, він тримав руку на тому місці, де його вдарило ліктем, — мабуть, мацав, щоб перевірити, чи воно не напухло. Ніч була темна — така темна, що ми ледь-ледь бачили щось окрім вогнів машин і мотоциклів, що коли-не-коли проїздили дорогою. Але їх траплялося небагато, і здавалося, що всі подалися кудись, де можна побачити олімпійську гру.

— Той чоловік — просто дикий звір, не зміг навіть вибачитися, — сказав я, борючись зі слізьми. Я ніби відчував біль Обембе так само сильно, як і він сам, і бажання заплакати захопило мене повністю.

— Ш-ш-ш, — сказав тоді Обембе.

І він потягнув мене до кутка біля дерев’яної ятки. Спочатку я нічого не бачив, а тоді теж помітив те, що й він. Під пальмою коло наших воріт стояв божевільний Абулу. Ця картина впала мені в очі так раптово, що спочатку здалася нереальною. Я не бачив Абулу з того дня, коли ми зустріли його на Омі-Алі, але за ті дні й тижні, що минули відтоді, він, зникнувши з очей, або, скоріше, віддалившись на певну відстань, наповнив моє життя — наші життя — своєю лихоплідною присутністю. Мені розповіли його історію, мене застерегли щодо нього, я молився проти нього. Але увесь цей час я не бачив його і, сам того не знаючи, чекав на зустріч із ним і навіть хотів цього. І ось тепер він стояв просто перед нашими ворітьми й пильно дивився у наш двір, але не робив жодних видимих спроб увійти до нього. Ми з Обембе стояли й дивилися, як він жестикулював, вимахуючи рукою в повітрі, ніби розмовляючи з кимось, кого бачив тільки він. А тоді, раптово розвернувшись, він пішов у наш бік, продовжуючи на ходу щось шепотіти. Коли він порівнявся з нами, ми почули той шепіт, перемішаний зі здавленим сопінням, і мені здалося, що Обембе теж розібрав ті слова, бо він ухопив мене за руку й відтягнув з дороги божевільного. Я задихано дивився, як він йшов геть у гущу темряви. Його тінь, утворена світлом фар вантажівки нашого сусіда, коротко нависла над вулицею і зникла, коли вантажівка під’їхала ближче.

— Ти чув, що він бурмотів? — спитав мене Обембе, щойно навіжений зник з очей.

Я похитав головою.

— Хіба? — видихнув він.

Я вже хотів відповісти, коли повз нас пройшов чоловік із малим на плечах, і той малий лепетав віршика:

Дощику-дощику, годі поливати,

Йди вже до своєї хати,

Малі діти хочуть грати…

Ледве вони відійшли настільки, щоб не чути нас, Обембе спитав знову.

Я похитав головою, щоб показати, ніби нічого не почув, але то була неправда. Хоч і не чітко, але я почув слово, яке повторював Абулу, коли проминав нас. Воно звучало так само, як і того дня, коли воно проголосило кінець нашого миру: «Ікена».

* * *

Сумнівна радість пролетіла Нігерією, перетікши з вечора в ранок, як хмара сарани перелітає вночі й зникає зі сходом сонця, всипаючи місто своїми скинутими крилами. Обембе, Боджа і я раділи до пізньої ночі, слухаючи, як Боджа кінематографічно переказував нам гру хвилина за хвилиною, так ніби Джей-Джей Окоча обводив супротивників, як Супермен, що звільняє викрадених дітей, а Еммануель Амунеке вгачував свій гольовий удар, як Могутній Рейнджер. Близько півночі матері довелося втрутитися й наполягти, щоб ми лягали. Коли я нарешті заснув, мені наснився мільйон снів, і я дивився їх аж до ранку, коли Обембе почав різко плескати мене по плечу й кричати:

— Прокинься! Прокидайся, Бене! Вони б’ються!

— Хто, що? — спантеличено питав я.

— Вони б’ються, — затарабанив він. — Ікенна й Боджа. Вони б’ються по-справжньому. Ходи!

Задовго до того, як Обембе мене розбудив, Боджа прокинувся з прокльонами. Скрипуча вантажівка наших сусідів через паркан, родини Аґбаті, прорвалася крізь тонку завісу між світом сну й світом безтями спорадичними «Брум! Бру-умм! Бру-угугуммм!» Хоч вантажівка його й збудила, він і так хотів прокинутися рано, щоб піти репетирувати на барабанах з іншими хлопцями з церкви. Він поліз до ванни, тоді з’їв свою частку бутербродів, яку нам лишила мати, котра вже пішла до своєї крамниці з Девідом і Нкем, але мусив чекати, щоб передягтися у свіжу сорочку й штани, тому що, хоч він і перестав спати в кімнаті, яку ділив з Ікенною, його речі й досі лишалися в шафі, що стояла там. Мати, наша сокольнича, часто просила, щоб він перебрався до мене й Обембе, кажучи: «Ha pu lu ekwensu ulo ya — Не зачіпай чорта в його лігві». Але Боджа був непохитний. Він стояв на тому, що кімната так само належить і йому, як Ікенні, і що він нікуди з неї не вибиратиметься. А оскільки вони з Ікенною не розмовляли, Боджі часто доводилося чекати, поки Ікенна прокинеться й сам відімкне двері, щоб не доводилося його просити про це. Однак Ікенна більшу частину ночі провів надворі, приєднавшись до диких вуличних святкувань, що пронеслися Нігерією, і не виходив з кімнати майже до полудня. Обембе ще додав, значно пізніше, що Ікенна повернувся додому п’яний. Він сказав, що відчув коло нього сильний спиртовий запах, коли впускав його через наше вікно, бо мати опівночі замкнула двері й ворота.

Боджа нетерпляче чекав і казився від злості. Тоді, десь об одинадцятій, його терпіння вичерпалося, тож він підійшов до дверей і постукав, спочатку легенько, а тоді чимдалі нестриманіше. Обембе сказав, що розпалений Боджа приклав вухо до дверей, ніби зайшов до чужого дому, а тоді розвернувся до нього, ніби громом уражений, і сказав:

— Я не чую ознак життя. Ти впевнений, що Ікенна і досі живий?

Обембе сказав, що Боджа промовляв це запитання зі справжнім занепокоєнням, ніби боявся, що з Ікенною сталося щось лихе. Боджа прислухався ще раз, намагаючись вловити якийсь живий шум, а тоді знову постукав, цього разу ще гучніше, й погукав, щоб Ікенна відчинив двері.

Не отримавши відповіді, Боджа почав відчайдушно битися плечем у двері. Коли він зупинився, то відступив назад, і його очі сповнилися полегшенням і новим страхом.

— Він усередині, — пробурмотів він до Обембе, відходячи від дверей. — Я чув там якісь рухи. Він живий.

— Що там за навіжений мене тривожить? — загарчав із кімнати Ікенна.

Спочатку Боджа не озвався. Тоді він гукнув:

— Ікенно, це ти тут навіжений, а не я. Краще відчини зараз же двері — ця кімната і моя теж.

Почулося кілька квапливих кроків, і раптом Ікенна спалахом вискочив з дверей. Він вилетів з такою швидкістю, що Боджа навіть не побачив удару, а просто зненацька опинився на підлозі.

— Я чув, що ти про мене казав, — мовив Ікенна, поки Боджа намагався підвестися. — Я все чув — чув, як ти казав, що я мертвий, а не живий. Після всього, що я для тебе зробив, ти, Боджо, бажаєш мені смерті, так? А понад те, ти ще й називаєш мене навіженим. Мене? Ну, сьогодні я тобі покажу…

Ікенна ще говорив, коли Боджа, блискавично схрестивши ноги, повалив його так, що він упав назад до кімнати, вдарившись при цьому об двері. Боджа скочив на ноги, поки Ікенна, кривлячись від болю, лаявся і сипав прокльонами.

— Я теж готовий, — сказав Боджа з порогу вітальні. — Якщо ти так уже цього хочеш, то виходь надвір, щоб ми не побили нічого в будинку і мати не дізналася, що сталось.

Щойно сказавши це, він кинувся на заднє подвір’я, де були город і криниця, а Ікенна подався слідом.

* * *

Перше, що я побачив, вийшовши на задній двір з Обембе, було те, як Боджа намагався ухилитися від удару стиснутого кулака Ікенни, але не встиг, і той удар прийшовся йому в груди, від чого він поточився назад. Поки Боджа намагався опанувати свої ноги, Ікенна хвицьнув його й повалив. Тоді він упав до нього на землю, і вони кинулися одне до одного, як гладіатори в кулачному бою. Мене захопив неописуваний жах. Ми з Обембе заклякли на порозі, нездатні поворухнутися, і благали їх припинити.

Але вони не звертали уваги, а шаленість їхніх ударів і дика швидкість, з якою вони перебирали ногами один навколо одного, скоро відволікли нас від цих намагань. Обембе кричав, коли котромусь із них діставався сильний удар, і хапав повітря, коли хтось зойкав від болю. Я теж не міг на це дивитися. Іноді я заплющував очі, коли хтось із них замахувався для жорстокого удару, і розплющував після того, як удар завершувався, моє серце увесь час несамовито калатало. Обембе знову почав благати їх, коли в Боджі з розсіченої правої брови потекла кров, але Ікенна нагримав на нього.

— Закрий рота, — загарчав він і сплюнув на землю. — Якщо ти зараз же не стулиш пельку, ви обидва отримаєте те саме, що й він. Хіба ви не чули, як він до мене говорив? Не звинувачуйте мене. Це він усе почав і…

Боджа урвав його, люто вдаривши по спині й обхопивши за пояс. Вони повалилися на землю, здійнявши хмару пилу. Обидва билися з нещадністю, незвичною для хлопців такого віку, коли вони чубляться зі своїми братами. Ікенна бив Боджу значно завзятіше, ніж хлопця, що торгував курми на ринку Ізоло, коли той назвав матір ashewo — повією, бо вона відмовилася купувати в нього курку в передріздвяний тиждень. Ми підтримували його криками, і навіть мати, котра терпіти не могла будь-якого насилля, сказала — після того, як той хлопець знову звівся на ноги, похапав свої переносні, сплетені з рафії клітки для птиці й утік, — що він заслужив своєї наминачки. І от тепер удари Ікенни були набагато сильніші, набагато важчі й набагато жорстокіші, ніж тоді. Боджа теж копав ногами й кидався вперед набагато сміливіше, ніж коли він бився з хлопцями, що однієї суботи пригрозили нагнати нас від Омі-Али, де ми рибалили. Ця бійка була іншою. Їхні руки неначе направляла якась сила, що оволоділа кожною клітиною їхніх тіл, аж до найменшої краплинки плазми крові, і, мабуть, саме ця сила — а не їхня свідомість — й примусила їх застосувати таку немилосердну тактику один проти одного. Я дивився на їхню бійку, і мене захопило передчуття того, що після неї ніщо не буде таким, як раніше. Я боявся, що в кожен удар вкладалася необорна нищівна сила, яку не можна зупинити, вгамувати чи відвернути. І коли ці відчуття захопили мене, моя свідомість закружляла, як вихор, що ганяє пилюку концентричними колами, і завертілася диким ураганом гарячкових думок, з-поміж яких найчіткіше виступала одна дивна й незвична, що пересилювала всі інші, — думка про смерть.

Ікенна розбив Боджі носа. Кров полилася хвилями й закрапала з його щелепи на землю. Було видно, як Боджі боляче, і він присів до землі, схлипуючи й промокуючи скривавленого носа ганчірками, на які перетворилася його сорочка. Побачивши закривавленого носа Боджі, ми з Обембе почали плакати. Я знав, що бійка ще далеко не скінчилася. Боджа мав помститися за цей страхітливий удар — він ніколи не виходив із сутички першим. Коли я побачив, як він відступає до городу й намагається підвестися, мені сяйнула одна думка. Я розвернувся до Обембе й сказав, що ми мусимо привести когось дорослого, щоб їх розняти.

— Так, — погодився він, а по його щоках стікали сльози.

Ми зразу рвонули до сусідського будинку, але там на воротях висів замок. Ми забули, що їхня родина поїхала з міста за два дні до того і мала повернутися не раніше, як увечері. Ми побігли далі й побачили пастора Коллінза — пастора нашої церкви — який проїздив повз нас на своєму фургоні. Ми несамовито замахали йому руками, але він нас не побачив, а поїхав собі далі, киваючи головою під якусь музику з програвача. Ми перескочили стічну канаву, в якій побачили понівечене тіло мертвої змії, молодого пітона, якого забили до смерті каменюками й уламками цегли.

Дорослим, якого нам нарешті вдалося знайти, став містер Боде, автомеханік, який жив за три квартали від нашого будинку в одному з нефарбованих і обдертих бунгало, що стояли рядком. Його оселя мала вигляд напівзавершеної будівлі, в якій тут і там лежали шматки деревини й купки піску. Містер Боде скидався на військового — високий, як башта, важкі біцепси й суворе, ніби вирізане з кори дерева іроко, обличчя. Коли ми його зустріли, він щойно повернувся зі своєї майстерні, щоб полегшитися в лятрині, яку ділив з іншими мешканцями п’яти кімнат бунгало. Його штани ще й досі були незастебнуті, і з-під них виднілися підтягнуті до пояса боксери. Він саме мив руки під довгошиїм краном, що ріс із землі під стіною, і мугикав якусь мелодію.

— Доброго дня, сер, — привітався Обембе.

— Здорові були, хлопці, — відповів він і повернув до нас голову. — Як ся маєте?

— Усе гаразд, — відповіли ми хором.

— Чогось хотіли, хлопці? — спитав він, витираючи руку об чорні від пилюки й моторної оливи штани.

— Так, сер, — відповів Обембе. — Наші брати б’ються і ми… ми…

— І у них кров іде, eje ti o po — багато крові, — сказав я, бачачи, що Обембе не в змозі продовжувати. — Будь ласка, ходіть із нами й допоможіть.

Коли він побачив наші заплакані очі, його обличчя сіпнулося, ніби його раптом вхопив якийсь напад.

— І чого це вони? — спитав він, махаючи руками, щоб їх висушити. — Чого вони б’ються?

— Не знаємо, сер, — коротко відказав Обембе. — Будь ласка, ходіть і допоможіть нам.

— Гаразд, ходімо, — сказав містер Боде.

Він метнувся назад до будинку, ніби хотів щось узяти, а тоді спинився перед дверима, махнув рукою вперед і сказав:

— Ходімо.

Кинувшись назад, ми з братом побігли, але скоро зупинилися, щоб містер Боде нас наздогнав.

— Треба поспішати, сер, — благав я.

Почувши це, містер Боде теж побіг, босоніж. Недалеко від нашого будинку дві жінки перекрили собою край тротуару. Вони носили дешеві заляпані сукні, і кожна несла на голові торбинку з кукурудзою. Обембе на бігу торкнув одну з жінок, і з дірки в її торбинці випали два невеликі качани. Жінка лайнулася на нас, а ми побігли далі.

Перше, що ми побачили, коли добігли до нашого двору, була вагітна коза з набухлим черевом й відвислим вим’ям, що належала нашим сусідам. Вона схилилася коло наших воріт і бекала, висолопивши язика, як відріз липкої стрічки, що відліпився від мотка. З усіх боків темного, обважнілого й смердючого тіла поналипали чорні горошини її посліду. Деякі з них розчавилися на коричневу гнійну пасту, а інші позлипалися по дві, три й більше разом. Єдиним звуком, що я його чув з боку двору, було важке сопіння тієї кози. Ми забігли до заднього подвір’я, але побачили тільки клапті, що колись були одягом наших братів, криваві плями, що всоталися в землю, й палімпсест родючої землі, витоптаний їхніми ногами. Було неможливо повірити, що вони могли завершити ту бійку без чийогось втручання. Куди вони поділися? Хто став між ними?

— То де, ви казали, вони билися? — здивовано спитав містер Боде.

— Тут, просто на цьому місці, — відповів Обембе, вказуючи на землю. На його очі навернулися сльози.

— Ти певен?

— Так, сер, — сказав Обембе. — Отут, на цьому місці ми їх і залишили. Ось.

Містер Боде глянув на мене, і я сказав:

— Так, вони билися прямо тут. Подивіться на кров, — я вказав на місце, де кров змішалася з землею й утворила грудку, і ще на інше, де виднілася кругла мокра пляма, що нагадувала напівзаплющене око.

Містер Боде спантеличено озирнувся довкола і сказав:

— І куди вони могли подітися?

Він знову почав озирати все навколо, а я тим часом витер очі й висякав носа на землю. Якась приземна пташка, голуб, що сидів на паркані праворуч від мене, почав швидко бити крилами. Він підстрибнув у повітря, ніби йому щось загрожувало, й перелетів через криницю на іншу частину паркана. Я глянув угору, щоб подивитися, чи сидів дідусь Іґбафе там, де я його бачив під час бійки, але його теж не стало. Тільки пластиковий стаканчик залишився на стільці, в якому він сидів кілька хвилин тому.

— Гаразд, ходімо глянемо в будинку, — почув я голос містера Боде. — Усе добре, ходімо. Можливо, вони перестали битися й зайшли всередину.

Обембе кивнув і повів його до будинку, а я залишився на задньому подвір’ї. Коза підтюпала до мене, бекаючи на ходу. Я відійшов убік, щоб ухилитися від неї, але вона просто зупинилася, задерла голову й пробекала, як безсловесна істота, котра стала свідком чогось настільки жахливого, що тепер зібрала всі сили, щоб вичавити з себе осмислену мову й розповісти про побачене. Але навіть доклавши усіх зусиль, вона спромоглася тільки на оглушливе «ммбрееееегегегегеее!» — та озираючись назад, я розумію, що козиною мовою то мусило означати якусь дуже рішучу заяву.

Я покинув козу й пішов до городу. Обембе й містер Боде увійшли до будинку, гукаючи моїх братів по іменах. Я пробирався крізь ряди кукурудзи, що погнала вгору завдяки турботливому серпневому дощу, і вже майже дістався краю, де лежали старі азбестові плити, притулені до стіни, — коли почув різкий крик з боку нашої кухні. Я одразу відчайдушно помчав туди і побачив кухню у страшному гармидері.

Верхні полиці були порозкривані, а всередині виднілася порожня пляшка з-під солодового молока, банка жовтого заварного крему й старі бляшанки з-під кави, наставлені одна на одну. На підлозі лежав своїми чорними, мов сажа, підошвами ніжок догори материн кухонний пластиковий стілець, в якого тепер зламалося підлокіття. Калюжка червонуватої пальмової олії розтеклася дошкою коло раковини, заставленої немитими тарілками, і стікала на підлогу. Блакитне барильце, потемніле від старих патьоків, у якому та олія стояла, тепер лежало на підлозі на боці із залишками олії всередині. У калюжі червоної олії нерухомо, наче мертва рибина, лежала виделка.

Обембе був у кухні не сам. Поруч із ним стояв містер Боде, котрий узявся руками за голову й скреготав зубами. У приміщенні був і третій, однак він став ще менш значущою істотою, ніж риба і пуголовки, яких ми ловили на Омі-Алі. Цей третій лежав обличчям до холодильника, а його широко розкриті нерухомі очі дивилися в одну точку. Було зрозуміло, що ці очі нічогісінько не бачать. Його язик випав з рота, з якого аж на підлогу стікала біла піна, а руки розкинулися в боки, ніби прибиті до невидимого хреста. З його живота стирчала дерев’яна колодочка напівзануреного материного кухонного ножа, чий гострий край глибоко увійшов у тіло. Підлогу залило кров’ю — живою, рухливою кров’ю, що повільно затікала під холодильник і моторошним чином — точнісінько як річки Нігер і Бенуе, чиє злиття в Локоджі народило брудну й убогу націю — злилася з пальмовою олією, утворивши потойбічний ставок з блідо-червоними водами, схожими на ті, що набираються калюжами у неглибоких вибоїнах на глинистих дорогах. Вигляд цього ставка змусив Обембе без кінця повторювати тремтячими губами слова «Червона річка, червона річка, червона річка», ніби ним оволодів якийсь балакучий демон.

Він не міг вдіяти нічого іншого, бо яструб злетів у небо, набираючи недосяжної висоти на термальному потоці повітря. Нам залишалося тільки голосити й ридати, голосити й ридати. Мене, як і Обембе, знерухомила ця картина, і я викрикнув ім’я, але мій язик заплівся, як в Абулу, і те ім’я вийшло перекрученим, порізаним, пораненим, підточеним, мертвим і минущим: Ікена.

9

Горобець

кенна був горобцем.

Крилатим створінням, яке здатне пурхнути геть і зникнути так швидко, що не встигнеш і оком змигнути. Коли ми повернулися до нашого двору з Обембе й містером Боде, його життя вже завершилося, а в калюжі крові на підлозі ми знайшли тільки порожнє, скривавлене, знівечене тіло. А тоді, скоро по тому, як ми його знайшли, воно зникло на машині швидкої з Центрального шпиталю, і за чотири дні повернулося на наш двір у кузові пікапа в дерев’яній труні. Ми з Обембе й тоді його не побачили. Наші вуха просто вихоплювали звідусіль згадки про «його тіло у труні». Ми ковтали слова багатьох людей, які намагалися нас утішити, наче гіркі ліки, що були здатні зцілити нас: «E jo, ema se sukun mo, oma ma’a da — не плач, усе буде добре». Ніхто з них не сказав, що Ікенна раптом став зацікавленим мандрівником, що подався геть зі свого тіла, залишивши свої рештки лежати порожніми, як двійнята-половинки арахісового стручка, що склали разом після того, як витягли їхній вміст. Хоч я й розумів, що він помер, на той час це здавалося мені неймовірним. І хоч він лежав у машині надворі, мені було важко повірити, що він вже ніколи не встане й не увійде до хати.

Батько теж це знав, бо він повернувся через два дні після смерті Ікенни. Надворі мрячило, під ногами розмокло, а в повітрі чувся холодок. Крізь дугу на склі вікна у вітальні, яке я рукою протер від вологи, я побачив, як його машина заїхала до двору. То був його перший приїзд відтоді, як він назвав нас рибалками. Він повернувся з усіма речами й без наміру знову кудись їхати. Не один раз він без успіху намагався отримати дозвіл покинути тримісячні курси в Ґані на кілька днів, щоб навідатися до Акуре після того, як мати розповіла йому про зміни в поведінці Ікенни. А тоді, коли мати подала сигнал лиха за кілька годин після того, як Ікенну знайшли мертвим, — під час того дзвінка вона сказала тільки: «Eme, Ikenna anaaaa!», а тоді знову повалилася на підлогу, — батько написав заяву про звільнення й передав її колезі у навчальному центрі в Ґані. Щойно повернувшись до Нігерії, він сів на нічний автобус до Йоли, спакував свої речі в машину й приїхав до Акуре.

Ікенну поховали за чотири дні після приїзду батька — а місце перебування Боджі й досі було невідомим. Хоч новина про трагедію поширилася районами, і сусіди залюднили наш будинок, щоб розповісти, хто що бачив чи чув, ніхто не знав, де й куди він подівся. Одна сусідка, вагітна жінка, яка жила в будинку через дорогу від нас, сказала, що чула гучний крик десь о тій порі, коли загинув Ікенна. Той крик збудив її від сну. Інший, аспірант університету, якого всі кликали «Професором», невловимий персонаж, якого майже ніколи не було вдома — у маленькому бунгало на одну спальню коло будинку Іґбафе, — десь о тій же порі почув за своїми заняттями якийсь металевий удар. Але саме мати Іґбафе, котра, передавши звістку від свого батька, діда Іґбафе, принесла подробиці, схожі на те, що могло статися насправді. Один із них (вочевидь, Боджа) із чималим зусиллям зіпнувся на ноги й замість того, щоб продовжувати бійку, пішов у бік кухні в сліпій люті й агонії, а інший подався слідом. У ту мить старий, який дуже злякався і був подумав, що бійка закінчилася, встав зі свого стільця й повернувся всередину будинку. Він не бачив, куди подівся Боджа.

Впродовж наступних двох днів, ніби за допомогою чарів, до нашого будинку прибула купа людей, із яких майже всі були родичами, Nde Iku na’ ibe, декого з яких я бачив раніше, а інші були просто обличчями, що заповнювали численні дагеротипи й вицвілі фотографії, розіпхані по родинних альбомах. Вони всі прибули з Амано, нашого села, місця, яке я ледве знав. Ми навідувалися туди лиш раз, на поховання старого й знерухомленого чоловіка на ім’я Її Кенеоліза, котрий був батьковим дядьком. Ми їхали з виду нескінченною дорогою, що пролягла швом поміж двома неозорими стінами густого лісу, поки не дісталися місця, де темні джунглі скоротилися до кількох дерев, стогів сіна й розкиданої полями армії опудал. Незабаром, коли батькове «пежо», відчайдушно сіпаючись, подолало занесену піском колію, ми почали знайомитися з людьми, котрі його знали. Ті люди вітали наших батьків і нас бурхливим залпом привітності. Пізніше, одягнені разом із багатьма іншими в чорне вбрання, ми пройшли процесією на похорон, і ніхто не балакав, а всі тільки плакали, ніби їх перетворили з істот, здатних до мови, на таких, що можуть тільки ридати. Це неймовірно мене вразило.

І тепер ті самі люди прибували точно такими, якими я їх бачив тоді, — у чорному вбранні. Ба більше, Ікенна був на своєму похороні єдиним, чий одяг не був чорним. Його яскраво-білі сорочка й штани, що робили його зовні подібним до ангела, котрий, зненацька захоплений на землі якимось раптовим фізичним впливом, переламав собі всі кістки й через те не зміг повернутися на небеса. Усі інші носили чорне і загорнулися на час церемонії у різні відтінки горя, окрім нас з Обембе — тільки ми не плакали. Упродовж усіх днів, що минули з дня смерті Ікенни й перетворилися на суцільну густу масу, схожу на гнилу кров у нариві, ми з Обембе зовсім не плакали, якщо не рахувати сльози на самому початку — на кухні, де ми побачили його нерухоме тіло. Навіть батько кілька разів заридав: одного разу, коли приліплював некролога на стіну нашого будинку, а тоді ще раз, коли розмовляв із пастором Коллінзом під час його перших втішальних відвідин. Хоч я й не можу розумно обґрунтувати своє рішення не зронити ані сльозинки, я так твердо його дотримувався — і Обембе, здавалось, теж — що замість того, щоб плакати, я тільки не зводив погляду з обличчя Ікенни, котре боявся скоро втратити. Його лице було вмите й намащене оливковою олією так, що воно блищало потойбічним світлом. Хоч розбиту губу і шрам над бровами все одно було помітно, вираз його обличчя передавав таке страхітливе вмиротворення, що здавалося несправжнім, ніби воно просто приснилося мені й решті присутніх. Саме коли він отак лежав, я помітив те, що Обембе побачив і зрозумів задовго до того, — що в Ікенни почала рости борода. Здавалося, що вона повитикалася зі шкіри за одну ніч, і тепер тяглася лінією під його щелепою, наче обережний нарис.

У труні тіло Ікенни, що лежало обличчям догори, з ватними кульками, що заткнули його ніздрі й вуха, з руками, вкладеними уздовж боків, і ногами, змотаними разом, мало форму витягнутого сфероїда чи овоїда — форму птаха. А насправді так було, тому що він був горобцем — тендітним створінням, яке не обирало свою долю. Вона була створена без нього. Його chi, особистий бог, який, за повір’ям іґбо, є у кожного, був слабкий. Він був різновиду efulefu: такий недбалий вартовий, що іноді покидав пост і линув десь у далекі подорожі у справах, залишаючи його без захисту. Саме тому, ще до того, як досягти підліткового віку, Ікенна вже випив повну чашу лиховісних подій і особистих трагедій, бо він був лиш горобчиком у світі чорних штормів.

Коли йому було шість років, якийсь хлопець копнув його ногою в пах під час гри у футбол і загнав одне яєчко з мошонки назад до тіла. Його хутко доправили до шпиталю, де лікарі впрівали, видобуваючи те яєчко, а в сусідній кімнаті того самого шпиталю інші лікарі намагалися оживити матір, котра знепритомніла, почувши про травму Ікенни. На ранок наступного дня вони обидва були живі — мати отримала полегшення замість переживань попереднього дня, а Ікенна — маленького камінчика у мошонці замість втраченого яєчка. Після того він три роки не грав у футбол і навіть коли знову почав ганяти м’яча, то часто притискав до паху долоню, щоб захистити його, коли м’яч летів у його напрямку. А через два роки після того, коли йому виповнилося вісім, його вжалив скорпіон, коли Ікенна присів під деревом у школі. І знову він пережив цей напад, але його права нога залишилася назавжди пошкодженою і трохи всохлішою за іншу.

Похорон проводився на кладовищі св. Андрія, обнесеному стіною полі з безліччю надгробків і кількома деревами. Воно було все обклеєне оголошеннями, які ми зробили для поминальної служби. Деякі некрологи, надруковані на білих аркушах A4, були приліплені до автобусів, що привозили членів нашої церкви й інших гостей на похорон, а деякі — до лобового і заднього скла батькової машини. Один висів на стіні нашого будинку ззовні, зразу поруч із вуличним номером, який написали й обвели вуглинкою працівники, які проводили національний перепис населення 1991 року. Один некролог приліпили до круглого електричного стовпа біля воріт нашого двору, а ще інший — до дошки оголошень коло церкви. Висів один і на воротах моєї школи, де колись навчався Ікенна, і Аквінського коледжу, куди ходили вони з Боджею. Батько вирішив, що їх слід розклеювати тільки там, де необхідно, «просто щоб родина і друзі знали, що сталося». Слово «некролог» ішло на тих аркушах заголовком, надруковане так, що ляпки чорнила геть розмазували хвостик «е» і майже повністю затуляли дірочки в «о». Практично на всіх некрологах білизна аркушів ніби розмивала фотографію Ікенни, від чого він здавався особою, що жила десь у дев’ятнадцятому сторіччі. Під фотографією йшов напис «Хоч ти й пішов рано, ми любимо тебе всім серцем. Сподіваємося зустрітися з тобою знов, коли надійде час». А тоді нижче:

ІКЕННА А. АҐВУ (1981–1996),

пішов раніше за своїх батьків,

містера й місіс Аґву, і своїх братів і сестер,

Боджі, Обембе, Бенджаміна, Девіда і Нкем Аґву.

* * *

На похороні, перш ніж усі сліди Ікенни було сховано під земляним насипом, пастор Коллінз попросив нашу родину зібратися навколо нього, а решту зробити крок назад.

— Відступіть трохи, будь ласка, — попросив він англійською з густими ритмами мови іґбо. — О, дякую, дякую. Боже вас благослови. Ще трошки, будь ласка. Боже вас благослови.

Мої близькі й наші родичі стали навколо могили. У тому колі були обличчя, яких я не бачив від самого народження. Після того, як майже всі оточили могилу, пастор попросив заплющити очі для молитви, але в матері вирвався пронизливий зойк горя, і він запустив жахливу хвилю жалю по всьому колу. Пастор Коллінз не звернув на це уваги й молився далі, і його голос легенько деренчав. Хоч його слова — «…що Ти простиш і приймеш у царство своє… ми знаємо, що Ти як дав, так і забрав… дай нам сили перенести втрату… дякую тобі, Господи Ісусе, бо ми знаємо, що Ти почув нас…» — здавалось, майже не мали значення, але всі люди тихенько мугикали «амінь» наприкінці кожної фрази. А тоді, один за одним, вони набирали по одній лопаті землі, кидали її в могилу й передавали лопату далі по колу. Чекаючи своєї черги, я звів очі вгору й помітив, що на горизонті скупчилися шерстисті хмари, такі рівно-бліді, що я подумав, що навіть білі чаплі виглядали б сіряками, якби пролетіли небом у ту годину. Я занурився у спостереження, аж коли почув своє ім’я. Я опустив очі й побачив Обембе, що нерозбірливо щось бурмотів із повними сліз очима і простягав мені лопату тремтячими руками. Лопата була завелика й заважка для моїх рук, і вона ще поважчала від грудок землі, що поналипали на її зворотній бік, мов горби. А ще було холодно. Коли я увігнав лопату в ґрунт, а тоді підняв її вгору, мої ноги вгрузли у купу землі. Тоді я кинув землю в могилу й передав лопату батькові. Він прийняв її, вивернув чималу купу землі й всипав її в могилу. Бувши останнім, він кинув лопату додолу й поклав руку мені на плече.

А тоді, ніби хтось дав йому знак, пастор знову прочистив горло й спробував продовжити, але легенько захитався на краю могили й неминуче скинув у неї трохи землі, силкуючись утриматися й не впасти. Хтось допоміг йому відновити рівновагу, і тоді він трохи відзадкував.

— А тепер час прочитати трохи слова Божого, — почав пастор, коли перестав хитатися. Він говорив наскоками, ніби його слова були тропічними трав’яними кониками, що вилітали з його рота, а тоді робив паузи, як той же коник, що сидітиме тихо, а тоді знову стрибне, знову і знову, і знову, — і так аж до кінця промови. Поки він говорив, його адамове яблуко скакало горлом вгору і вниз. — Почитаймо з «Послання до євреїв» апостола Павла. Зачитаймо з першого рядка одинадцятого розділу. — Він звів голову й охопив усіх жалобників одним суворим поглядом. Тоді, легенько вклонившись, почав читати: — Віра — то сутність сподіваного, то доказ небаченого…

Поки пастор читав, я відчував неймовірне бажання стежити за Обембе, виміряти його відчуття в ту хвилину. Коли я глянув на нього, мене сповнили спогади про втраченого брата, бо здалося, що минуле раптом вибухнуло, і його уламки почали вільно літати в його очах, наче конфетті в наповненій газом повітряній кульці. Спочатку я побачив Ікенну зі складеними трубкою губами й похмурими сердитими очима, що височів над нами з Обембе, коли ми навколішки стояли на землі. То було коло чагарів трави есан, по дорозі до Омі-Али, скоро по тому, як Обембе понасміхався над церквою людей у білому вбранні, коли він наказав нам стати на коліна, щоб покарати за «неповагу до віри інших». А потім я побачив Ікенну й себе на гілці мандаринового дерева у нашому дворі, уособлюючих Коммандо і Рембо, які чекали у засідці на Обембе й Боджу. Вони були Галком Гоґаном і Чаком Норрісом відповідно і ховалися на веранді нашого бунгало. Час від часу вони показувалися, наводили на нас свої іграшкові пістолети й видавали звуки стрілянини — «дрі-рі-рі-рі-рі-рі» чи «та-та-та-та-та». Коли вони вистрибували чи кричали, ми відповідали гупом вибуху наших гранат — «ґи-бум»!

Я побачив Ікенну в червоній жилетці, коли він стояв за крейдяною лінією, просипаною на землі спортивного майданчика нашої початкової школи. Це 1991 рік, і я щойно завершив перегони дитсадківців у кольорах блакитної команди, прибігши другим іззаду — після того, як мені вдалося обігнати учасника від Білих. Ось я тепер в материних обіймах, стою разом з Обембе й Боджею за довгою мотузкою, прив’язаною з обох боків до жердин, що відділяє глядачів від бігових доріжок. Ми вболіваємо за Ікенну з цього узбіччя, і Боджа з Обембе поперемінно плескають у долоні. Аж ось чується свисток, і Ікенна, який стоїть на одній відмітці з чотирма іншими кольорами — зеленим, блакитним, білим і жовтим, — стає одним коліном на землю, а голос містера Лоуренса, вчителя всіх предметів, котрий був ще й фізвихователем, кричить: «На старт!» Він тримає паузу, поки всі бігуни не витягнуть назад ногу, впершись пальцями в землю, наче кенгуру. «Увага!» — кричить тоді містер Лоуренс. А коли він вигукує «Марш!», то здається, що хоч спортсмени й почали, вочевидь, бігти, вони залишилися на одній лінії, плече до плеча. Тоді, одне за одним, вони відділяються від групи. Кольори одних футболок показуються лиш на якусь частку секунди, а тоді знову зникають, а їхнє місце займають інші. А тоді бігун від зелених спотикається й падає, збиваючи в повітря хмарки пилу. Хлопці ніби оповиті димом, Боджа бачить, як Ікенна переможно піднімає руку на тому боці фінішної лінії, а тоді це бачу і я. Я не встигаю набрати повітря, як його вже оточує гурт у червоних жилетках, який вигукує: «Червоне згори! Червоне згори!» Мати підстрибує від радості зі мною в обіймах, а тоді раптом завмирає. І я бачу чому: Боджа, підлізши під обгороджувальною мотузкою, мчить до фінішної прямої, вигукуючи: «Іке переміг! Іке переміг!» А ззаду його переслідує вчитель, який охороняв огорожу з довгою палицею в руках.

Коли моя увага повернулася до похорону, пастор уже дістався тридцять п’ятого рядка, і його голос став гучнішим, більш схожим на заклинання, щоб кожен прочитаний ним рядок, начепився на гачок розуму, б’ючись, як упіймана рибина. Пастор закрив Біблію з позагинуваними сторінками й затис її під пахвою. Він витер чоло вже й без того вологою хустинкою.

— А тепер помолімося всі разом, — сказав він.

У відповідь усі присутні на похороні злилися в потужному єднанні галасливих горлянок. Я читав молитву так голосно, як тільки міг, міцно заплющивши очі:

— Нехай милість Господа нашого Ісуса Христа і любов Бога-отця, і блаженна присутність Святого Духа будуть з нами нині й навіки. Амінь.

Амінь поволі затих, рознісшись рядами чималого кладовища, котрі перемовлялися між собою мовою тиші. Пастор дав знак грабарям. Вони негайно повернулися з того місця, де сиділи балакали й сміялися під час похорону. Ці незвичайні люди почали поспіхом згрібати землю до ями, прискорюючи забуття Ікенни, ніби й не підозрювали, що щойно вони вкриють тіло землею, то його вже ніхто ніколи не побачить. Коли на нього посипалися грудки землі, серед людей вибухнув новий прояв горя, і майже кожен присутній на похороні розколовся, як маленький стручок горішків іфока. Хоч я не заплакав і тоді, але пережив потужне, відчутне на дотик почуття втрати. Грабарі знай копали собі чимдалі швидше з приголомшливою апатією. Один із них ненадовго спинився, щоб прибрати присипану землею розплющену пляшку з-під води, що стирчала з купи, якою зараз уже наполовину вкрило тіло Ікенни. Дивлячись на те, як вони жбурляли землю в могилу, я закопувався в холодний ґрунт власного розуму, і мені раптом стало ясно — як завжди стає ясно після того, як подія вже відбулася, — що Ікенна був уразливою й тендітною пташкою — він був горобцем.

Його душу могли розворушити незначні речі. Гіркі думки часто прочісували його меланхолійний дух у пошуках кратерів, які можна було б наповнити сумом. Коли він був молодшим, то часто задумано сидів на задньому подвір’ї й хмурився, поклавши зчеплені руки на коліна. Він надзвичайно критично дивився на речі — і в цьому добряче нагадував батька. Він прибивав маленькі явища на великі хрести й надовго замислювався, якщо йому випадало сказати комусь лихе слово. Він страшно боявся осуду інших і не мав у своєму серці місця для іронії чи сатири — вони його турбували.

Подібно до горобців, про яких казали, що вони не мають домівок, серце Ікенни теж не мало дому, не мало ні з ким усталеного зв’язку. Він любив далеке й близьке, маленьке й велике, дивне і звичне. Але саме невелике притягувало його й викликало співчуття, а найпам’ятнішим таким випадком стала мала пташка, яку він тримав у себе кілька днів 1992 року. Він сидів собі в кінці коридора нашого будинку напередодні Різдва, в той час як усі решта танцювали й співали в кімнаті, і їли, й пили, аж поки на землю просто перед ним не впала якась пташка. Ікенна нахилився, посунувся вперед і накрив долонями пір’їсте тільце. То був сильно обскубаний горобець, якого хтось був упіймав і який зміг утекти, а до його ніжки ще був прив’язаний уривок мотузки. Душа Ікенни рвонула до горобця, і він три дні ревниво його оберігав і годував усім, що міг знайти. Мати просила відпустити його, але він відмовлявся. Тоді, одного дня він підібрав нерухоме тільце горобця й викопав на задньому дворі ямку. Його серце розбилося. Вони з Боджею сипали на горобця землю, поки не поховали його. І точнісінько так пішов і сам Ікенна. Спочатку землі насипали жалобники, а тоді грабарі вкрили нею його вбраний у біле тулуб, тоді ноги, руки, обличчя й все інше, поки він назавжди не зник з наших очей.

10

Грибок

оджа був грибком.

Його тіло було повне грибка. Його серце переганяло кров, повну грибка. Його язик був уражений грибком та, мабуть, і решта органів теж. Через те що в його нирках було повно грибка, він не міг перестати мочити ліжко до дванадцяти років. Мати вже почала боятися, що на нього наклали ліжкомочильне закляття. Провівши з ним кілька сеансів молитов, вона почала кропити краї його ліжка миром — невеликою пляшечкою оливкової олії, над якою щоночі перед сном читали молитви. Але Боджа все одно не міг припинити, і мусив терпіти сором, щоранку виносячи надвір свій матрац — часто вкритий плямами сечі різних форм і розмірів, — щоб він висох, ризикуючи тим, що його могли побачити інші діти району, особливо Іґбафе і його двоюрідний брат Тобі, котрі могли зазирнути до нашого двору з другого поверху свого будинку. Саме те, що батько піддражнив його за мокру постіль, і спричинило ранкове заворушення в нашій школі того пам’ятного ранку 1993 року, коли ми познайомилися з М.К.О.

Так само, як грибок ховається в тілі хазяїна, а той нічого не підозрює, Боджа чотири дні перебував у нашому дворі ніким не помічений. Він залишився там — принишклий, прихований, мовчазний, у той час, як цілий район і навіть місто відчайдушно його шукали. Він не подав ані знаку нігерійській поліції, аби повідомити, що він геть недалеко. Він навіть не спробував стримати плакальників, які вилися навколо нашого будинку, як бджоли навколо бутля з медом. Він не заперечував, що його фото — надруковані на плакатах бліденькою фарбою — заповнили все місто, як епідемія грипу, захопивши автобусні зупинки, автопарковки, мотелі й провулки, і що його ім’я було на вустах людей по всьому місті.

Боджанонімеокпу «Боджа» Аґву, 14 років, востаннє бачений удома на вулиці Араромі, 21, 4 серпня 1996 року. Був одягнений у вигорілу блакитну футболку з написом «Bahamas beach». Футболка була заляпана кров’ю й розірвана. Будь ласка, якщо хтось його бачив, повідомте у найближчий відділок поліції або зателефонуйте 04-8904872.

Він не закричав уголос, коли його фото почало без перерви мелькати на екранах телевізорів Акуре, забираючи чимало ефірного часу в каналів OSRC і NTA. Замість дати знати про себе або своє місце перебування, він вирішив з’являтися в наших снах уночі, а ще у вибриках уяви нашої стурбованої матері. Наприклад, уві сні Обембе він сидів на великій канапі у вітальні — напередодні похорону Ікенни — і сміявся над штуками, що виробляв по телевізору містер Бін. Мати часто казала, що бачила, як він сидів у вітальні, закутаний у темряву, і зникав щоразу, як вона про це повідомляла або вмикала світло чи ліхтар. І все ж таки Боджа був не просто грибком — він втілював цілий ряд різновидів свого роду. Він був нищівним грибком — людиною сили, яка прорвалася до цього світу й силою вирвалася з нього. Він вирвався з материної утроби, коли вона задрімала на ліжку в 1982 році. Раптові пологи захопили її зненацька, наче викликана клізмою активізація проходу кишкового вмісту. Перший напад приголомшив її, пронизавши тіло кулею болю. Той біль скинув її на підлогу, і вона, нездатна поворухнутися, з криками заповзла назад на ліжко. Хазяйка будинку, в якому тоді жили батьки, почула крик і прибігла на поміч. Побачивши, що часу везти матір до шпиталю нема, жінка зачинила двері, взяла якусь тканину й обмотала навколо материних ніг. А тоді, поки жінка обдувала й з усіх сил, що в неї були, махала віялом на материні приватні місця, мати народила дитину на ліжку, яке вона ділила з батьком. Роки потому вона часто згадувала, що крізь матрац протекло стільки крові, що на підлозі під ліжком назавжди залишилася величезна пляма.

Він знищив наш спокій і підіпхнув нас усіх до краю. Батько за ці дні навряд чи присів бодай на хвилину. За менш ніж дві години після того, як ми повернулися з похорону Ікенни, він оголосив, що піде до поліції дізнатися, наскільки вони просунулися в пошуках Боджі. Він заговорив про це, коли ми всі сиділи у вітальні. Я не міг сказати, що примусило мене побігти за ним, гукаючи:

— Татку, татку!

— Що, Бене? — спитав він, розвертаючись. Я побачив в’язку ключів, що висіла на його вказівному пальці. Ще я помітив, що застібка його штанів розійшлася, тож вказав на неї, перш ніж відповісти. — Що таке? — спитав він знову, перевіривши застібку.

— Я хочу піти з тобою.

Він застебнув штани, роздивляючись мене, ніби я був підозрілим предметом, що трапився йому на шляху. Можливо, він помітив, що я не зронив жодної сльозинки, відколи він повернувся. Поліційний відділок був збудований уздовж старої залізничної колії, що вигиналася на повороті й бігла ліворуч сильно вибитою дорогою, в ямах якої стояла брудна вода. Відділок мав чималий двір, на якому стояло кілька пофарбованих у чорне — колір нігерійської поліції — фургонів, припаркованих під суконним тентом, що був напнутий на залізних стовпах, вмурованих у плитку двору. Кілька молодиків, один з яких був голий по пояс, голосно про щось сперечалися під діркою в тенті, а полісмени їх слухали. Ми пройшли прямо до чергового за великою дерев’яною загородкою. За нею сидів на чомусь схожому на високий стілець полісмен. Батько спитав його, чи можна зустрітись із заступником голови відділку.

— Чи можете ви назватися, сер? — констебль зустрів нас не усміхнено, він говорив і одночасно позіхав, а слово «сер» докинув так, що воно прозвучало як останнє слово у поминальній пісні.

— Я містер Джеймс Аґву, співробітник Центрального банку Нігерії, — сказав батько.

Він потягнувся до нагрудної кишені й показав чоловікові свою червону посвідку. Констебль її оглянув. Його обличчя сіпнулося, а тоді проясніло. Він віддав батькові посвідку, всміхаючись усім обличчям, і потер рукою коло скроні.

— Oga, ви нас не обділите? — спитав той чоловік. — Знаєте, як воно робиться, oga?

Його прозорий натяк на хабара роз’ятрив батька, котрий був ревним ненависником усіх форм корупції, що зачумила нігерійський народ. Він часто гірко ремствував на це.

— У мене на це немає часу, — сказав батько. — У мене дитина зникла.

— А! — скрикнув полісмен, ніби на нього раптом зійшло суворе одкровення. — То це ви батько тих хлопців? — задумливо спитав він. А тоді, ніби усвідомивши, що сказав, він мовив: — Перепрошую, сер. Будь ласка, трохи заждіть, сер.

Він когось погукав, і з коридору вийшов іще один полісмен, що якось дивно гупав на ходу ногами. Він підтупав до нас, підніс руку до боку свого худого бородавчатого обличчя, приклав пальці до місця над вухом, а тоді впустив руку вниз, до ноги.

— Їх треба відвести до кабінету заступника голови, — наказав перший полісмен англійською.

— Так, сер! — вигукнув молодший полісмен і знову гупнув ногою об підлогу.

Цей полісмен, який здавався якось дивно знайомим, підійшов до нас із засмученим виразом обличчя.

— Перепрошую, сер, але перш ніж ви зайдете туди, ми мусимо вас обшукати.

Він поводив рукою по батьковому тілі й по кишенях його штанів. Тоді поглянув на мене, ніби просвітив очима, і спитав, чи нема в мене чогось у кишенях. Я похитав головою. Це його переконало, тож він відвернувся і повторив салют рукою до вуха, прокричавши:

— Усе гаразд, сер! — іншому полісменові.

Той коротко кивнув, махнув рукою, запрошуючи йти за ним, і повів нас коридором.

Заступник голови був худорлявим і дуже високим чоловіком із дивовижною будовою обличчя. Він мав просторе чоло, що широчіло вгорі його обличчя, як грифельна дошка. Його очі глибоко сиділи під випнутими, ніби напухлими бровами. Коли ми увійшли, він хутко звівся на ноги.

— Містер Аґву, правильно? — сказав він, простягаючи руку, щоб потиснути батькову.

— Так, а це мій син, Бенджамін, — пробурмотів батько.

— Так, ласкаво прошу. Будь ласка, присядьте.

Батько сів на єдиний стілець, що стояв перед письмовим столом, і зробив мені знак сісти на іншому стільці під стіною коло дверей. Кабінет був старомодний. Усі три шафки в ньому були заповнені полицями з книжками й теками. За відсутності електричного освітлення, яскравий стрижень денного світла пробивався крізь шпарину в коричневих завісках. У повітрі пахло лавандою — запахом, що нагадав мені про приходи до батька на роботу, коли він ще працював у відділенні Центрального банку в Акуре.

Щойно ми сіли, той чоловік поставив лікті на стіл, зчепив разом пальці й сказав:

— Кхм, містере Аґву, мені шкода це казати, але ми наразі не маємо звісток про місце перебування вашого сина. — Він вмостився на стільці зручніше, розчепив руки й швидко докинув: — Але ми вже чимало просунулися. Ми розпитали декого з вашого району, хто підтвердив, що бачив, як хлопець того дня переходив дорогу. Опис, що вона його дала, збігається з вашим — вона бачила хлопця у заляпаному кров’ю одязі.

— Вона сказала, в який бік він подався? — схвильовано випалив батько.

— Поки що ми не знаємо, але ми докладно все розслідуємо. Члени нашої команди… — почав казати він, а тоді закашлявся в долоню, трохи здригаючись тілом.

Батько пробурмотів:

— Будьте здорові, — і чоловік подякував йому.

— Я хотів сказати, що наша команда веде пошуки, — продовжив він, сплюнувши у хустинку. — Але, розумієте, навіть ці намагання будуть марними, якщо не оголосити нагороду, і то дуже скоро. Я хочу сказати, що тоді ми залучимо собі на допомогу всіх людей міста. — Він розкрив книжку у твердій палітурці, що лежала перед ним і, здавалося, уважно вчитався в неї, промовляючи: — Коли на столі лежатимуть гроші, я впевнений, що люди відгукнуться. Бо коли ні, то наші зусилля будуть подібні до підмітання вулиці вночі, тобто при тьмяному світлі місяця.

— Я розумію, про що ви, заступнику, — сказав батько трохи згодом. — Але я хочу довіритися в цьому своїм інстинктам і дочекатися, поки ви завершите етап попередніх пошуків, перш ніж переходити до моїх персональних планів.

Заступник голови швидко закивав.

— Щось мені підказує, що він десь у безпеці, — продовжував батько. — Просто ховається, наляканий тим, що зробив.

— Так, може бути, — сказав заступник голови, трохи підвищивши голос. Здавалося, йому було незручно на власному стільці — він налаштовував його спинку, сіпаючи за важіль під сидінням, клав руки на стіл і механічно перебирав ними аркуші паперу, розкидані по всій його поверхні. — Знаєте, дитина, та навіть і дорослий, скоївши таку жахливу річ… тобто, убивши кровного брата… мусить бути налякана. Він може злякатися поліції, навіть вас, своїх батьків, а ще майбутнього — та всього на світі. Може навіть бути, що він утік із міста.

— Так, — сказав батько жалобним голосом і похитав головою.

— До речі, — сказав полісмен, клацнувши пальцями. — Ви не питали якихось своїх родичів, які живуть неподалік…

— Питав, але я не думаю, що це вірогідно. Мої сини рідко навідували наших родичів у селі, хіба що як були геть малими, і то ніколи без мене чи їхньої матері. Та й більшість наших родичів живе тут, і ніхто його не бачив. Вони приходили на похорон його брата, який закінчився якихось кілька годин тому.

Заступник голови на мить зустрівся зі мною очима, коли я глипав на нього, розмірковуючи про разючу схожість, яку він мав із військовим у темних окулярах з портрету позаду себе — із нігерійським диктатором, генералом Сані Абачею.

— Я розумію, про що ви. Ми зробимо все можливе, але сподіваємося, що він повернеться сам — коли прийде час.

— Ми теж на це сподіваємося, — кілька разів приглушено повторив батько. — Дякую за ваші зусилля, сер.

Чоловік ще спитав про щось у батька, але я не розчув, бо знову провалився у спогад — перед моїми очима вкотре постав Ікенна з ножем у животі. Батько з полісменом підвелися, потисли одне одному руки, і ми вийшли з того кабінету.

* * *

Боджа також був грибком, що викриває себе сам. Після чотирьох сповнених муки днів, за які ні в кого з нас не з’явилося й гадки про те, що з ним сталося і куди він подівся, він нарешті показався. Він пожалів матір, яка ледь не помирала з горя, або, може, він якось дізнався, що все це витіпує сили з батька, котрий не міг сидіти вдома, бо мати постійно лаяла його й звинувачувала. Коли батько заїхав до двору наступного ранку після того, як помер Ікенна, вона підбігла до нього, розкрила дверцята машини, витягла його з неї під дощ і закричала, душачи його коміром сорочки:

— Хіба я тобі не казала? — ридала вона. — Хіба я не казала, що вони вириваються з моїх рук? Хіба не казала, хіба не казала? Еме, хіба ти не знав, що поки стіна не розкриє рота, роззявивши свої тріщини, ящірки в неї не позалазять? Еме, хіба ти не знав? — Вона не відпускала його, навіть коли місіс Аґбаті, розбуджена криком, прибігла на наше подвір’я, благаючи матір впустити батька до будинку. — Ні, не впущу, — впиралася мати, плачучи ще сильніше. — Поглянь на нас, поглянь. Ми порозкривали роти, Еме, ми широко порозкривали роти й ковтнули цілу зграю ящірок.

Я не можу забути, як батько, який ледве міг дихати й промок під дощем, зберігав такий спокій, який — до того я міг заприсягнутися — був йому просто недоступний, а тоді хтось відтягнув матір від нього. Багато разів за минулі чотири дні вона пробувала нападати на нього, і її часто стримували люди, які приходили нас втішати. Мабуть, Боджа також зглянувся над Нкем, яка всюди ходила слідом за батьком і безперервно рюмсала, бо мати не могла з нею няньчитися. Обембе здебільшого придивлявся за Девідом, котрий іноді теж плакав без причини і одного разу отримав стусана від матері, коли надто їй надокучив. Мабуть, Боджа побачив усе це і зглянувся й на нас. Або він просто був змушений відкритися, бо не міг ховатися далі. Цього ніхто ніколи не знатиме напевне.

Він явив себе невдовзі потому, як ми з батьком повернулися з поліційного відділку. Його фотографія, на якій він пригнувся й простягнув руку до фотографа, ніби приготувався збити його з ніг, щойно проскочила в рекламному блоці каналу OSRC під заголовком «Зник безвісти», одразу після ролика про те, як натовп зустрічав олімпійську «команду мрії» Нігерії, коли вона прибула до Лаґосу зі Сполучених Штатів, привізши золото Олімпіади з футболу серед чоловіків. Ми їли ямс із соусом з пальмової олії — Обембе, батько, Девід і я. Мати лежала на килимі в іншій частині вітальні, і досі вбрана в чорне. Нкем сиділа на руках мами Бозе, аптекарки. Одна з наших тітоньок, остання із жалібниць, які ще залишилися з нами, але котра мала поїхати нічним автобусом того ж вечора до Аби, сиділа коло мами Бозе й матері. Мати балакала з жінками про душевний спокій, і про те, як люди відгукнулися на горе, що спіткало нашу родину, а я зосередився на екрані телевізора, де Джей-Джей Окоча з «команди мрії» саме тиснув руку генералові Абачі на президентській віллі «Азо Рок», коли місіс Аґбаті, наша сусідка, забігла в наші передні двері. Вона прийшла набрати води з колодязя, нашого колодязя в одинадцять футів завглибшки, про який казали, що він найглибший у цілому районі. Наші сусіди, особливо Аґбаті, часто ходили до нього, коли їхні колодязі пересихали або мали недостатньо води.

Вона впала на порозі дверей і загукала:

— Ewooooh! Ewooooh!!

— Боланле, що сталося? — спитав батько. Почувши її крики, він підскочив.

— Він… у тому колодязі, о-о-о, ewoooh, — спромоглася сказати місіс Аґбаті, ридаючи й скорботно звиваючись на підлозі.

— Хто? — голосно спитав батько. — Що, хто в тому колодязі?

— Там, там, у колодязі, — повторила жінка, котру Боджа не любив і часто називав ashewo, бо якось побачив, як вона заходила до мотелю «Ла Рум».

— Я питаю — хто? — але спитавши, він вибіг із будинку. Я кинувся за ним, а Обембе — за мною.

Колодязь із трохи погнутою металевою лядою був заповнений водою вище рівня восьми футів. Сусідчине пластмасове відро лежало у вогкому дрібноземі коло колодязя. На поверхні води плавало тіло Боджі, а його одяг утворював парашут, роздутий, наче повітряна куля. Одне око в нього було розплющене, і його було ясно видно крізь чисту воду. Інше було заплющене й запухле. Його голова наполовину висунулася над водою, впираючись у вицвілу цеглу стінок криниці, а світлі долоні плавали на поверхні так, ніби він лежав в обіймах когось невидимого для очей інших.

Колодязь, у якому він сховався, а тоді з якого з’явився знову, завжди був частиною його історії. За два роки до того самиця яструба — мабуть, сліпа чи скалічена в якийсь інший спосіб — упала до відкритого колодязя і втопилася. Пташку, як і Боджу, не помічали в ньому багато днів, тож вона просто лежала собі тихенько під водою, як отрута у кровотоці. А коли надійшла година, вона набухла і сплила вгору, але на той час уже почала розкладатися. Це сталося приблизно тоді, коли Боджу навернула до віри Велика хресна хода, організована німецьким проповідником і євангелістом Райнхардом Боннке у 1991 році. Після того як пташку витягли з криниці, Боджа, переконаний, що коли над чимось помолитися, то воно тобі не зашкодить, оголосив, що помолиться над водою і вип’є її. Він поклався на такий уривок із Письма: «Уздріть же, що Я наділив вас владою ступати по зміях і скорпіонах, і по злосилі усякій, і ніщо і ніяк не зможе вам зашкодити». Поки ми чекали на службовців з міністерства у справах води, яких викликав батько, щоб вони очистили воду, Боджа випив її цілу чашку. Боячись, що він може померти, Ікенна видав його, чим нагнав паніки на батьків. Заприсягнувшись суворо відшмагати Боджу пізніше, батько повіз його до шпиталю. Результати досліджень, що показали відсутність будь-якої загрози життю, принесли всім неабияке полегшення. Тож тоді Боджа переміг криницю, але кілька років потому криниця перемогла його. Вона його вбила.

Коли його витягли, форма його тіла постала неймовірно зміненою. Обембе стояв і з жахом дивився на мене, а навколо почав збиратися натовп з усіх куточків району. У невеликих громадах Західної Африки у ті дні новина про трагічну подію розповсюджувалася, мов лісова пожежа у сезон харматану. Щойно жінка заголосила, люди — знайомі й незнайомі — посунули до нашого двору, поки геть його не заповнили. На відміну від місця смерті Ікенни, ані я, ані Обембе не намагалися перешкодити тому, щоб Боджу забрали геть. Обембе поводився не так, як тоді, коли, відійшовши від нескінченного повторювання слів «червона річка червона річка червона річка», він тримав голову Ікенни в руках і несамовито намагався надути в його рота кисню, благаючи: «Іке, отямся, будь ласка, отямся, Іке» — аж поки містер Боде не стягнув його з Ікенни. Цього разу, коли батьки були вдома, ми дивилися з веранди.

Людей стало так багато, що ми ледве бачили, що відбувалося на подвір’ї, бо люди Акуре й більшості містечок Західної Африки були голубами: пасивними створіннями, які ледаче сновигали ринками чи гральними майданчиками, переступаючи з ноги на ногу, ніби чекаючи нової звістки чи плітки і збираючись у гурт щоразу, коли на землю кидали жменю зерна. Усі тебе знали, і ти знав усіх. Кожен був тобі братом, і ти був кожному братом. Було важко кудись піти, щоб тебе не побачив хтось, хто знав твого брата чи матір. Усе це поширювалося на всіх наших сусідів. Містер Аґбаті прибіг у самих лише коричневих шортах і білій майці. Батько й мати Іґбафе прийшли в однаково забарвленому традиційному вбранні, бо щойно прибули з якоїсь урочистості й не мали змоги перевдягтися. Прийшли й інші люди, включно з містером Боде. Саме він заліз до колодязя й витягнув Боджу. Як я зрозумів із коментарів людей, спочатку він заліз туди по спущеній у воду драбині й спробував потягнути Боджу однією рукою, але мертва вага Боджі й не думала рухатися. Тоді містер Боде вперся однією рукою в стінку колодязя й знову потягнув Боджу вгору. Цього разу сорочка Боджі тріснула попід пахвою, а драбина опустилася глибше. Побачивши це, чоловіки нагорі міцно схопили її, щоб вона не поїхала далі. Троє чоловіків тримали останнього, хто тримав драбину, за пояс і ноги. Але коли містер Боде зробив третю спробу, спустившись щаблями драбини трохи нижче, він нарешті витягнув Боджу з водяної гробниці, в якій той пролежав мертвим усі ці дні. І так само, як коли повстав із мертвих Лазар, натовп схвально закричав.

Але його поява не була схожою на воскресіння — це було страхітливе видовище розбухлого мертвого. Батько загнав нас із Обембе до будинку, щоб воно не закарбувалося в нашу пам’ять.

— Ви двоє — посидьте тут, — видихнув він із самовладанням, якого я раніше ніколи не бачив. На його обличчі з розчервонілими очима раптом з’явилися зморшки. Коли ми сіли, він опустився до нас на коліна, поклав долоні нам на ноги й сказав: — Відтепер ви обидва маєте стати сильними людьми. Ви будете чоловіками, котрі дивляться цьому світові просто в очі й знаходять у ньому власні шляхи й дороги… з… такою сміливістю, яку мали ваші брати. Зрозуміли?

Ми закивали.

— Добре, — сказав він, кілька разів замислено кивнувши.

Він схилив голову й закрив обличчя долонями. Я чув, як у його роті скреготять зуби, поки він стримував механічне бурмотіння, з якого ми могли розібрати саме тільки слово «Господи». Коли він опускав голову, я побачив середину його голови, де лисина, на відміну від дідової, перестала розростатися й залишилася лише безволосою галявинкою, оточеною волоссям і прихованою в ньому.

— Пам’ятаєш, що ти сказав мені кілька років тому, Обембе? — спитав батько, знову піднявши обличчя.

Обембе похитав головою.

— Ти забув, — ображена усмішка проскочила його обличчям і одразу зжухла, — що сказав тоді, коли твій брат Іке привіз вас на машині до мене на роботу під час заворушень через М.К.О.? Прямо там, за вечерею, — він вказав на стіл із покинутими в хаотичному стані недоїденими стравами, на які тепер повсідалися мухи, недопитими склянками води й чайником з гарячою водою, з якого, не знаючи про те, що ніхто не чаює, продовжувала підніматися пара. — Ти спитав, що мав би робити, якби вони померли.

Тепер Обембе кивнув — і я теж, бо пригадав той вечір 12 липня 1993 року, коли батько привіз нас додому на своїй машині, і ми всі за вечерею почали розповідати історії про заворушення. Мати розказала, як вони з друзями побігли до військових казарм, коли заколотники, що підтримували М.К.О., спустошували ринок, убиваючи кожного, в кому підозрювали північника. Коли всі договорили, Обембе сказав:

— А що стане зі мною і Беном, коли Ікенна і Боджа постаріють і повмирають?

Усі засміялися, окрім найменших, мене й Обембе. Хоч я тоді й не замислювався над такою можливістю, але це питання здалося мені гідним відповіді.

— Обембе, тоді й ти теж постарієш — вони не набагато старші за тебе, — сказав батько зміненим від сміху голосом.

— Добре, — Обембе повагався якусь мить. Він не зводив з них очей, і різні питання сповнювали його голову нестримним потоком. — Але що як вони помруть?

— Та цить уже! — крикнула на нього матір. — Боже милий! Як ти взагалі пускаєш такі думки собі в голову? Твої брати не помруть, ти мене чув? — Вона взялася за мочку вуха, і Обембе, що набрався страху, ствердно закивав.

— Добре, тоді бери їж! — гримнула мати.

Пригнічений, Обембе низько опустив голову й далі їв мовчки.

* * *

— Так от, коли вже це сталося, — продовжував батько, побачивши наші кивки. — Обембе, ти муситимеш вести й себе, і своїх молодших братів, Бена і Девіда. Вони дивитимуться на тебе, як на старшого.

Обембе кивнув.

— Я не кажу, що ти мусиш вести їх, узявши за руку, ні, — батько похитав головою. — Я маю на увазі, що тобі треба буде їх направляти.

Обембе повторив свій кивок.

— То направляй їх, — пробурмотів батько.

— Гаразд, тату, — відповів Обембе.

Батько підвівся й витер носа рукою. Слід протягнувся по зворотному боці його долоні, схожий на мазок вазеліну. Я дивився на нього й пригадував, що колись читав у «Атласі тварин», що більшість орлів відкладають лише по два яйця. І що орлят, які вилуплюються з яєць, часто вбивають старші пташенята — особливо в часи нестачі їжі — і в книзі це називалося «синдромом Каїна й Авеля». Я читав, що орли нічого не роблять, аби запобігти таким братовбивствам, незважаючи на свою міць і силу. Можливо, ці вбивства трапляються, коли орли покидають гніздо і віддаляються від нього на відстань верблюжого переходу, щоб добути їжі для родини. Тоді вони ловлять білку чи мишу й злітають вище хмар, чимскоріш летячи до свого гнізда, але повертаються і знаходять орлят — скоріше за все, двох орлят — мертвими: одного скривавленим, темна кров якого аж крапає з гнізда, а іншого розбухлим удвоє, що плаває й розкладається у найближчій калюжі.

— Залишайтесь обидва тут, — сказав батько, урвавши мої думки. — Не виходьте, поки я вам не скажу. Гаразд?

— Так, татку, — відповіли ми хором.

Він встав і збирався вже йти, але несподівано повільно розвернувся. Здається, він почав промовляти якесь прохання, щось на зразок: «І, будь ласка, я вас благаю…» — але то було все. Він пішов і залишив нас обох переляканими.

А після того, як батько вийшов, я раптом ясно зрозумів, що Боджа був також саморуйнівним грибком — таким, що, живучи в якомусь організмі, сприяє його поступовому знищенню.

Саме це він зробив з Ікенною. Спершу він підточив дух Ікенни, а тоді вигнав геть і його душу, завдавши смертельної перфорації, через яку кров Ікенни покинула його тіло й утворила під ним червону річку. Після цього, як заведено у його виду, він узявся за себе самого і знищив себе також.

Першим про те, що Боджа убив себе, мені сказав Обембе. Він підхопив цю думку від людей, які з’юрмилися на подвір’ї, балакаючи про те, що саме так і мало статися, і чекав, поки зможе мені про це розповісти. А щойно батько вийшов з кімнати, він повернувся до мене й спитав:

— Знаєш, що Боджа зробив?

І це глибоко мене вразило.

— А знаєш, що ми пили кров з його рани? — продовжував Обембе. Я похитав головою.

— Слухай, ти нічого не тямиш. Ти хіба не побачив ту велику дірку в його голові? А я побачив! І ми заварювали чай з тієї води ще сьогодні вранці, і всі його пили.

Я не міг цього зрозуміти, не міг утямити, як Боджа міг бути там стільки часу.

— Якщо він був там увесь час, отам… — почав казати я, але замовк.

— Продовжуй, — сказав Обембе.

— Якщо він був там увесь… там… він… — я затинався.

— Продовжуй, — сказав він.

— Добре, якщо він був там, то чого ми не бачили його в колодязі, коли набирали вранці воду?

— Бо коли щось тоне, то не спливає одразу. Слухай, пам’ятаєш ту ящірку, що залізла до водяного бака Кайоде?

Я кивнув.

— А ту пташку, що упала до колодязя два роки тому?

Я знову кивнув.

— З ними було те саме — так воно і трапляється. — Він утомлено махнув у бік вікна й повторив: — Отак… отак воно і буває.

Він підвівся зі стільця, ліг на ліжко й накрився раппою, що її нам дала мати, тією, на якій були вишиті тигрячі морди. Я дивився, як рухалася його голова, а з-під його укриття чулися звуки придушених схлипів. Я сидів нерухомо, приклеєний до свого місця, але усвідомлював поступове виверження, що наростало в моєму нутрі, в якому, здавалося, завівся маленький заєць і почав точити мене зсередини. Це переточування тривало, поки я раптом не відчув оцтового присмаку в роті, а тоді не виригнув вологого шматка їжі у схожому на тісто місиві на підлогу. За цим відторгненням на мене напав приступ кашлю. Я схилився до підлоги й продовжував кашляти.

Обембе вискочив з ліжка до мене.

— Що? Що з тобою сталося?

Я пробував відповісти, але не міг — заєць продовжував угризатися в мої кістки. Я хапав ротом повітря.

— Гм, води, — сказав він. — Дай я принесу тобі води.

Я кивнув.

Він приніс води й побризкав мені на обличчя, але я відчув, ніби занурився в неї з головою, ніби почав тонути. Я ковтав повітря, відчуваючи, як стікають намистинки води моїм обличчям, і несамовито намагався їх витерти.

— Все добре? — спитав він.

Я кивнув і пробурмотів:

— Так.

— Тобі треба попити трохи.

Він відійшов і повернувся з чашкою води.

— Бери, пий, — сказав він. — І можеш більше не боятися.

Коли він це сказав, я згадав, як одного разу, перед тим, як почали рибалити, ми поверталися з футбольного майданчика, і зі схожих на печери кімнат незавершеного будинку вискочив собака й почав на нас гавкати. Той пес був таким худим, що його ребра можна було легко полічити. Червоні плями й свіжі рани вкривали його тіло, як ластовиння вкриває ананас. Нещасна тварина то войовниче йшла на нас, то на мить спинялася, ніби збиралася напасти. Хоч я й любив тварин, але боявся собак, левів, тигрів і всіх тих котячих, бо я дуже багато читав про те, як вони розривали людей та інших тварин на шматки. Я закричав, побачивши того собаку, і прилип до Боджі. Щоб якось угамувати мій страх, Боджа підняв камінь і прицілився в собаку. Камінь у нього не влучив, але налякав так, що той подався геть, продовжуючи гавкати й механічно переставляти лапи. Він махав своїм худим хвостом і залишав на землі сліди лап. А тоді, повернувшись до мене, Боджа сказав:

— Собака вже пішов, Бене. Можеш більше не боятися. — І тієї ж миті мій страх зник.

П’ючи ту воду, що приніс Обембе, я усвідомив, що катавасія надворі раптом набрала гучності. Десь недалеко завивала сирена. Галас наростав, голоси кричали, наказуючи людям дати «їм» дорогу. Вочевидь, прибула швидка. Коли чоловіки понесли розбухле тіло Боджі до машини, гамір ущерть затопив наше подвір’я. Обембе кинувся дивитися з вікна вітальні, як вони заносили тіло Боджі до швидкої, пересвідчившись перед тим, що батько його не бачить, і намагаючись водночас одним оком придивлятися за мною. Він повернувся до мене, коли сирена завила знову, цього разу просто оглушливо. Я вже допив воду, і мене перестало нудити, але в голові й досі крутилося.

Я подумав про те, що сказав мені Обембе того дня, коли Ікенна штовхнув Боджу головою об металевий ящик. Він тихенько сидів у кутку нашої кімнати, обхопивши себе руками, ніби застудився. А згодом спитав, чи я побачив, що лежало в кишені шортів Ікенни, коли він заходив до нашої кімнати.

— Ні, а що? — спитав я тоді, але Обембе тільки замислено глипав перед собою, ледве прикривши рота, так що його великі передні різці здавалися більшими, ніж були насправді. Він підійшов до вікна, не змінюючи виразу обличчя, і дивився на довгу кавалькаду мурах-солдатів, що крокували кудись уздовж паркана, що й досі не висох після довгих дощовитих днів. На ньому висів шматок ганчірки, з якого довгою смугою збігала до підніжжя стіни вода. На горизонті над огорожею висіла купчаста хмара.

Я терпляче чекав відповіді Обембе, але коли те чекання затягнулося, то спитав його ще раз.

— Ікенна мав у кишені ножа, — відповів він, не озираючись на мене.

Я зірвався з ліжка й підбіг до нього, ніби крізь стіну до кімнати вломилося готове мене поглинути чудовисько.

— Ніж? — спитав я.

— Так, — сказав він, киваючи. — Я бачив, то був мамин кухонний ніж, той самий, яким Боджа зарізав півня. — Він знову похитав головою. — Я бачив, — повторив він, глянувши перед тим на стелю — ніби щось на ній ствердно кивнуло, щоб підтвердити його правоту. — У нього був ніж. — Раптом його обличчя засіпалося, а голос почав зриватися: — Мабуть, він хотів убити Боджу.

Сирена швидкої знову завила, і гамір натовпу став приголомшливим. Обембе відступив від вікна й підійшов до мене.

— Вони його забрали, — наразі хрипко сказав Обембе. Він повторив це знову, узявши мене за руку й поклавши на канапу. На той час мої ноги ослабли від того, що я просидів навпочіпки весь час, поки мене нудило.

— Дякую, — сказав я.

Він кивнув.

— Я приберу це й прийду полежати з тобою, а ти просто відпочивай собі, — сказав він і подався до дверей, а тоді, ніби згадавши щось, зупинився й усміхнувся, і дві переливчасті перлини зібралися під зіницями обох його очей.

— Бене? — погукав він.

— Га?

— Іке і Боджа мертві. — Його підборіддя затремтіло, нижня губа викопилилася, а дві перлини ковзнули донизу, залишаючи по собі однакові вологі доріжки на щоках.

Я не знав, що думати про ці його слова, тож просто кивнув. Він розвернувся й вийшов із кімнати.

Я заплющив очі, поки він прибирав ту неприємність із совком у руках, і моя уява намалювала картину смерті Боджі, на якій він, — якщо вірити тому, що казали, — убив себе. Я уявив, як він стояв над тілом Ікенни після удару ножем і заплакав, зненацька зрозумівши, що одним вчинком розграбував усе своє життя, як печеру зі стародавніми скарбами, одним-єдиним заходом. Він мусив це побачити, мусив подумати про майбутнє, що чекало на нього, мусив його злякатися. Мабуть, саме ці думки й народили ту жахливу сміливість, з якою він втілив самовбивчу ідею, і вона стала морфієм, що влився у судини мозку, почавши його повільно вбивати. А коли його розум помер, то йому вже, певно, було легко переставляти ноги, нести тіло вперед, поки страх і невизначеність прошивали його думки шов за швом, і вузол тугішав, шитво затягувалося, поки він не стрибнув — головою вперед, як пірнальник, як він завжди пірнав у річку, Омі-Алу. Коли він пірнав, то одразу мав відчути, як до очей вривається потік повітря, й прийняти це без жодного стогону чи слова. Його серце не мало почати битися швидше чи сильніше — скоріше, він мав би зберігати незвичний спокій і врівноваженість. У такому душевному стані, він, певно, побачив примарне одкровення, нарізку змонтованих кадрів зі свого минулого, серед яких мусив бути один із п’ятирічним Боджею, який виліз верхи на гілку мандаринового дерева у нас у дворі й співав пісню «Малий Тарзан» гурту «Балтимора»; ще один — із п’ятирічним Боджею, в котрого у штанях висіла ціла миска фекалій, коли його попросили стати перед усією школою на ранковому зібранні й зачитати молитву; ще один — із десятирічним Боджею, коли він грав у Різдвяній виставі 1992 року Йосифа Теслю, чоловіка Марії, матері Ісуса, і сказав: «Маріє, я не візьму тебе за жінку, бо ти ashewo!» — приголомшивши всіх присутніх; а ще той, у якому М.К.О. казав йому ніколи не битися, ніколи; і той, у якому Боджа завзято рибалив на річці кількома місяцями раніше. Ці кадри мусили наповнити його голову, мов бджолиний рій, що гуде у вулику, а він опускався дедалі нижче, поки не досягнув дна колодязя. Той удар розколов вулика й перемішав усі кадри.

Як я собі все уявляв, той політ мусив бути коротким. Коли його голова занурилася у воду, вона мала вдаритися об камінь, що стирчав зі стінки колодязя. Одразу потому мав почутися звук розламаного, розтрощеного черепа і хруст кісток, а тоді в голові мусила набратися, розлитися й завихритися кров. Його мозок мусило розірвати на шматочки, а судини, що з’єднували його з рештою тіла, мусили повідриватися. Мабуть, у момент удару в нього з рота випав язик, барабанні перетинки тріснули, як стародавня вуаль, а частина зубів посипалася на язик, наче гральні кості. За тим мала відбутися безліч нечутних одночасних реакцій. Якусь коротку мить його губи намагалися промовити щось нечутне, але з них вилітали лише бульбашки, які спливають нагору, коли закипає чайник, а тим часом усе його тіло судомило. Ця мить мала бути кульмінацією всього. Конвульсії почали помалу відпускати його, і до кісток повернувся спокій. А тоді на нього мало спуститися неземне вмиротворення і помалу заколисати його до смертельної нерухомості.

11

Павуки

Коли мати голодна, вона каже:

«Підсмажте чогось для моїх дітей, щоб вони поїли».

Прислів’я ашанті

авуки були створіннями горя.

Істотами, про кого іґбо кажуть, що вони гніздяться у згорьованих оселях, де розгортають своє павутиння й нечутно плетуть ще більше, невпинно, поки їхня пряжа не напнеться й не покриє цілі кімнати. Вони стали однією з багатьох речей, що змінилися у світі після того, як померли мої брати. У перші тижні після їхньої смерті я ходив з відчуттям, ніби якийсь тент чи парасолька, під якими ми ховалися усе життя, тепер зірвало й віднесло геть, а мене залишило неприкритим. Я почав згадувати братів, думати про найменші подробиці їхніх життів, роздивлятися минуле в мікроскоп, котрий збільшував кожну деталь, кожен дрібний вчинок, кожну подію. Але після того, що трапилося, змінився не лише мій світ. Ми усі — батько, мати, Обембе, я, Девід, Нкем — страждали кожен по-своєму, однак у перші кілька тижнів після їхньої смерті мати, вочевидь, страждала найбільше.

Павуки набудували тимчасових сховищ і завелися у нашому будинку точнісінько як вони роблять у повір’ях іґбо в будинках, де тужать за померлими, але вони також вивели своє вторгнення на вищий рівень і наповзли до материного розуму. Вона першою помітила павуків і пузаті кульки, пришпилені тонкими павучими іклами до стелі, але це було не все. Вона почала бачити, як Ікенна підглядає за нами з-за черевець павуків, що висіли на своїх сітках, або бачила його очі, що дивилися на неї зі спіралей павутиння. Вона жалілася на них: «Ndi ajo ife — ці огидні, лускаті, страшні створіння». Павуки її лякали. Вони доводили її до плачу, і вона показувала на них пальцями, поки батько — намагаючись заспокоїти її, а ще тому, що аптекарка мама Бозе разом з Ією Іябо тиснули на нього з усіх сил, аби він прислухався до голосу жінки в жалобі, яким би абсурдним не здалося йому її прохання, — не позмітав усі до єдиного сіткасті житла в будинку й не розплющив кількох павуків об стіни. Тоді він ще повиводив геконів, які гніздилися в стінах, і почав бойові дії проти тарганів, чия плодовитість швидко перетворилася на стихійне лихо. Тільки тоді до будинку повернувся мир, але то був мир із набряклими ступнями, що кульгав на обидві ноги.

Тому що невдовзі потому, як павуки зникли, мати почала чути голоси з потойбіччя. Вона раптом усвідомила нескінченні маневри армії кусючих термітів, котрі, як їй відчувалося, заповнили її череп і взялися точити сіру речовину. Вона казала людям, котрі приходили її втішити, що Боджа попередив її уві сні, буцімто вона помре. Мати часто згадувала дивний сон, що наснився їй напередодні того дня, як померли Ікенна з Боджею, перед сусідами й членами пастви, котрі вилися в нашому будинку в ті дні, що настали після смертей, наче бджоли, ліплячи ті сни до трагедії, тому що люди в тій місцині, та й навіть по всій Африці, сильно вірили, що коли плід жінчиної утроби — її дитина — помирає або от-от помре, то вона якось отримує про це провидюще знання.

Коли я вперше почув, як мати переповідала цей випадок — напередодні похорону Ікенни, — реакція на її розповідь зворушила мене. Мама Бозе, аптекарка, кинулася на підлогу й заголосила. «О-о-ой, то ж, певно, Бог попереджав тебе, — стогнала вона, катаючись від одного краю кімнати до іншого. — То Бог попереджав тебе про те, що мусило статися, о-о-ох, е-е-ех». Це виверження болю й горя, що виштовхувалося назовні безсловесними стогонами, що складалося зі спотворених голосних, котрі розтягувалися до межі зриву — іноді вони не мали жодного значення, але їхній сенс був чітко зрозумілий кожному. А ще більше вразило тих, хто це бачив, те, що зробила мати після цієї історії. Вона стала коло календаря Центрального банку, що висів на стіні й досі був відкритий на сторінці з орлом — на травні, — тому що ніхто й не думав перегортати його у тижні метаморфози Ікенни. Здійнявши обидві руки, мати закричала: «Elu n’ala — Дивіться, о небо і земля, мої руки чисті. Дивіться, дивіться, ось шрам від їхнього народження, він ще не загоївся, а вони вже мертві. Сказавши це, вона підняла блузку й показала на місце нижче пупа. — Гляньте на груди, що вона ссали — вони ще повні, але дітей уже нема». Вона задерла блузку вище — вочевидь, щоб показати груди — але одна з жінок хутко кинулася наперед і опустила блузку донизу. Але запізно, бо майже всі в кімнаті вже побачили їх — пару помережених венами грудей з випнутими сосками — серед білого дня.

Коли я вперше почув материну розповідь, мене охопив пекучий страх, що я, можливо, отримав ще ясніше повідомлення у сні про місток, але якби ж то я знав, що сни можуть бути попередженнями. Я розказав братові про свій сон після того, як мати переповіла свій, і він сказав, що то була засторога. Мати знов переказала свій сон проповіднику нашої церкви, пастору Коллінзу, і його дружині приблизно через тиждень після того. Батька тоді не було вдома — він поїхав купувати бензин на станцію на околиці міста. На тому тижні, коли було знайдено тіло Боджі, уряд підвищив ціну на пальне з дванадцяти до двадцяти однієї найри, змусивши заправки притримувати бензин для запасу, що вилилося в довгі, нескінченні черги по всій країні. Батько стояв коло однієї з них від обіду до надвечір’я, поки не повернувся з повним баком і повною каністрою в багажнику. Утомлений, він пройшов просто до одного з крісел, до свого «трону», і опустився на нього. Він ще знімав свою змоклу сорочку, коли мати почала розповідати йому про всіх людей, які заходили того дня. Хоч вона й сиділа просто коло нього, а не помітила сильного запаху пальмового вина, що летів за ним, як мухи, що в’ються коло корови зі свіжою раною на шкірі. Вона довгенько говорила, поки він не викрикнув: «Годі!»

— Я сказав, годі! — повторив він і скочив на ноги, ставши над матір’ю, котра заклякла й зчепила пальці на колінах. На його голих руках повиступали жили. — Що за маячню ти мені розповідаєш, га, подруго моя? Хіба мій будинок тепер став притулком для усього живого в цьому місті? Скільки ще людей прийде до нас поспівчувати? Вже скоро й собаки приходитимуть, і кози, й жаби, і навіть товстоморді коти. Хіба ти не знаєш, що дехто з цих людей — то просто плакальники, що голосять сильніше за осиротілих? Хіба ж цьому не буде кінця-краю?

Мати не відповіла. Вона опустила очі до колін, прикритих вицвілою раппою, й похитала головою, дивлячись на них. При світлі гасової лампи на столі перед ними я побачив, як її очі наповнилися слізьми. З часом я переконав себе, що саме та розмова стала голкою, що проштрикнула її душевну рану, котра почала кровити від того дня. Вона перестала балакати, і з того почалася тиша, котра приглушила увесь її світ. Відтоді вона німо сиділа посеред будинку, дико дивлячись у порожнечу. Більшість разів, коли батько до неї звертався, вона тільки кліпала на нього, ніби не почула ані слова. Язик, котрий колись плодив слова, як гриб плодить спори, тепер взяв і закляк. У годину неспокою слова часто вискакували з її рота, наче тигри, і лилися, наче вода з дірявої труби, коли вона була спокійна. Але від того вечора слова почали набиратися в її голові, рідко виливаючись назовні, а лиш застигаючи в її думках. Але коли батько — котрий трохи непокоївся через її мовчання — почав щоденно їй надокучати, вона порушила режим тиші й почала часто жалітися на присутність невпокоєної душі Боджі, яку вона відчувала десь поряд. На кінець вересня ці скарги стали щоденним пилянням, котрого батько вже не міг витерпіти.

— Як жінка, яка живе у місті, може бути такою забобонною? — вибухнув він одного ранку після того, як мати сказала, що відчувала, буцімто Боджа стояв за її спиною на кухні, поки вона готувала сніданок. — От скажи мені, як, подруго моя.

Материне роздратування швидко розгорілося, і вона спаленіла.

— Як ти насмілився мені таке казати, Еме? — закричала вона у відповідь. — Як ти насмілився? Хіба я не матір цих дітей? Хіба я не відчуваю, коли їхні духи мене тривожать?

Вона витерла мокрі руки об раппу, а батько, скреготнувши зубами, схопив пульт від телевізора й накрутив гучність так, що йорубські репліки акторів майже заглушили материн голос.

— Можеш прикидатися, що не слухаєш мене, — піддражнила вона, плеснувши долонями. — Але ти не зможеш вдати, що наші діти померли так, як повинні були. Еме, ми з тобою знаємо, що це не так! Піди подивися. A na eme ye eme — це не нормально, ніде такого нема. Батьки не повинні ховати власних дітей — має бути навпаки!

Хоч телевізор і лишився ввімкнутим, і звукові ефекти з фільму ревіли з екрана сиренами, материні слова накрили кімнату ковдрою тиші. Горизонт надворі укривався сірою імлою важких хмар. Щойно мати договорила й опустилася на одну з канапок, небом пролетіли вибухи грому, пославши на землю просяклий дощем вітер, що з розмаху грюкнув кухонними дверима. Тієї ж миті зникла електрика, зануривши кімнату в майже повну темряву. Батько позакривав вікна, але не засунув завіски, щоб впустити всередину бодай стільки світла, скільки його ще лишилося на вулиці. Він мовчки повернувся на своє місце, осаджений легіонами, що їх породили материні слова.

* * *

Материне місце у просторі буття поступово зменшувалося з кожним днем. Її оточили звичайні слова, типові мотиви, знайомі пісні, і всі вони стали ворогами, чия єдина мета полягала у знищенні без сліду її єства. Знайоме тіло Нкем, її довгі руки й довге заплетене волосся — які мати раніше обожнювала — зненацька стали для неї ненависними. А одного разу, коли Нкем спробувала вмоститися до неї на коліна, вона назвала її «ця штука, що до мене лізе», чим геть відлякала дівчинку. Батька, котрий на той час занурився у світ «Ґардіан», це стривожило.

— Сили небесні! Ти це насправді, Адаку? — нажахано спитав він. — Ти справді отак повелася із Нкем?

Після його слів вираз материного обличчя різко змінився. Ніби бувши сліпою, а тоді раптом повернувши собі зір, вона оглянула Нкем із силуваною уважністю, і її рот розкрився. Перевівши погляд із Нкем на батька й назад, вона сказала:

— Це ж Нкем, моя донька, — так, ніби одночасно і здогадувалася, і стверджувала, і питала.

Батько стояв, наче його обидві ноги прибили до землі. Хоч його рот і відкрився, він не заговорив.

Тоді мати знову сказала:

— Я не знала, що то була вона, — а він тільки кивнув і, піднявши до грудей Нкем, яка плакала і смоктала пальця, тихенько вийшов з нею надвір.

У відповідь на це мати заплакала:

— Я не знала, що то була вона, — сказала.

Наступного дня батько приготував сніданок, тоді як мати, вдягнена у светри, ніби захворіла на застуду, шморгала носом у своєму ліжку й відмовлялася вставати. Вона пролежала увесь день аж до самого заходу сонця, а тоді вийшла зі своєї кімнати до нас у вітальню, де ми всі дивилися телевізор із батьком.

— Еме, ти бачиш білу корову, що пасеться он там? — спитала вона, показуючи пальцем в інший бік кімнати.

— Що? Яку корову?

Вона нахилила голову й гортанно засміялася. Її губи були сухі й потріскані.

— Хіба ти не бачиш, як вона стоїть отам і жує траву? — зажадала знати вона, розкривши долоню.

— Що це ще за корова, подруго моя?

Вона говорила з такою впевненістю в погляді, що батько коротко обвів очима кімнату, ніби й справді очікуючи побачити в ній корову.

— Еме, чи ти осліп? Це тому ти не бачиш яскраво-білої корови?

Вона вказала на мене, я сидів на стільці збоку з подушкою на колінах. Я не міг повірити тому, що почув. Мене так здивувало, що вона вказала в мій бік, що я розвернувся подивитися — ніби таке було можливо — чи стоїть позаду мого стільця корова. І лише тоді зрозумів, що насправді мати вказувала на мене.

— Ось ще одна, а ось інша, — продовжувала вона, вказуючи на Обембе й Девіда, — а ще одна їсть надворі, а ще одна у цій кімнаті — вони пасуться скрізь. Еме, як це ти їх не бачиш?

— Та закрий же ти рота! — заревів батько. — Про що ти балакаєш? Сила небесна! Відколи це твої діти стали для тебе коровами, що пасуться в домі?

Він згріб її й попхав до спальні. Вона спотикалася, її заплетене в коси волосся спадало на обличчя, а масивні груди танцювали під попелястим светром.

— Облиш мене, облиш, дай подивитися на світленьких білих корів! — кричала вона, поки вони боролися.

— Мовчи! — вигукував батько щоразу, як вона щось казала.

Її голос дивно вищав, а батько продовжував пхати її перед собою. Побачивши їхню боротьбу, Нкем завела плач. Обембе взяв її на руки, але вона затупала по ньому ногами й ще гірше заплакала за матір’ю. Батько затягнув матір до їхньої кімнати і замкнув двері. Вони залишалися там тривалий час, і нам іноді було чутно їхні голоси. Нарешті батько вийшов і попросив нас піти до своєї кімнати. Він також попросив Девіда і Нкем посидіти трохи з нами, поки він сходить по хліб. Була вже десь шоста година вечора. Вони погодилися, але щойно замкнувши свої двері, ми почули протяжний звук, яким сунулися підлогою ноги, грюкіт дверей об стіну й несамовитий крик: «Еме, облиш мене, облиш, куди ти мене тягнеш?!», і звук важкого батькового дихання. А тоді гучно грюкнули і зачинилися парадні двері.

Мати зникла на два тижні. Як я пізніше дізнався, вона пролежала цей час у психіатричному шпиталі, схована від усіх, ніби була небезпечною вибуховою речовиною. В її розумі стався катастрофічний вибух, і її сприйняття знайомої дійсності розлетілося на друзки. Її органи чуття набули такої надприродної сприйнятливості, що цокання годинника в палаті перетворювалося в її вухах на дзижчання дриля. Звук щурячих лапок їй здавався калатанням багатьох дзвонів.

У неї розвинулася руйнівна ніктофобія, тож кожна ніч стала вагітною матір’ю, що народжувала жахіття, котрі її переслідували. Великі предмети стискалися до мікроскопічних розмірів, тоді як маленькі роздувалися, розпухали й ставали страхітливими. Ожиле листя ачари, списової трави, на довгих колючих стеблах — із надприродною здатністю рости не по днях, а по хвилинах — зненацька оточило й почало потихеньку вичавлювати її з дійсності. Поки її мучили видіння цієї рослини — і лісу, в якому, на її переконання, вона знаходилася, — вона почала бачити й інші речі. Її батько, котрому відірвало кілька шматків тіла снарядом у битві на біафранському фронті під час громадянської війни 1969 року, часто приходив, щоб потанцювати посеред лікарняної палати. Здебільшого він танцював, звівши догори обидві руки, у своєму довоєнному тілі. Втім, бувало, — і в такі часи вона кричала найголосніше — він приходив у своєму воєнному/повоєнному тілі, з однією рухомою рукою й обрубком скривавленої плоті. Іноді він ласкавими словами підманював її до себе, щоб танцювати разом. Але серед усіх цих марев видіння орди павуків затьмарювало усі інші. І під кінець другого тижня у медичному закладі з її оточення прибрали найменшу павутинку й прибили до стіни кожного павука. Здавалося, що з кожним знищеним павуком, з кожною чорнуватою плямою на стіні вона наближалася до одужання.

У ті дні, поки її не було, нам було важко. Нкем плакала майже безперестанку й ніяк не хотіла втихомирюватися. Я багато разів пробував співати їй пісень — колискових, яких їй часто співала мати, — але вона не бажала їх чути. Намагання моїх братів також більше нагадували cізіфову працю. Коли батько одного ранку побачив Нкем у стані безпорадного горя, він оголосив, що повезе нас побачитися з матір’ю. Нкем одразу припинила плакати. Перш ніж ми вийшли з дому, батько, котрий куховарив на всю родину, відколи мати залишила дім, зготував нам сніданок — омлет із хлібом. Після сніданку Обембе пішов з ним до двору Іґбафе набрати кілька відер води — наша-бо криниця була замкнена з того дня, як із неї витягли Боджу. Тоді ми одне за одним вмилися й одяглися. Батько убрався у велику білу футболку з пожовклою від прання шиєю. У нього відросла незвично пишна борода, котра абсолютно змінила його зовнішній вигляд. Ми всі пішли за ним до машини, і Обембе сів попереду, а ми з Девідом і Нкем умостилися позаду. Він не сказав ані слова, а тільки замкнув двері, опустив вікно й завів двигуна.

Батько мовчки вів машину вулицею, котра того вечора була людна й жива. Ми об’їхали великий стадіон із прожекторами й незліченною кількістю нігерійських прапорів. Велика статуя Оквараджі, котра височіла над цією частиною міста, завжди викликала в мене захоплення. Дивлячись на неї, я помітив якогось чималого, з виду хижого чорного птаха, що примостився на голові статуї. Ми проїхали правою стороною двобічного провулка, що вивів нас із нашої вулиці, поки не дісталися риночку на відкритому майданчику на тротуарі. Машина сповільнилася, долаючи невимощену ділянку дороги, засипану грудками землі. Далі з одного боку дороги лежали рештки курячого тіла, розчавлені об асфальт, а навколо них лежало пір’я. За кілька метрів від них я побачив собаку, що вечеряв вмістом розідраної торби сміття, запхнувши до неї усю голову. Звідти машина помалу їхала між ваговитими вантажівками й напівпричепами, яких водії наставили з обох боків дороги. Жебраки тримали таблички, що рекламували їхні негаразди — «я сліпий, будь ласка, поможіть» або «Лоренс Оджо, жертва опіків, потребую допомоги», — і стояли, як почесна варта, з обох боків дороги через ринок. Один із них, чоловік, якого я упізнав, бо в різні часи бачив його на кожному метрі нашої вулиці — біля церкви, біля пошти, біля моєї школи й навіть на ринку — пересувався на невеличкій дошці з роликами, вдягнувши на руки потріскані човганці. Проминаючи «Радіостанцію штату Ондо», ми незграбно вклинилися в кільцевий потік машин у центрі Акуре, посередині якого стояли статуї трьох чоловіків, що били в традиційні барабани. Навколо круглого бетонного майданчика під статуями росли кактуси, що боролися з невисокою травою.

Батько припаркував машину перед жовтою будівлею і трохи посидів за кермом, ніби щойно зрозумів, що припустився помилки. А тоді я збагнув, чому він почав так вважати. З машини, що стояла перед нашою, виходили люди, котрі оточували чоловіка середнього віку, який навіжено реготав і розмахував чималим пенісом, що стирчав із застібки на штанях. Цей чоловік дуже скидався на Абулу, але мав трохи світліше обличчя і виглядав краще. Щойно побачивши його, батько повернувся до нас і сказав:

— Ngwa, закрийте очі й помолімося за маму — бігом!

Він глянув на заднє сидіння й побачив, що я й досі дивлюся на того чоловіка.

— Усім зараз же закрити очі! — гаркнув він. Перевіривши, чи ми всі виконали його наказ, він сказав: — Бенджаміне, читай молитву.

— Так, татку, — відповів я і, прочистивши горло, почав молитися англійською — єдиною мовою, якою знав молитви. — Заради Ісуса, о милостивий Боже, я прошу тебе допомогти нам… Благослови нас, о Боже, і зціли маму, як ти зцілив немічних, Лазаря і всіх інших, і зроби так, щоб вона перестала балакати, як скажена, заради Ісуса молимо тебе.

Решта хором сказала «Амінь!»

На той час, як ми порозкривали очі, та група вже дісталася входу до шпиталю, але нам ще було видно притрушені пилом сідниці скаженого чоловіка, котрого запихали досередини. Батько підійшов до задніх дверей і відчинив їх з мого боку. Поруч зі мною сиділа Нкем, а з іншого боку — Девід.

— Послухайте, друзі мої, — почав він, дивлячись на нас розчервонілими очима. — Перше: ваша мати не скажена. Слухайте мене всі, коли зайдете туди — не дивіться ані праворуч, ані ліворуч, а тільки просто перед собою. Усе, що ви побачите в цих коридорах, потім навіки залишиться у вашій пам’яті. Кожного, хто мене не послухається, я почастую прочуханом, щойно ми повернемося додому.

Ми всі закивали, пристаючи на умови. Тоді, одне за одним, ми вийшли з машини, й пішли за Обембе. Батько йшов поруч із ним, а я крокував позаду. Ми проминули довгу клумбу з квітами коло входу до великої будівлі, в якій уся підлога була вимощена плиткою і в якій пахнуло лавандою. Ми увійшли до величезного вестибюлю, в якому гомоніли люди. Я намагався не озиратися, щоб мене потім не шмагали, але не міг стриматися, тож коли мені здалося, що батько не дивиться, я зиркнув ліворуч, і мої очі впали на бліду дівчину з довгою тонкою шиєю, котра рухалася механічно, наче робот. Її язик майже постійно наполовину визирав з рота, а волосся було таке рідке й світле, що крізь нього виднілася шкіра голови. Це мене настрахало. Коли я знов розвернувся до батька, він саме приймав від жінки в білому блакитного талончика й казав:

— Так, вони всі мої діти і підуть зі мною.

Коли він це сказав, жінка за скляною перегородкою підвелася й поглянула на нас.

— Її діти, — пробурмотів батько.

— Ви впевнені, що їм треба бачити її в такому стані? — спитала жінка.

У неї було світле обличчя, і вона носила білий фартушок. Її шапочка медсестри тісно сиділа на прекрасному намащеному волоссі, а значок, прикріплений зверху на грудях, повідомляв її ім’я: Нкечі Деніел.

— Гадаю, що все буде гаразд, — пробурмотів батько. — Я обмислив і зважив усі наслідки й гадаю, що впораюся з ними.

Жінка невдоволено похитала головою.

— Ми маємо певні приписи, сер, — сказала вона. — Але дайте мені хвилинку, будь ласка, я спитаю керівника.

— Гаразд, — погодився батько.

Поки ми чекали, скупчившись навколо нього, я не міг позбутися думки, що очі блідої дівчинки зупинилися на мені. У свою чергу, я спробував зосередитися на календарі, що висів на дерев’яній стіні кімнатки за перегородкою, і на багатьох фотографіях та інструкціях на медичні теми. На одній із них виднілося силуетне зображення вагітної жінки з немовлям на спині й двома малюками з боків. Недалеко попереду неї стояв хтось, хто, вочевидь, був її чоловіком. У нього на плечі сиділа дитина, а ще одна, приблизно мого зросту, ішла перед ними попереду, несучи сплетеного з рафії кошика. Я не бачив, що написано під цим зображенням, але здогадувався — то була одна з численних реклам від уряду в рамках кампанії з планування вагітностей.

Повернулася медсестра й сказала:

— Гаразд, можете усі зайти, містере Аґву. Палата тридцять два. Chukwu che be unu.

— Da-alu — дякую, сестро, — відповів батько на її іґбо, легенько вклонившись.

Мати, яку ми побачили в палаті номер тридцять два, мала порожні очі й сиділа у змарнілому тілі, загорнутому в чорну блузку, яку вона постійно носила з дня смерті Ікенни. Вона стала така тендітна й бліда, що я ледь не скрикнув від несподіванки. Побачивши її, я почав розмірковувати, чи це місце не висмоктувало з людей їхню плоть і не спорожнювало пишні сідниці. Її волосся було сплутане й немите, губи пересохлі й облізлі, і вона виглядала настільки зміненою, що це неабияк мене настрахало. Батько пішов до неї, а Нкем закричала:

— Мамо, мамо!

— Адаку, — сказав він, обіймаючи її, але вона навіть не повернулася до нього, а продовжувала дивитися на голу стелю, на нерухомий вентилятор посеред неї і на кути стін. Дивлячись на них, вона повторювала приглушені, обережні, впевнені слова:

— Umu ugeredide, umu ugeredide — павуки, павуки.

— Nwuyem, що це знову за павуки, хіба їх усіх не вивели? — він оглянув стіни попід стелею. — Де ти їх видивилася?

Вона продовжувала шепотіти, притиснувши зчеплені руки до грудей, ніби не почула його.

— Нащо ти з нами так чиниш — зі мною і своїми дітьми? — спитав батько, а Нкем заголосила сильніше. Обембе узяв її на руки, але вона заборсалася, дико молотячи ногами йому по колінах, поки він не опустив її додолу.

Батько всадовив мене на ліжко до матері, але вона відсахнулася, скрикнувши:

— Облиш мене! Іди геть! Облиш мене саму!

— Облишити, кажеш, га? — спитав батько, зводячись на ноги. Його обличчя втратило барви, а збоку на голові різко проступили вени. — Поглянь на себе, поглянь, як ти поводишся на очах решти своїх дітей. Адаку, хіба ти не знаєш, що нема такого видовища, від якого очі заплакали б кров’ю? Хіба ти не знаєш, що нема такої втрати, яку ми не зможемо пережити? — Він махнув на неї долонею з розчепіреними пальцями, провівши від її голови до ніг.

— Тоді марній далі, давай, марній собі.

Я помітив, що Девід, який стояв коло мене, тримався рукою за мою сорочку. Поглянувши на нього, я побачив, що він от-от заплаче. У мене раптом виникла потреба обійняти його й зупинити його сльози, тож я підтягнув його ближче й притиснув до себе. Я вдихнув запах оливкової олії, якою того ранку намастив йому голову, і згадав, як Ікенна, бувало, купав мене, коли я був малим, і тримав мене за руку, коли вів до школи. Я був сором’язливою дитиною, яка дуже боялася вчителів з їхніми ціпками, і не піднімав руку, коли мене припирало сказати: «Перепрошую, пані, мені треба піти зробити ка-ка». Натомість я подавав голос і щосили кричав мовою іґбо, щоби Боджа, чий клас був відділений від мого лише дерев’яною перетинкою, почув мої слова: «Братику Боджо, achoro mi iyun insi». Тоді Боджа вискакував зі свого класу й відводив мене до лятрини, поки всі його й усі мої однокласники аж падали від сміху. Він чекав, поки я зроблю своє, витирав мене й повертав до мого класу, де вчитель шмагав мене за те, що я зриваю урок. Таке траплялося багато разів, і Боджа ніколи не нарікав.

* * *

Батько більше не дозволив нам з Обембе ходити до шпиталю. Він іноді брав Нкем і Девіда навідати матір разом із собою, і то лиш тоді, коли вони так його діставали, що він уже не міг терпіти. Мати залишалася під замком ще три тижні. Ті дні були холодні й неприродні, і навіть вітер, що дув щоночі, підвивав, як вмираючий звір. Наприкінці жовтня почався сезон харматану, коли сухий пропилюжений вітер із Сахари на півночі Нігерії летить до океану, обвіваючи більшу частину Африки південніше Сахари, — прийшов наче за одну ніч, розвісивши густий, непроникний туман, що довго висів купчастим тентом навіть після сходу сонця над усім Акуре, наче накривши місто потойбічною марою. Батько заїхав до нашого двору, везучи в машині матір. Її не було п’ять тижнів, і вона схудла вдвоє. Її світленька шкіра потемнішала, ніби вона безперестанку засмагала незліченну кількість днів. Її руки вкрилися цятками шрамів від уколів у вени, а один з великих пальців був обліплений пластиром, під яким трималося чимало вати. Хоч і було зрозуміло, що вона вже ніколи не буде такою, як раніше, нам було важко сприйняти всю неосяжність змін, що з нею сталися.

Батько охороняв її, наче яйце рідкісної пташки, й часто кишкав на нас — здебільшого на Девіда, — наче ми були мошвою. Тільки Нкем дозволялося крутитися коло неї. Він переказував нам її слова і заводив її до їхньої кімнати, коли хтось приходив навідатися. Він тримав її стан у таємниці від усіх, окрім найближчих друзів, і збрехав сусідам, що більшість часу вона була відсутня, бо їздила до нашого села коло міста Умуагія, щоб побути зі своєю родиною і набратися сил після втрати дітей. Він якнайсуворіше застеріг нас, узявшись руками за мочки вух, щоб ми нікому не розповідали про материну недугу.

— Навіть комарі, що дзижчать коло ваших ліжок, — і ті не мають про це дізнатися, — попереджав він.

Він і надалі готував страви, подаючи їх спочатку їй, а тоді нам. Він один вів усе господарство.

Якось майже через тиждень після її повернення ми вловили уривки розмови, що здалася нам напруженою суперечкою, яка велася пошепки й за причиненими дверима. Ми з Обембе ходили в кіно коло пошти, а коли повернулися, то побачили, що батько виносить коробки, в яких Ікенна тримав багато своїх книжок і малюнків. На місці, де ми грали в футбол, вже височіла купа речей, що належали нашим братам. Коли Обембе спитав, чому він хоче їх спалити, батько відповів, що на цьому наполягла мати. Вона не хотіла, щоб прокляття, яке лежало на наших братах — прокляття Абулу, — перейшло на решту нас через дотик до їхніх речей. Він не звернув до нас очей, поки пояснював нам це, а договоривши, похитав головою й знову зайшов до будинку взяти інші речі, поки не випорожнив усю кімнату. Письмовий стіл Ікенни стояв відіпхнутий до фіолетової стіни, вкритої нарисами олівцем і акварельними малюнками. Його перекошений стілець стояв зверху на тому столі. Батько вийшов надвір з останніми торбами речей Боджі й висипав їхній вміст на купу. Він докинув туди стару гітару Ікенни, котру йому дав музика-растафарієць, що, бувало, розважав народ на вулиці, коли Ікенна був малим. Той чолов’яга з дредами, що спускалися аж на груди, часто награвав Лакі Дубе і Боба Марлі, збираючи навколо себе чимало дітей і дорослих з нашого району. Він багато разів співав під кокосовим деревом перед нашими ворітьми, і часто Ікенна — попри заборону батьків — танцював коло нього, розважаючи публіку. Його стали називати «раста-пацаном» — і батькові довелося викорінювати це прізвисько з нашого вжитку силою просвітницького прочухана.

Ми дивилися, як батько хлюпав на купу керосином із червоної каністри, виливши усе, що ми мали вдома, до останньої краплини. А тоді, кілька разів поглянувши на матір, він чиркнув сірником. Купа зайнялася й пахнула в повітря клубами диму. Поки вогонь поглинав речі Ікенни й Боджі — усе те, чого вони торкалися на цьому світі, — моє тіло пронизало тисячею цвяхів — відчуттям їхнього кінця. Я добре пам’ятаю, як боролося з вогнем улюблене вбрання Боджі, його каптан. Щойно його торкнулося полум’я, він розгорнувся, ніби був живою істотою, що бореться за життя, а тоді почав потроху згортатися й жухнути, перетворюючись на чорний попіл. Зненацька я почув материні схлипування й озирнувся. Вона вийшла зі своєї кімнати і сиділа на землі за кілька метрів від тієї купи, а коло неї присіла і Нкем. Батько довго стояв поруч із порожньою каністрою з-під керосину, витираючи сльозаві очі й замурзане обличчя. Ми з Обембе стояли коло нього. Помітивши матір, він впустив каністру на землю й пішов до неї.

— Nwuyem, — сказав він. — Я казав, що це горе минеться, — ну от. Ми не можемо горювати вічно. Ми не можемо розвернути хід подій назад. Не можемо зустріти попереду те, що лишилося позаду, і не можемо закинути назад те, що попереду. Вже досить, Адаку, благаю тебе. Я з тобою, і ми пройдемо через це разом.

Зграя пташок, що її ледь було видно у прийдешній темряві, почала кружляти навколо стовпа диму, що злітав у небо, яке набуло над нами кольору яскравого полум’я, а дерева, що поперетворювалися на прості силуети, видавалися моторошними свідками спалення на попіл дипломата Ікенни, рюкзака Боджі, їхнього одягу, їхнього взуття, поганенької гітари Ікенни, їхніх зошитів з М.К.О., їхніх фотографій і блокнотів з нарисами Йойодона, пуголовків і річки Омі-Али, їхнього рибальського одягу, однієї з бляшанок, в яких ми збиралися тримати рибу, але так і не використали її жодного разу, їхніх іграшкових пістолетів, їхнього будильника, їхніх альбомів для малювання, їхніх коробок з-під сірників, їхнього спіднього, їхніх сорочок, їхніх штанів — усіх речей, які вони колись мали чи яких торкалися, — і той попіл піднімався хмарою диму і зникав десь у небі.

12

Пошуковий пес

бембе був пошуковим псом.

Тим, хто щось відшукує, тим, хто знає, хто, знайшовши щось, вивчає його. Він постійно плодив ідеї, а коли приходив час — випускав їх назовні крилатими істотами, здатними летіти.

Саме він першим дізнався, що за полицею у вітальні в нас лежить заряджений пістолет — через два роки після того, як ми в’їхали у наш будинок в Акуре. Він знайшов зброю, ганяючись по кімнаті за якоюсь мушкою. Мушка дзижчала над ним і двічі уникнула енергійних замахів підручником з алгебри, який Обембе швидко мобілізував для битви з ворогом. Мушка злетіла вгору після другого промаху й полинула до полиць, на яких стояли телевізор, відеопрогравач і радіо. Погнавшись за нею й туди, він скрикнув від несподіванки і впустив підручника. Свого часу ми просто перебралися до будинку, і ніхто не зазирнув за полиці й не побачив пістолета, що трохи визирав з-під низу. Батько тоді взяв його й відніс у поліцію, так само скам’янілий від страху, як і всі ми, але вдячний долі за те, що його не знайшов хтось із молодших дітей, Девід або Нкем.

Обембе мав очі пошукового пса.

Очі, які помічали дрібні речі, незначні деталі, які інші люди пропускали. Я зрештою став вважати, що він мав підозру про Боджу в криниці задовго до того, як місіс Аґбаті знайшла його там, тому що того ранку, як вона побачила Боджу, Обембе виявив, що вода якась жирна і має неприємний присмак. Він приніс собі трохи, щоб умитися, й помітив якусь плівку на її поверхні у відрі. Він покликав мене подивитися на неї, і я зачерпнув її рукою, а тоді плюнув і витрусив руку. Я теж вловив запах — гнилизни чи мертвечини, — але тоді не міг сказати, що воно було.

Саме він розкрив таємницю того, що сталося з тілом Боджі, — адже ми не ходили його ховати. Не було жодних об’яв, жодних втішальних візитів, жодного оголошення про похорон. Я замислився над цим і спитав у брата, коли ж той похорон таки станеться, але він не знав і не питав наших батьків, дві камери серця нашої оселі. Хоч він тоді й не подав знаку і не розвивав думку, але якби не він, я б ніколи не дізнався, що стало з тілом Боджі після смерті. У першу неділю листопада, через тиждень після материного повернення з психіатричного шпиталю, він знайшов дещо, чого я не помічав раніше, хоч воно увесь час простояло на верхній полиці у вітальні, поруч із обрамленим портретом наших батьків у день їхнього весілля в 1979 році. Обембе показав мені прозору банку, що стояла на тій полиці. У ній була поліетиленова торбинка з чимось попелясто-сірим, схожим на глинистий пісок, накопаний з-під давно повалених стовбурів дерев, висушений на сонці й розтертий до розмірів шматочків солі. Я теж поліз туди і побачив напис на банці: «Боджа Аґву (1982–1996)».

Коли ми через кілька днів після того причепилися до батька, і Обембе повідомив, що знає, що дивна речовина в банці — то залишки Боджі, батько повагався і визнав його правоту. Їх із матір’ю, розповів він, родичі й близькі суворо попередили, що Боджу не можна ховати. Закопати самогубця і братовбивцю було б хулою проти Ані, богині землі. Хоч християнство і пройшлося мітлою по землях іґбо, але крихти й залишки африканської традиційної релігії уникнули того прибирання. Час від часу з нашого міста й від рідні у діаспорах чулися розповіді про таємничі нещасні випадки — і навіть смерті, — що були покаранням богів нашого клану. Батько, котрий не вірив, що богиня покарає його, та й узагалі — в те, що такий витвір «неграмотних головешок» взагалі існує, вирішив не ховати його заради матері, тому що їй уже випало немало трагедій. Він не сказав нам із братом ані слова, і ми нічого не знали, аж поки про це не довідався Обембе, пошуковий пес.

* * *

Його розум був розумом пошукового пса — він не знав спокою і завжди працював у режимі винюхування нового знання. Він був людиною, яка ставила запитання, — дослідником, котрий читав про все на світі, щоб підживити свій розум. Ліхтар, його супутник у нічних читаннях, був його найліпшим товаришем. До смерті моїх братів ми мали вдома три гасові лампи. Ґніт, яким можна було керувати за допомоги коліщатка, був умочений у посудину з пальним і вбирав гас. Через багаторічні проблеми з подачею струму в будинки жителів Акуре, Обембе щовечора читав при одному з тих трьох ліхтарів. Після смерті наших братів він почав читати так, ніби від того залежало його життя. Він був усеїдною твариною і зберігав зібраний з книжок врожай інформації у своїй голові, а тоді, переробивши її й виділивши головне, він щовечора передавав його мені у вигляді історій на ніч.

Ще до смерті наших братів він розповідав мені історію про принцесу, яка пішла за бездоганним джентльменом надзвичайної вроди до серця лісу, твердо намірившись вийти за нього заміж, але там дізналася, що він був лиш черепом, котрий позичав плоть і решту частин тіла в інших. Ця оповідка, як і всі хороші оповідки, посіяла зерно в моїй душі, і воно залишається там і досі. У ті дні, коли Ікенна був пітоном, Обембе розповів мені історію Одисея, короля Ітаки, про яку дізнався зі спрощеного переказу Гомерової поеми, навіки вишкрябавши в моїй уяві образи Посейдонових морів і безсмертних богів. Здебільшого він розповідав мені свої історії вночі, у майже повній темряві нашої кімнати, і я поступово заглиблювався у світ, який створювали його слова.

Через два дні після того, як мати повернулася зі шпиталю, ми сиділи на ліжку в нашій кімнаті, притулившись спинами до стіни, і нас потихеньку зморювало. Зненацька мій брат сказав:

— Бене, я знаю, чому померли наші брати, — він клацнув пальцями й підвівся, узявшись за голову. — Послухай, я щойно… я щойно зрозумів.

Він знову сів і почав розповідати мені довгу історію, яку колись вичитав у книжці, назву якої вже не пам’ятав, але котра, він був цього певен, була написана мовою іґбо. Я слухав, як голос брата лунав над гудінням вентилятора на стелі. Закінчивши, він замовк, а я тим часом намагався осягнути історію того дужого чоловіка, Оконкво, котрий був змушений вчинити самогубство через підступи білих людей.

— Розумієш, Бене, — сказав він, — жителі Умуофії були завойовані, бо не були об’єднані.

— Це правда, — сказав я.

— Білі люди були спільним ворогом, котрого можна було легко здолати, якби народ бився разом. Знаєш, чому померли наші брати?

Я похитав головою.

— Через те саме — через розбрат.

— Так, — пробурмотів я.

— Але знаєш, чому Іке й Боджа були розділені? — він передбачив, що я не знатиму відповіді, тож не чекав довго, а одразу відповів: — Через пророцтво Абулу. Вони загинули через пророцтво Абулу.

Він поклав пальці однієї руки на зворотний бік долоні іншої й задумливо почухав її, не помічаючи білих смуг, що утворювалися на його сухій шкірі. Ми трохи посиділи мовчки, і мій розум поплив назад, наче я покотився на роликових ковзанах зі стрімкого ухилу спиною вперед.

— Абулу вбив наших братів. Він наш ворог.

Його голос ніби надломився, і слова долинули, як шепіт з іншого краю печери. Хоч я знав, що прокляття Абулу змінило Ікенну, я не вважав, що навіжений був прямо причетний до всього так, як описав мій брат. Я ніколи не думав, що його можна прямо звинуватити, хоч і бачив ознаки того, що саме він прищепив моєму братові страх. Але коли мій брат вказав на це, до мене дійшло, що це правда. Я міркував над цим, а Обембе підтягнув коліна до грудей і обійняв їх руками, стягнувши простирадло так, що з-під нього визирнув матрац. А тоді, повернувшись до мене й поставивши одну руку на ліжко так, що вона продавила матрац аж до дошки, він махнув кулаком у повітрі й сказав:

— Я вб’ю Абулу.

— Нащо тобі це робити? — жахнувся я.

Він обвів моє обличчя очима, які швидко затуманювалися сльозами, й сказав:

— Я зроблю це заради них, бо він убив наших братів. Я зроблю це заради них.

Приголомшений, я дивився, як він спершу пішов замкнути двері, а тоді подався до вікна. Він сягнув рукою до кишені шортів. Тоді я побачив спалахи двох спроб запалити сірника. На третій раз він зашкварчав, а невдовзі з’явився і згас маленький вогник. Я був шокований. Після вогника залишилося видовище братового силуета з цигаркою в роті й диму, що клубився вгору й у нічну темряву. Я ледь не вискочив з ліжка. Я не знав, я подумати не міг, я навіть не здогадувався, що сталося і як.

— Цигар… — забелькотів я.

— Так, але цить. Воно тебе не обходить.

За частку секунди його силует став силою, що навалилася на ліжко просто переді мною, а над його головою плавно тягнувся вгору дим від цигарки.

— Якщо ти їм розповіси, — сказав він, і його очі сповнилися неймовірною кількістю темряви, — то тільки збільшиш їхні страждання.

Він видихнув дим у вікно, а я з жахом стежив, як мій брат, який був лише на два роки старший за мене, курить і плаче, мов дитина.

* * *

Те, що мій брат прочитував, змінювало його і ставало його переконаннями. Він вірив у них. Тепер я знаю, що те, в що людина повірить, часто стає її постійним переконанням, а постійне буває незнищенним. З моїм братом так і було. Вивернувши мені на голову свій намір, він віддалився від мене і щовечора придумував за цигаркою нові ідеї. Він читав і читав, іноді видершись на мандаринове дерево у дворі. Він не приймав моєї нездатності бути хоробрим заради братів і нарікав, що я не бажаю вчитися з книжки «Усе розпадається» Чинуа Ачебе і битися проти нашого спільного ворога — навіженого Абулу.

Хоч батько й намагався повернути нас у ті часи, за яких ми жили до його від’їзду з Акуре, — чистісінько-білі, мов яєчна шкаралупа, — мого брата це не зворушило. Його не цікавили нові фільми, що батько приносив додому: нові стрічки з Чаком Норрісом, нова частина пригод Джеймса Бонда, ще один фільм під назвою «Водяний світ» і навіть кіно з нігерійськими акторами — «Життя в кабалі».

Вичитавши десь, що коли намалювати ескіз будь-якої проблеми й візуалізувати увесь стан речей, то ту проблему можна легше вирішити, Обембе проводив більшу частину днів, малюючи паличкасті людські фігурки, що зображали його плани помсти за наших братів, а я тим часом сидів поруч і читав. Одного дня я натрапив на ті малюнки, і вони мене нажахали. На першому, нашкрябаному гострим олівцем, Обембе жбурляє в Абулу камінням, і той падає й помирає.

На іншому, місцем дії якого було обрано район коло кювета, де стояв фургон Абулу, Обембе розмахує ножем, і його паличкасті ноги зображені в русі, а я йду за ним слідом. Там також видно далекі дерева й свиней, що вошкаються неподалік. А тоді, намалювавши частину зображеного прозорим, він показує, як його паличкасте втілення заходить до фургона й стинає Абулу голову — як Оконкво, коли той убив посланця.

Ці ескізи мене вжахнули. Я тримав аркуші, роздивляючись їх, і мої руки тремтіли, а тоді Обембе вийшов з туалету, де пробув близько десяти хвилин.

— Чого це ти до них придивляєшся?! — люто закричав він, штовхнувши мене так, що я впав на ліжко, тримаючи в руці той листок.

— Віддай зараз же! — шаленів він.

Я жбурнув аркушем в його бік, і він підняв його з підлоги.

— Навіть не думай ще раз брати щось із цього столу, — проревів він. — Ти чув мене, тупоголовий?

Я лежав на ліжку, прикриваючи рукою обличчя, бо боявся, що він може мене вдарити, але він тільки поклав папірці до своєї шафи й прикрив їх одягом. Тоді він підійшов до вікна й став коло нього. Знадвору чулися голоси дітей, які гралися, сховані від наших очей високою огорожею. Одним з них був Іґбафе, хлопець, з яким ми ходили рибалити на річку. Його голос коли-не-коли розносився над рештою: «Так, так, пасуй мені, бий! Бий! Бий же!!! Тьху, що ж ти робиш?» Знову почувся сміх і хекання забіганих дітей. Я сів на ліжку.

— Обе, — покликав я свого брата як тільки міг спокійно.

Він не відповів, а просто стояв, мугикаючи якусь мелодію.

— Обе, — покликав я знову, мало не плачучи. — Але чому нам треба вбивати божевільного? — спитав я.

— Це просто, Бене, — мовив він із таким удаваним спокоєм, що мої нерви не витримали. — Я хочу вбити його, бо він убив моїх братів, тож не заслуговує на життя.

Коли він сказав це вперше, перед тим переповівши мені «Усе розпадається», я подумав, що він просто розбитий горем і говорить так через гнів, але тепер, почувши, як він повторив ці слова з похмурою рішучістю, а ще побачивши ці малюнки, я почав боятися, що він говорив серйозно.

— Чому, чому ти… хочеш убити людину?

— От бачиш? — сказав він, притишуючи дзвін, яким відлунювали мої слова, від чого слово «убити» я мало не прокричав, замість того, щоб просто вимовити. — Ти навіть не розумієш, чому, бо вже й забув наших братів.

— Не забув, — заперечив я.

— Таки забув, бо коли б ні, то не сидів би тут, поки Абулу і далі собі живе, убивши наших братів.

— Але хіба ми мусимо вбивати того демона? Хіба нема іншої ради, Обе?

— Ні, — сказав він, похитавши головою. — Слухай, Бене, якщо вже ми з тобою надто боялися втрутитися, коли вони билися, поки не повбивали одне одного, тепер нам не може бути надто страшно мститися за них. Ми мусимо вбити Абулу, бо інакше не знатимемо спокою. І батько з матір’ю не матимуть спокою. Мама знавісніла через того божевільного. Він завдав нам рани, що ніколи вже не загоїться. І якщо ми не вб’ємо того скаженця, ніщо й ніколи не стане, як було.

Я сидів, заклякнувши від сили його слів, і не міг озватися ані звуком. Я бачив, що в ньому вже визрів незнищенний задум, і він вечір за вечором сидів на підвіконні й курив, голий по пояс, щоб футболка не набралася тютюнового духу. Він курив, кашляв і плювався, і часто ляпав долонею, чавлячи на собі комарів. Коли Нкем придибала до наших дверей і загупала в них, пробелькотівши, що вечеря готова, він відчинив їх, і на секунду з дверей спалахнуло світло, а тоді вони знову причинилися, і темрява повернулася.

Так і не змігши за кілька тижнів переконати мене приєднатися до його місії, він відступив і готувався сповнити задумане самотужки.

* * *

Ближче до середини листопада, коли сухе дихання харматану надуло на шкіру людей попелясто-білої барви, наша родина вигулькнула назовні, як мишка — перша ознака життя з-під залишків погорілого світу. Батько відкрив книгарню. На свої збереження та за щедрої підтримки друзів — з яких найбільше завдяки містерові Байо з Канади, котрий оголосив, що скоро завітає до Нігерії провідати нас, і чиїх гостин ми з нетерпінням чекали — він винайняв крамничку на одну кімнату десь за два кілометри від королівського палацу Акуре. Місцевий тесля змайстрував йому велику дерев’яну вивіску зі словами «Книгарня “Ікебоджа”». Ту вивіску прибили над дверима, і в день відкриття книгарні батько повів нас усіх подивитися на неї. Він розставив більшість книжок на дерев’яних полицях, які всі пахнули лаком. Він розповів, що має для початку чотири тисячі книжок і що йому знадобиться кілька днів, щоб навантажити ними полиці. Мішки й коробки з книжками стояли в темній кімнаті, котра, за його словами, мала правити за власне крамницю. У мить, коли ми ступили всередину, з дверей крамниці вискочив пацюк, і мати засміялася довгим заливистим сміхом — уперше, відколи померли наші брати.

— Його перші покупці, — сказала вона, поки батько ганявся за пацюком, що був удесятеро проворніший за нього, поки не прогнав його геть під наш регіт. Тоді батько задихано розповів нам дивний випадок одного з його колег у Йолі, у чиєму домі завелися щури. Той чоловік дуже довго терпів нашестя ворожого легіону, відбиваючись від них лише пастками, бо не хотів, аби вони повмирали у місцях, куди було б важко дістатися, щоб вони не почали розкладатися раніше, ніж їхні тіла будуть знайдені. Усі заходи виявилися пустими, та коли двійко щурів зганьбили його, показавшись у будинку серед білого дня, коли він приймав у себе двох друзів, батьків колега вирішив покласти край цим мукам. Він на тиждень вивіз родину до готелю, а тоді обсипав усі закутки й щілини в будинку засобом під назвою «Ота-піа-піа». А коли повернувся, то знаходив дохлих щурів по всьому будинку, навіть у взутті.

Батьків письмовий стіл і стілець розташувалися посередині книгарні, розвернуті до входу. На столі стояли квіткова ваза і скляна статуетка Атланта, якого Девід перекинув би на підлогу, якби батько швидким рухом не врятував його. Вийшовши з книгарні, ми побачили якесь заворушення через дорогу. Там билися двоє чоловіків, а навколо них зібралася юрба. Не звертаючи на них уваги, батько показав нам велику вивіску при дорозі, на якій було написано «Книгарня “Ікебоджа”». І тільки Девіду довелося пояснювати, що така назва — то поєднання імен наших братів. Звідти батько повіз нас до великого супермаркету «Теско», щоб купити тістечок, а повертаючись додому, він вибрав маршрут, що проходив задвірками нашого району, через вузеньку вуличку, з якої було видно зарослу кущами есану смугу землі, що ховала за собою річку Омі-Алу. Дорогою ми проминули групу, що танцювала під музику з бумбоксів, які стояли в кузові вантажівки. Вулицю було заставлено дерев’яними рамами кіосків, укритими тентами, під якими жінки торгували домашнім дріб’язком. Інші мали на продаж бульби ямсу, розкладені на полотняних мішках, рис у мисках і навіть кошиках, а ще купу інших звичайних товарів придорожніх лавок. Мотоцикли з пасажирами так небезпечно проскакували між машинами, що комусь із них розбити голову об дорогу було тільки справою часу. Статуя Самуеля Оквараджі, колишнього гравця збірної Нігерії з футболу, котрий помер просто на полі гри у 1989 році, височіла над будинками зі свого постаменту коло стадіону. М’яч навіки прилип до його ноги, а сам він застиг, показуючи пальцем у бік невидимого товариша по команді. Його дреди припали пилом, а ззаду шортів чудернацько звисали ослаблені металеві дроти, що виплелися з конструкції скульптури. Через дорогу від стадіону під брезентовим навісом зібралися люди, вдягнуті у традиційне вбрання. Вони сиділи на пластикових стільцях, а перед ними стояло кілька столів, заставлених вином та іншими напоями. Двоє чоловіків схилилися й вибивали мелодію на балакучих барабанах, що за формою нагадували піщані годинники, а навколо них акробатично танцював третій — в аґбаді й довгих штанях з такої ж тканини, — розмахуючи вільними полами вбрання.

Ледве ми досягли об’їзного шляху, з якого провулок ліворуч мав вивести нас просто до нашого будинку, як побачили Абулу. Це сталося вперше з часу смерті наших братів. До того він був зник, наче його ніколи не існувало, — здавалося, він увійшов до нашого дому, розпалив невеликий вогонь і щез. Після повернення матері батьки взагалі рідко згадували його, за винятком одного разу, коли вона принесла про нього якусь новину. Він був кудись подівся, вільний від будь-якого тягаря на своїй шиї — люди Акуре ніколи нічого з нього не вимагали.

Абулу стояв на узбіччі й дивився кудись удалечінь, аж поки побачив нашу машину, що повільно пробиралася вперед через кількох лежачих полісменів. Він кинувся вперед, нам назустріч, усміхнений і привітний. У його верхньому ряду зубів був такий проміжок, що здавалося, ніби там бракувало зуба. Під його піднятою рукою виднівся довгий свіжий шрам, досі червоний і кривавий. Він обмотався раппою з квітчастим візерунком. Я бачив, як він ішов хідником, похитуючись і жестикулюючи, ніби мав супутника. Коли ми наблизилися до нього, щоб дозволити «бедфорду» з повним кузовом будівельних матеріалів обминути нас на вузькій дорозі, він зупинився й почав із живим зацікавленням роздивлятися щось на землі. Батько продовжував їхати, ніби не помітив божевільного, але мати протяжно зашипіла й пробурмотіла впівголоса: «Лихий чоловік, — клацнувши над головою пальцями. — Ти помреш жорстокою смертю, — продовжила мати англійською, ніби скаженець міг її чути, — так і буде. Ka eme sia».

Хаотично сигналячи, дорогою прогуркотів фургон, що тягнув на буксирі побиту машину. Я стежив за Абулу в бокове дзеркало, не зводячи очей, і скаженець віддалявся зі швидкістю винищувача. Коли він зник з очей, я все одно дивився на дзеркало і той напис на ньому: «Увага: об’єкти у дзеркалі насправді ближче, ніж здаються». Тоді я подумав про те, наскільки Абулу наблизився до нашої машини, й уявив, ніби він її навіть торкнувся. Це запустило в моїй голові лавину пов’язаних думок. По-перше, я замислився над материною реакцією на зустріч із божевільним, зважив можливість його смерті й дійшов висновку, що це маловірогідно. Хто, міркував я, міг би його вбити? Хто міг би підійти й засадити ножа йому в живіт? Хіба скаженець не побачив би його наближення й не вбив би того чоловіка першим? Хіба ж більшість людей цього міста не позбулася б його вже давно, якби могла? Хіба вони не вирішили натомість крутитися й бігати без тями концентричними окружностями? Хіба вони не перетворювалися щоразу на соляні стовпи коло воріт розплати, ніби Абулу був поза будь-якою владою?

Почувши слова, що вирвалися у матері, Обембе кинув на мене допитливий погляд, і тепер, коли я відвернувся від дзеркала, його очі впіймали мене в тенета питання: «Розумієш, про що я тобі казав?» За цим на мене зійшло одкровення. Я тут-таки побачив, що Абулу справді був творець нашого горя. Коли ми проминали «Аргентину», галасливу вантажівку сусіда через огорожу, з труби якої вилітали клуби чорного диму, мене вразило розуміння, що саме Абулу завдав нам того удару. Хоч я до того не підтримував ідею брата про покарання божевільного, та зустріч із ним змінила мене. Також мене зворушила реакція матері, її прокльон і те, як по її щоках побігли сльози. Я відчув, як моїм тілом поширюється заніміння, коли Нкем сказала своїм співочим голосочком: «Татку, дивись, мама плаче».

— Я бачу, — сказав батько, дивлячись у дзеркало заднього огляду. — Скажи їй, нехай не плаче.

Коли Нкем повторила за ним: «Мамо, татко сказав, щоб ти не плакала», моє серце не витримало, як прорвана дамба, через яку полилася хвиля кривди, що її заподіяв нам той чоловік.

1. Це він забрав у нас наших братів.

2. Це він запустив їдку отруту в кров нашого братерства.

3. Це він забрав у батька роботу.

4. Це через нього нам з Обембе довелося пропустити цілу чверть навчального року.

5. Це він ледь не довів матір до божевілля.

6. Це через нього довелося спалити всі речі моїх братів.

7. Це через нього тіло Боджі спалили, як сміття.

8. Це через нього всі згадки про Ікенну були поховані під купою землі.

9. Це через нього Боджа розбух, мов пухир.

10. Це через нього Боджа сповнив усе місто своїм «зникненням безвісти».

Список завданого зла не мав кінця. Я перестав рахувати кривди, але вони продовжували литися далі, як вода з крана, який забули закрити. Мене жахнула думка, що, незважаючи на все, що він нам накоїв, незважаючи на все, що вивергнув на нашу родину, незважаючи на муки, яких завдав моїй матері, незважаючи на те, як він нас надламав, — цей божевільний наче й близько не усвідомлював того, що спричинив. Його життя просто продовжувалося, неторкнуте й незмінене.

11. Він знищив батьків план мрії.

12. Він породжував павуків, що сповнили наш будинок.

13. Це він, а не Боджа, увігнав ножа Ікенні в живіт.

На той час, коли батько заглушив двигун, голем, якого створило це нове відкриття, вже зіпнувся на ноги й струсив із себе кілька зайвих шарів глини, що налипли на нього у процесі створення. У нього на лобі було написано вердикт: «Абулу — наш ворог».

Коли ми зайшли до нашої кімнати, я сказав Обембе, поки він спускав свої короткі штани з голого пояса, що теж хочу вбити Абулу. Він закляк і просто дивився на мене. А тоді ступив уперед і обійняв.

Того вечора, у темряві, він розповів мені історію, чого не робив уже дуже давно.

13 П’явка

енависть — це п’явка.

Створіння, що чіпляється людині до шкіри, годується з неї й витягує соки з душі. Вона змінює особистість і не відчепляється, допоки не висмокче останню краплю спокою. Вона тримається на шкірі, як та п’явка, вгризаючись в епідерміс дедалі сильніше, так що потягнути за паразита — значить вирвати шматок м’яса, а вбити його — значить бичувати себе самого. Колись люди використовували вогонь і розжарену залізяку, і коли п’явку припікали, то шкіра теж присмалювалася. Усе це було також правдивим стосовно ненависті мого брата до Абулу — вона теж угризлася йому глибоко під шкіру. З того вечора, як я до нього приєднався, ми з братом повсякчас запирали двері й щоденно збиралися планувати свою місію, поки батьки розходилися по роботах: мати до своєї крамниці, а батько — до книгарні.

— Спочатку, — заявив мій брат одного ранку, — ми повинні здолати його тут, у нашій кімнаті. — Він підніс угору папірці, на яких накреслив свої плани, згідно з якими паличкасті фігурки вбивали божевільного. — Спочатку в наших головах, тоді на папері, а тоді вже ми здолаємо його і в плоті. Хіба ти не чув, як пастор Коллінз багато разів казав, що все, що стається у фізичному світі, до того трапляється в духовному? — Він не чекав відповіді, а одразу продовжив: — Тож перш ніж нам виходити з цієї кімнати на пошуки Абулу, спочатку ми мусимо вбити його тут.

Передусім ми розглянули п’ять схем знищення Абулу і вірогідність їхнього втілення. Першу Обембе назвав «планом Давида і Голіафа» — він жбурляє в Абулу камінням, і Абулу помирає.

Я засумнівався у вірогідності його успіху. Розваживши, що ми не такі слуги Божі, як Давид, і що нам не судилося, як Давидові, стати царями, нам може не вдатися поцілити ворогові у лоба. Коли я це казав, сонце саме стояло в зениті, і Обембе увімкнув вентилятор на стелі. Звідкись знадвору я почув голос чоловіка, що торгував гумовими сандалями й криком хвалив свій товар: «Сандалі, сандалі — підхо-о-о-одьте!» Мій брат сидів на стільці, підперши голову рукою, і думав над моїми словами.

— Слухай, я розумію твій страх, — нарешті сказав він. — Може, ти й маєш рацію, але я завжди вважав, що його можна забити камінням, тільки як це зробити? Де і в яку годину дня це можливо, щоб нас не спіймали на гарячому? Ось які справжні проблеми цього плану, а не те, чи судилося нам бути царями, як Давидові.

Я закивав на знак згоди.

— Якщо ми заб’ємо його камінням там, де нас побачать люди, то невідомо, що може статися, та й що, як ми поцілимо не в нього, а в когось іншого?

— Правильно, — сказав я, киваючи.

Наступним він поклав перед нами малюнок, на якому Абулу помирає від удару ножем, як Ікенна. Обембе підписав його «План Оконкво», на честь героя «Усе розпадається». Малюнок мене злякав.

— А що як він першим тебе штрикне? — спитав я. — Знаєш, він же дуже лихий.

Ця можливість стурбувала мого брата. Він узяв олівця й перекреслив малюнок навхрест.

Отаким чином, одна за одною, ми брали ідеї з малюнків, пробували їх на зуб, і, визнавши непридатними, викреслювали. Порвавши їх усі, ми почали вигадувати ряд уявних нещасних випадків, більшість із яких ми відкликали й відкинули ще до того, як вони повністю сформувалися. В одному ми йшли назирці за Абулу якоюсь вулицею вітряного вечора, він спотикався у бік дороги, і машина збивала його на землю й розмазувала вміст його голови по смолистому асфальту. Я сплітав тканину вигаданої дійсності, і моя уява рясніла шматочками понівеченого тіла скаженця, схожими на залишки таких частих жертв дороги — курей, кіз, собак, кролів — яких я, бувало, бачив. Мій брат трохи посидів із заплющеними очима, поки його мозок переробляв почуте. Продавець гумових сандалів знову підійшов ближче і загорлав ще голосніше: «Сандалі, сандалі — підхо-о-о-одьте! Гу-у-умові санда-а-алі!» Здавалося, що його вигуки наближалися до нашого двору, і вони стали такими гучними, що я не одразу помітив, як мій брат заговорив:

— …непогана ідея, — почув я його нарешті, — але ти ж знаєш, що ті невігласи й боягузи, люди, які не знають, скільки зла той божевільний завдав нашій родині, намагатимуться нам завадити.

І знову, як завжди, я визнав його правоту. Він розірвав аркуша і розгнівано жбурнув шматочки на підлогу.

П’явка, що була братовою рішучістю помститися за наших братів, вчепилася так міцно, що її вже не можна було знищити нічим, навіть вогнем. Упродовж наступних днів, коли наші батьки йшли з дому, ми теж рушали на вулицю шукати божевільного. Ми виходили перед обідом, десь між десятою і другою годиною. Хоч у школі й почалася нова чверть, ми до неї не ходили. Батько написав директрисі нашої школи, щоб вона дозволила нам оговтатися, бо ми не були здатні так скоро повернутися до навчання, оскільки смерть братів ще й досі була надто свіжою в нашій пам’яті. Тож аби не зустрітися з однокласниками чи просто знайомими дітьми з нашої вулиці чи району, ми ходили потайними стежками. Упродовж наступних днів першого тижня грудня ми обходили весь район у пошуках будь-якого знаку присутності божевільного, однак не знайшли жодного — ані в його фургоні, ані на вулицях, ані коло річки. Ми не могли нікого про нього розпитувати, бо люди нашого району знали про нас дуже багато і часто при зустрічі показували нам свої співчутливі вирази обличчя, наче у нас на лобі було видряпано свідоцтво про трагічні смерті наших братів.

Невдачі не підточили запалу мого брата. Цього не змогли зробити навіть плітки, які ми почули того тижня, — той випадок убив усю відвагу, яку я назбирав, коли заприсягнувся Обембе допомогти йому виповнити нашу місію. Скаженець не показувався багато днів — він жодного разу не був помічений у нашому районі. Тому ми почали питати про нього людей, які нібито нас не знали. Так ми дійшли до північної межі району, де стояла велика заправка з величезним торговим центром, коло якого стояла повітряна куля у вигляді людської фігури, убрана в розмаїте лахміття, яка постійно вклонялася чи хилилася в боки й махала руками від подуву вітру. Там ми знайшли Нонсо, колишнього однокласника Ікенни. Він сидів на дерев’яному стільці на узбіччі головної дороги, розклавши газети й журнали на розстелені на землі мішки з пальмового волокна. Давши нам краба й потиснувши наші руки, він пояснив, що є головним торговцем у цьому районі.

— Хіба ви про мене не чули? — спитав він грубим голосом, ніби був під якимось кайфом, і його очі забігали між нашими обличчями.

Сережка в його вусі блищала на сонці, а його ірокез — рівна щітка волосся посередині голови — був темний і намащений. Він чув про смерть Ікенни, про те, як його штрикнув ножем «молодший братан». Він завжди ненавидів Боджу. «Та годі, нехай їхні душі впокояться з миром», — сказав він.

Чоловік, який сидів і читав примірника «Ґардіан», підвівся, дав Нонсо скількись монет і повернув газету. Коли він поклав її на стіл, я побачив на титульній сторінці убиту Кудират Абіолу, дружину переможця президентських виборів 1993 року. Нонсо махнув рукою, щоб ми сідали на лавку під полотняним навісом, яку щойно звільнив чоловік. Я згадав день, коли ми зустріли М.К.О.: Кудират стояла поруч із нами й пошкрябала мені голову своїми перснями. Я згадав, як її голос у рівних пропорціях виражав владу й скромність, коли вона попросила натовп трохи відступити. На фотографії з титульної сторінки її очі були заплющені, а обличчя, позбавлене будь-яких барв, не мало жодних ознак життя.

— Бачиш, це жінка М.К.О? — сказав Обембе, беручи в мене газету.

Я кивнув і згадав, як довго після нашої зустрічі з М.К.О. я прагнув зустріти ту жінку знову. Тоді мені здавалося, що я кохаю її. Вона була першою жінкою, яку я уявляв своєю дружиною. Усі інші були або просто жінками, або чиїмись матерями, або дівчатами, але вона була дружиною.

Мій брат спитав Нонсо, чи давно той бачив Абулу.

— Того диявола? — спитав Нонсо. — Та бачив два дні тому — прямо тут. На цій самій дорозі, одразу за заправкою, коло трупа…

Він вказав на ґрунтове узбіччя довгої головної дороги, що далі переходила у трасу на Бенін.

— Якого трупа? — спитав мій брат.

Нонсо похитав головою, взяв невеличкого рушничка, який зручно висів у нього на плечі, й витер з шиї патьоки поту, що блистіли на сонці.

— А хіба ви не чули?

Абулу, розповів він, знайшов тіло молодої жінки, що загинула того ранку, — імовірно, десь на світанку. Через типово повільну реакцію дорожньої поліції в цій частині Нігерії, тіло пролежало на місці пригоди доволі довго, не менш, як до полудня, тож немало людей, які проходили цією дорогою, зупинялися подивитися на нього. Коли повернуло на другу половину дня, труп уже не привертав стільки уваги, аж поки навколо нього не почала збиратися інша юрба, що цього разу нестримно галасувала на всі лади. Нонсо подивився в той бік, але юрба затуляла йому дію, котра, вочевидь, розгорталася всередині кола людей.

Його цікавість наросла до краю, і він перейшов на інший бік дороги, до того зібрання, покинувши свої газети. Коли він зайшов у юрбу й пропхався так, щоб було видно, він побачив тіло жінки, голова якої лежала в німбі калюжі її почорнілої крові. Її руки були розкидані в боки, як і раніше, на одному з пальців виблискувала обручка, а набухле кров’ю волосся лежало липкою нерівною купкою. Але цього разу вона була оголена, груди розкриті, а зверху на ній гойдався Абулу, що запихався в неї, а натовп із жахом на це дивився. Хтось питав, а чи правильно дозволяти йому глумитися над мертвою, але інші стояли на тому, що коли вона мертва, то й шкоди нема ніякої. Інші казали, що це треба припинити, але таких було мало. Коли він досяг полегшення, то заснув, стискаючи мертву жінку в обіймах, наче то була його дружина, і лежав так, поки не прибула поліція й не забрала її від нього.

Нас із братом так приголомшила ця розповідь, що ми того дня вже не ходили на свою розвідку. Ковдра жаху перед божевільним упала мені на голову, і я бачив, що навіть Обембе наляканий. Він довго мовчки сидів у вітальні, аж поки не заснув, поклавши голову на спинку стільця. Я почав страшитися божевільного й бажати, щоб мій брат облишив свою ідею, але не міг насмілитися сказати йому про це. Я боявся, що він розгнівається або й узагалі зненавидить мене, але ближче до кінця тижня втрутилося провидіння — я розумію це тепер, коли бачу минуле ясніше, — щоб урятувати нас від прийдешнього. Батько оголосив, що його друг, містер Байо, котрий переїхав до Канади, коли мені було три роки, вже прибув до Лаґоса. Він сказав це за сніданком, і новина прогриміла громом. Містер Байо, продовжував батько, пообіцяв узяти нас із братом із собою до Канади. Новина вибухнула над столом, наче граната, розсіявши по кімнаті осколки щастя. Мати вигукнула «Алілуя!», і, скочивши зі стільця, заспівала.

Я теж відчув піднесення, і моє тіло раптом зарядилося грайливою радістю. Але, глянувши на свого брата, я побачив, що вираз на його обличчі не змінився. Він продовжував їсти, а з лиця не сходила тінь. Чи він не почув? Здавалося, що ні, бо, схилившись над столом, він жував, наче нічого не сталося.

— А як же я? — зі сльозами на очах спитав Девід.

— Ти? — зі сміхом спитав батько. — Ти теж поїдеш. Як же можна залишати таке велике цабе? Поїдеш, аякже — тебе навіть першим посадять на літак.

Я губився у здогадках, про що міркує мій брат, коли він спитав:

— А що з нашою школою?

— У Канаді знайдеться краща, — відповів батько.

Брат кивнув і продовжив їсти. Мене здивувала відсутність у нього будь-якого ентузіазму, коли він почув, як мені здавалось, найкращу новину свого життя. Він їв собі далі, поки батько розповідав, як Канада розвинулася за короткий проміжок часу, обійшовши інші країни, включно з Британією, що її породила. Коли він довів розмову до Нігерії, до корупції, що сточила всі нутрощі нації, й, нарешті, пройшовся по генералові Якубу Ґовону, чоловікові, якого він зненавидів, чоловікові, якого він багато разів звинувачував в обстрілах нашого міста, — чоловіка, котрий під час Громадянської війни в Нігерії убив так багато жінок.

— Той ідіот, — різонув він, і його адамове яблуко заскакало вгору і вниз, а на шиї виступили жили, — є найбільшим ворогом Нігерії.

Поснідавши, батько пішов до книгарні, а мати теж пішла собі, узявши Девіда і Нкем, а я пішов до свого брата, котрий носив воду з криниці, щоб наповнити бак у ванній — повинність, яку раніше сповнювали виключно Ікенна і Боджа, тому що ми з Обембе були надто малі, щоб набирати воду з криниці. Це був перший раз, коли хтось набирав із неї воду, від самого серпня.

— Якщо ми справді скоро поїдемо до Канади, — сказав він, — то нам треба вбити того божевільного якомога скоріше. Треба швидко його розшукати.

Раніше такі слова вразили б мене, але цього разу я хотів сказати йому, що нам треба забути про навіженого й почати собі нове життя в Канаді. Але я не зміг. Натомість почув свої слова:

— Так, так, Обе — ми мусимо.

— Треба скоріше його вбити.

Мого брата так сильно схвилювали новини, які начебто мали бути приємними, що він увечері навіть не пішов їсти. Він сидів, малював схеми, стирав їх, рвав на клапті, киплячи й гніваючись, поки олівець не вкоротився до довжини його пальця, а стіл не вкрився подертим папером. Коло криниці, зразу після того, як батьки розійшлися по своїх крамницях, він сказав мені, що треба діяти швидко. Сказав це гаряче, вказуючи пальцем на колодязь:

— Через того скаженця Боджа, наш брат, розкладався отам, як… як убога ящірка. Ми мусимо помститися хай там що — я не поїду ні до якої Канади, поки не зроблю цього.

Він лизнув великого пальця, щоб підкреслити свою клятву, — аби я побачив, що то була саме клятва, що він вирішив усе твердо. Тоді він підняв відра з водою й пішов до будинку, залишивши мене стояти надворі й міркувати — він завжди залишав мене в роздумах, — чи сумую я за нашими братами, Ікенною й Боджею, так, як він. Я намагався втішитися, переконуючи себе, що страждаю не менше, але просто боюся того божевільного. І я не міг нікого вбити. Це ж лихий вчинок, та і як я, ще дитина, міг це зробити? Але мій брат, упевнений у своєму майбутньому успіху, з непохитним переконанням сказав, що неодмінно втілить свій план, бо його бажання зробити це стало непереможною п’явкою.

14

Левіафан

ле Абулу був левіафаном.

Невмирущим китом, якого навряд чи зможе вбити команда хоробрих моряків. Він не міг умерти так само легко, як інші люди з плоті й крові. Хоч він був таким самим, як і люди його штибу, — навіжений галайда, який через свій душевний стан загруз у найгірших можливих злиднях і через це був відкритий перед найгіршими небезпеками — він, певно, розминався на вузенькій стежці зі смертю частіше за будь-кого з них. Усі чудово знали, що годується він здебільшого покидьками зі смітників. Не маючи дому, він їв усе, що йому траплялося, — залишки м’яса, розкидані навколо відкритих боєнь, крихти їжі з розірваних пакетів для сміття, опалі з дерева плоди. Коли людина годується такою їжею, і так довго, можна очікувати, що вона вже давно мала б заслабнути на щось. Але він жив, дужий і здоровий, і його живіт випинався барабаном. Коли він пройшов дорогою, встеленою битим склом, і в нього пішла кров, люди думали, що йому каюк, але він знову показався на вулиці вже за кілька днів. І це лиш дрібна частка історій про те, що мало б убити цього божевільного, — було й багато інших.

Коли ми зібралися на Омі-Алі наступного дня після зустрічі з Абулу, Соломон розповів нам, що причиною, чому він суворо застеріг нас не слухати пророцтва Абулу, було те, що він вважав його злим духом, який явився у людській подобі. Підкріплюючи свою думку, він розповів нам про дещо, чому став свідком за кілька місяців до того. Абулу йшов узбіччям дороги, але раптом зупинився. Надворі мрячило, і дощ змочив його. Стоячи обличчям до дороги, скаженець почав гукати матір, яку нібито бачив посеред дороги, і просив її пробачити йому все, що він з нею зробив. Благаючи отак і ніби розмовляючи з нею, він побачив машину, що мчала з іншого боку вулиці. Злякавшись, він почав гукати своїй матері, щоб зійшла з дороги, але мара, яку навіжений вважав справжньою людиною, твердо стояла на самому її стрижні. Абулу вискочив на дорогу лише за секунду до того, як машина мала дістатися місця, де нібито стояла його матір, прагнучи її врятувати. Машина тут-таки викинула його на трав’янисте узбіччя, і її занесло з дороги до заростів трави, де вона зупинилася. Казали, що Абулу, про якого тоді вже подумали, що його вбило на місці, якийсь час нерухомо лежав там, куди його відкинуло машиною. Але він, увесь скривавлений і з розрубаним лобом, зіп’явся на ноги. Він почав обтрушувати просякнутий кров’ю одяг, ніби машина всього-на-всього здійняла на нього хмару куряви. Він покульгав геть, часто озираючись у бік, куди понесло машину, говорячи при цьому: «Ти що, убити когось хочеш, га? Чого ти летиш, коли бачиш, що на дорозі жінка стоїть? Убити когось захотів?» Він кульгав собі далі, бурмочучи нескінченні запитання і часом зупиняючись, щоб кинути погляд назад, узявшись пальцями за мочку вуха й наставляючи водія наступного разу їхати повільніше: «Ти чув? Ти чув?»

Наступного дня після того, як батько оголосив про нашу потенційну еміграцію до Канади, мій брат пхнув мені в руку малюнок, і я його трохи пороздивлявся, поки він говорив.

— Уб’ємо його за допомоги «Ота-піа-піа». Купимо трохи, запхнемо у хліб чи щось таке й дамо скаженцю — він бо їсть усе й звідусюди.

— Так, — погодився я, — навіть із канав.

— Отож, — сказав він і кивнув. — Але ти не думав про те, чого він не вмер після стількох років поїдання того непотребу? Хіба він годується не зі звалищ і смітників? Чого ж він досі не вмер?

Він чекав відповіді, але я нічого не казав.

— Пам’ятаєш, Соломон розповідав історію про те, чому він дуже його боїться і не хотів би мати з ним нічого спільного?

Я кивнув.

— То тепер ти розумієш? Слухай, ми не можемо здаватися, ми мусимо визнати, що цей чоловік дивний. Дурні людці, — тепер він так називав жителів Акуре, бо вони залишили навіженого живим, — вірять, що він є якимось надприродним явищем, яке неможливо фізично вбити, бо, бачте, вони здуру вирішили, що роки, які він прожив окремо від суспільства, змінили його людськість, тож він уже перестав бути смертним.

— А це правда? — спитав я.

— Якщо ми згодуємо йому отруєний хліб, люди думатимуть, що він помер через якусь гидоту, яку з’їв сам, знайшовши її на смітнику.

Я не спитав, звідки він це знає, бо Обембе був відуном, який володів таємним знанням, і я йому беззастережно вірив. Тож трохи пізніше ми вийшли з дому, а передні кишені шортів мого брата надулися від загорнутих у торбинку нарваних шматочків хліба, вимаринованих у родентициді. Він роздобув хліб, відрізавши шматок від свого сніданку минулого дня. Мій брат витяг підсохлі сухарі і вимочив їх в отруйній суміші, яка сповнила кімнату пікантним запахом. Він сказав, що хотів би, аби ми вийшли на «нашу місію» лиш один раз і що більше не треба — вистачить і одного. Озброєні цим хлібом, ми пішли до фургона, в якому жив Абулу, але його там не було. Хоч нам і розповідали, що двері фургона ще могли відчинятися й зачинятися, вони майже постійно були розчахнуті. Всередині стояли розшарпані й обдерті до дерев’яних рам сидіння, а їхня плоть — шкіряна оббивка — давно стерлася чи повиривалася. В іржавому даху виднілися дірки, крізь які протікав дощ. Сидіння були завалені різними покидьками. Там були стара блакитна завіска, що звисала з сидіння аж до підлоги, бляшанка від прадавньої гасової лампи без скляної колби, палиця, папірці, розвалене взуття, банки та ще купа інших предметів, назбираних по смітниках.

— Може, ще не час, — мовив мій брат. — Ходімо додому й повернімося по обіді — може, тоді його застанемо.

Ми пішли додому й повернулися після обіду, після того як мати ненадовго повернулася, щоб зварити ямсу, а тоді знову пішла до крамниці. Коли ми дісталися до фургона, скаженець уже був там, але ми були геть не готові до того, що нас чекало. Він схилився над воком, поставленим на дві каменюки, і виливав у нього рідкий вміст пляшки з-під води. Між тими каменюками лежали шматочки деревини — які, вочевидь, мали правити за дрова, — але їх ніхто не підпалював. Виливши усю пляшку до посудини, навіжений узяв алюмінієву банку з-під напою, вміст якої нам було нелегко встановити, вивернув її у вок і почав старанно витрушувати її вміст. Він трусив банкою, вдивлявся до неї всередину примруженим оком і вишкрібав щось із неї у вок, поки вдоволено не спорожнив її, а тоді обережно поставив на низенького стільця, на якому вже лежала пістрява купка якихось речей. Після того, кинувшись до фургона, він повернувся з чимось схожим на жмут листя, якимись кістками, сферичним предметом і білим порошком, що мусив бути цукром або сіллю. Висипавши все до вока, він відскочив назад, ніби очікував запальних наслідків, які трапляються, коли вкидаєш продукти у розжарену олію. На моє приголомшене здивування, мені стало ясно, що божевільний готував якусь химерну мішанину з бруду й покидьків — або думав, що готує. На хвилину ми забули про своє завдання й недовірливо стежили за розвитком цього сюжету, поки ще двоє чоловіків не приєдналися до нас у якості глядачів сценки «Абулу на своїй кухні».

Чоловіки були вдягнені у дешеві сорочки з довгими рукавами, заправлені в штани з м’якої тканини — в одного ті штани були чорні, а в іншого — зелені. У руках вони тримали книжки у твердих палітурках, у яких ми одразу впізнали біблії — вони щойно вийшли з якоїсь церкви.

— Мабуть, ми могли б за нього помолитися, — запропонував один з чоловіків. У нього були бородавки, а облисіння зупинилося десь посередині голови.

— Ми постуємо й молимося вже три тижні, — сказав інший, — просячи Бога дати нам сили. Хіба це не слушна нагода її використати?

Перший чоловік покірно кивнув. Але перш ніж він устиг відповісти, чийсь інший голос промовив:

— Я певен, що ні.

То був мій брат. Чоловіки повернулися до нього.

— Цей чоловік, — продовжив мій брат, прикриваючи свою витримку тривогою, — ошуканець. Усе це облуда. Він у здоровому глузді. Це відомий шахрай, що вдає божевільного, аби було легше жебрати, танцюючи на узбіччях доріг, під крамницями й на ринках, але він повністю здоровий. Має дітей. — Мій брат глянув на мене, але продовжив звертатися до тих чоловіків. — Він наш батько.

— Як?! — скрикнув напівлисий чоловік.

— А так, — провадив далі мій брат, хоч я геть закляк од несподіванки. — Нас із Полом, — він вказав на мене, — послала наша мати, щоб ми привели його додому, сказали йому, що досить уже на сьогодні, але він відмовляється іти з нами.

Він заклично махнув божевільному рукою, але той озирався навколо стільця й водив очима по землі, ніби шукав загублене, а мого брата геть не помічав.

— Повірити важко, — сказав бородавчастий чоловік. — Воістину, немає нічого, чого не можна було б на цьому світі побачити чи почути. Щоб чоловік прикидався навіженим, аби заробити на життя? Неймовірно.

Без кінця махаючи головами, чоловіки пішли собі, порадивши нам молити Бога, щоб він торкнувся навіженого і зцілив від його жадоби.

— Бог може все, — сказав бородавчастий, — якщо просити сумлінно.

Брат погодився з ним і подякував. Коли чоловіки відійшли так, що вже не могли нас чути, я спитав брата, що то він собі надумав.

— Ш-ш-ш, — сказав він, усміхаючись. — Слухай, я боявся, що в тих людей є якась сила. Хто ж їх зна — вони ж постували три тижні? Фух. А що як у них була така сила, як у Райнхарда Боннке, Вільяма Кумуї чи Бенні Гінна, і вони могли помолитися і зцілити його? Я не хочу, щоб таке сталося. Якщо він видужає, то перестане тинятися вулицями, а може навіть піде з міста — хто його знає. Ти ж розумієш, що це означатиме, правда? Означатиме, що цей чоловік, після всього, що він зробив, відбудеться просто так. Ні, ні, я не дам цьому статися — тільки через мій тру… — Брат був змушений урватися серед слова через те, що ми саме побачили: якийсь чоловік із дружиною і сином десь мого віку зупинилися подивитися на божевільного, який сидів собі й хихотів. Обембе це засмутило, бо такі спостерігачі, вочевидь, затримували б нас, поки божевільний би просто не пішов собі кудись інде. Він розчаровано зробив висновок, що то було надто відкрите місце, щоб застосовувати отруту, і ми подалися додому.

* * *

Коли ми пішли шукати його наступного дня, Абулу не було у фургоні, але ми зустріли його коло маленької початкової школи з високим парканом. Зсередини двору ми чули однотонні голоси дітей, що розповідали вірші, між якими встрягав голос учителя, що час від часу запрошував їх нагородити одне одного оплесками. Скоро навіжений звівся на ноги й самовдоволено пішов собі, склавши руки так, наче він був директором нафтодобувної компанії. Трохи неподалік від нього лежала його розкрита парасолька зі скелетастими ребрами, від яких повідставала клаптикувата роздерта тканина. Не зводячи очей з персня на одному з пальців, Абулу тупав ногами й виголошував підряд такі слова як «дружина», «щоб побратися», «любов», «подружжя», «прекрасна обручка», «щоб побратися», «ти», «батько», «подружжя»…

Пізніше — коли божевільний і його бурмотіння зникли з очей і вух — Обембе пояснив мені, що то Абулу перекривляв християнський обряд одруження. Ми повільно пішли за ним на певній відстані й скоро проминули місце, де Ікенна в 1993 році витягнув мерця з машини. Ідучи, я думав про силу щурячої отрути, яку ми несли. Мій страх знову набрав сили, і я знову почав жаліти навіженого, котрий жив, наче вуличний собака, який їсть усе, що може знайти. Він часто зупинявся, розвертався назад і позував, мов модель на подіумі, витягуючи руку з перснем убік. Ми ніколи раніше не бували на тій вулиці. Абулу подибав у бік трьох жінок на веранді перед чиїмось бунгало, дві з яких заплітали коси третій, яка сиділа на стільці. Дві інші погналися за Абулу, підбираючи каміння й жбурляючи в його бік, щоб відігнати його геть.

Ще довго після того, як жінки покинули переслідування, — хоч вони ледве ступили кілька кроків і тільки кричали на нього, щоб він забрав свою брудну пику геть, — божевільний біг від них, часто озираючись із хтивим посміхом. Ґрунтовою дорогою, як ми мали дізнатися дуже скоро, рідко їздили машини, бо вона закінчувалася дерев’яним містком завдовжки десь метрів із двісті, що перекинувся через цю ділянку Омі-Али. Завдяки цьому діти з тієї вулиці легко перетворили дорогу на гральний майданчик. Вони через певні проміжки розклали на ній чотири каменюки, що мали правити за штанги воріт, і грали там у футбол, галасуючи й здіймаючи пилюку. Абулу дивився на них, і його обличчя заповнила усмішка. А тоді, покрутившись на місці так і сяк — із невидимим м’ячем у руках — він дико копнув повітря, ледве при цьому не впавши, й закричав, переможно скинувши руки в повітря:

— Го-о-о-ол! Він. Забив. Го-о-о-о-л!

Обминаючи його, ми побачили серед хлопців Іґбафе і його брата. Тієї миті, як ми ступили на міст, я згадав сон про кладку, який побачив у часи, коли Ікенна проходив свою метаморфозу. Знайомий запах річки, видовище барвистих риб, схожих на тих, яких ми колись ловили, що плавали під берегом, кумкання невидимих жаб, і стрекотіння цвіркунів, і навіть запах мертвого річкового намулу — усе нагадало мені про наші рибальські дні. Я уважно дивився на риб, тому що не бачив, як вони плавають, уже дуже давно. Бувало, і мені хотілося стати рибою, і щоб мої брати теж були рибами. І щоб ми тільки й робили щодня, що плавали собі туди й сюди без кінця і краю.

Як ми й очікували, Абулу пішов до мосту, не зводячи очей з горизонту, аж поки не дістався його початку. Коли він пішов по ньому, ми аж на іншому краю мосту відчули, як увігнулися під його вагою дерев’яні дошки.

— Коли згодуємо йому хліб, то швидко втечемо, — сказав мій брат, поки навіжений підходив ближче. — Він може впасти у воду й померти там, і ніхто цього не побачить.

Хоч я й боявся цього задуму, але кивнув на знак згоди. Вийшовши на міст, Абулу одразу підійшов до поруччя і, тримаючись за нього, почав мочитися у річку. Ми дивилися на це, поки він не закінчив, поки його пеніс не увібрався ближче до тіла як еластична трубка, бризнувши кількома останніми краплями на міст. Мій брат озирнувся довкола, щоб пересвідчитися, що ніхто нас не бачить, витягнув отруєний хліб і рушив назустріч божевільному.

Тоді, бувши впевненим, що той скоро помре, я вирішив зблизька провести ретельний огляд божевільного. Він здавався дужим чоловіком старих часів, коли люди могли голими руками розірвати на шматки що завгодно. Його обличчя буйно заросло бородою, що тяглася від вух і до підборіддя. Вуса стирчали над ротом, ніби їх там намалювали точними рухами пензля, вмоченого у вугільну фарбу. Волосся він мав брудне, довге й переплутане. Густе волосся також закривало більшу частину грудей, зморщене й бородавчате обличчя, середину тазу й окружність навколо пеніса. Пластини нігтів у нього були довгі й великі, а коло основи кожного нігтя назбиралося чимало лепу та бруду.

Я спостеріг, що він переносив на собі чимало запахів, з яких найжахливішим був фекальний дух, що оповив мене, наче мушине дзижчання, коли я наблизився до нього. Цей запах, подумав я, міг бути результатом його тривалого невитирання ануса після випорожнення. Він тхнув потом, що набрався у густих хащах волосся на лобку й під пахвами. Від нього смерділо гнилою їжею, незагоєними ранами й гноєм, а ще іншими тілесними рідинами й відходами. Він пахтів іржавими залізяками, гнилизною, старим одягом і викинутим спіднім, яке іноді носив. Від нього також пахло листям, повзучими лозами, підгнилими манго з берегів Омі-Али, піском звідти ж і самою водою. Він пахнув банановими деревами й деревами ґуава, пилом харматану, викинутим одягом із великого контейнера з-позад кравцевої лавки, залишками м’яса з міської бойні, недоїденими грифами рештками тварин, використаними презервативами з мотелю «Ла Рум», каналізаційною водою і нечистотами, спермою з еякуляцій, якою він забризкував себе щоразу, як мастурбував, вагінальними рідинами й засохлим слизом. Але то було не все — він пахнув і нематеріальними речовинами. Він пахнув поламаними життями інших і нерухомістю їхніх душ. Він пахнув незнаним, дивними стихіями, страхітливими й забутими явищами. Він пахнув смертю.

Обембе простягнув до скаженця руку з хлібом, і він, підійшовши, той хліб узяв. Здавалось, що він нас не впізнав, наче ми були геть не тими людьми, про котрих він пророкував.

— Їжа! — сказав він, висунувши язика. Тоді збився на монотонне наспівування: — Їжа, рис, боби, їсти, хліб, цей, манна, маїс, еба, ямс, яйце, їсти. — Він стукнув кулаком у відкриту долоню й продовжив читати своє заклинання, розпочате словом «їжа».

— Їжа, їжа, ajankro ba, й-й-й-їжа! З’їсти це. — Він ухопив повітря між долонями, імітуючи форму горщика. — Їсти, їжа, їсти, їсти…

— Це добра їжа, — пробурмотів Обембе. — Це хліб — їж, їж, Абулу.

Тоді Абулу закотив очі з такою вправністю, що міг би присоромити найуславленіших у цій справі майстрів. Він узяв з рук Обембе шматок хліба, реготнув, позіхнув, ніби роблячи цим якийсь смисловий наголос, притаманний тій мові, якою він щойно висловлювався. Щойно він узяв хліб, Обембе зиркнув на мене й позадкував, поки не відійшов не безпечну відстань, а звідти ми почали набирати швидкість. Ми мчали вже другою вулицею, коли нарешті надумали зупинитися. Віддалік дика автомагістраль звивалася на ґрунтових просторах.

— Давай не будемо відходити далеко, — сказав мій захеканий брат, зіпершись на моє плече для опори.

— Добре, — пробурмотів я, намагаючись відсапатися.

— Він скоро впаде, — вдоволено передбачав мій брат, водячи очима, в яких засіла промениста зірка радості, по горизонту, в той час, як у мої швидко прибували бурні води жалю. Мені на думку саме нагодилася розповідь матері про те, як Абулу смоктав коров’яче вим’я, а ще відчуття того, що до такого відчаю його довели злидні й убогість. У нашому холодильнику стояли банки з молоком «Ковбел» і «Пік» — усі з малюнками корів. А він, думав я, мабуть, не міг дозволити собі жодної з них. У нього не було ані грошей, ані одягу, ані батьків, ані домівки. Він був наче голуби з тієї пісеньки, що ми її співали в недільній школі: «Голуб ходить голий». Вони не мають садів, але Бог їх оберігає. Я подумав, що Абулу схожий на тих голубів, і тому пожалів божевільного, як іноді жалію його й тепер.

— Він скоро помре, — сказав брат, обриваючи мої думки.

Ми зупинилися перед сараєм, коло якого якась жінка торгувала різним дріб’язком. Сарай був накритий сіткою проти сонця, а з-під неї виглядало віконечко, схоже на касу. Зверху до низу стіна сарайчика була завішана різними пачками з соками, сухим молоком, печивом, солодощами й іншою їжею. Ми чекали там, і я уявляв, як Абулу падає й помирає на мосту. Ми побачили, як він поклав отруєний хліб до рота й затрусив вусами, жуючи його. Тоді дивилися, як він стояв і вдивлявся у річку, і досі тримаючи обгортку від хліба. Повз нього пройшли якісь чоловіки, один з яких озирнувся на нього. Моє серце збилося з ритму.

— Він помирає, — прошепотів мій брат. — Дивися, його вже, мабуть, трусить, і тому чоловіки на нього дивляться. Кажуть, що коли воно починає діяти, то перш за все тіло починає трусити.

Ніби підтверджуючи нашу підозру, Абулу схилився до мосту й наче почав плювати на нього. Мій брат правий, подумалося мені. Ми бачили вдосталь фільмів, у яких люди кашляли й пускали ротом піну, проковтнувши отруту, а тоді падали на землю і вмирали.

— Ми змогли, ми змогли! — закричав він. — Ми відомстили за Іке й Боджу. Я ж казав тобі. Я так і казав.

Мій брат піднесено заговорив про те, що тепер ми заживемо в мирі, й про те, що скаженець більше не діставатиме людей. Він замовк, коли побачив, як Абулу іде просто до нас, пританцьовуючи й плескаючи в долоні на ходу. Це диво йшло в наш бік, танцюючи й наспівуючи рапсодій про спасителя, в чиї долоні загнали дев’ятидюймові цвяхи й котрий одного дня повернеться на землю. Його псалмодії перетворили спадання вечірнього сутінку на прихід якоїсь езотеричної пори, а ми йшли назирці, вражені тим, що він і досі живий.

Ми пленталися за ним повз крамниці, що стояли на довгій вулиці, аж поки Обембе, котрому бракувало слів, не зупинився й не розвернувся додому. Я зрозумів, що він, як і я, уздрів різницю між неушкодженим пальцем, умоченим у миску з кров’ю, і пальцем, убраним у криваві шати, що натекли з різаної рани. Він зрозумів, що вбити Абулу отрутою не вийде.

* * *

Поки п’явка, що вчепилася в мене з братом, пастеризувала наше горе й підтримувала рани свіжими, наші батьки видужували. Наприкінці грудня мати закинула свій жалобний одяг і повернулася до звичайного життя. Вона більше не вибухала раптовими нападами люті, не провалювалася в замасковані мисливські ями горя, і здавалося, що всі її павуки повимирали. Зважаючи на її одужання, наступної суботи, через п’ять днів після нашого невдалого замаху на життя Абулу, ми справили прощальну службу по Ікенні й Боджі, яку відклали на багато тижнів через материну хворобу. Того ранку ми всі, у чорному вбранні, включно з Девідом і Нкем, набилися в батькову машину, яку напередодні лагодив містер Боде. Його роль у нашій трагедії зблизила з ним нашу родину, і він багато разів навідувався до нас у гості, одного разу навіть зі своєю нареченою, дівчиною, чиї зуби стирчали так, що майже не давали їй щільно закрити рота. Батько тепер називав його «мій брате».

Служба складалася з прощальних пісень, стислого життєпису «хлопців», виголошеного батьком, і короткої проповіді від пастора Коллінза, в котрого того дня була перебинтована голова. За кілька днів до того він втрапив у пригоду на мототаксі. Аудиторія складалася зі знайомих облич із нашого району, більшість яких належала до інших церков. У своїй промові батько змалював Ікенну великою людиною — Обембе при цих словах надовго затримав на мені свій погляд, — чоловіком, який повів би за собою інших, якби прожив довше.

— Багато не говоритиму, але Ікенна був хорошою дитиною, — сказав він. — Дитиною, що пізнала чимало незгод. Тобто, диявол багато разів намагався його вкрасти, але Бог не залишав його. У віці шести років його був ужалив скорпіон… — приглушені й налякані зойки, що пробігли рядами присутніх після цього одкровення, урвали батькові слова.

— Так, у Йолі, — продовжив він. — А за кілька років футбольний м’яч влучив в одне з його яєчок і увігнав його в тіло. Я не розводитимусь про подробиці того випадку, але знайте, що й тоді Господь не покинув його. А його брат, Боджа… — і тоді на присутніх опустилася така тиша, якої я до того ніколи не знав. Тому що, нерухомо стоячи за кафедрою коло передніх рядів церкви, батько — наш батько, хоробрий, сильний, наш генералісімус, командувач, що тримав свої загони у найсуворішій дисципліні, інтелектуал, орел — зашморгав носом. Мене охопило відчуття сорому за те, що мій батько ридає при людях, тож я схилив голову й не зводив очей зі своїх туфель, поки батько вів далі. Втім, після того його промова, наче перевантажена дровами вантажівка, що встрягла у вуличний рух Лаґоса, проривалася через видовбану ґрунтову дорогу, то зупиняючись, то сіпаючись уперед, то важко провалюючись колесами в ями.

— Він теж був би великим. Він… був обдарованою дитиною. Він, для тих, хто його знав, був… доброю дитиною. Дякую всім за те, що прийшли.

Після закінчення поквапливої батькової промови й тривалих оплесків почалися гімни. Мати тихенько проплакала цю частину, промокаючи очі хустинкою. Маленький ножик горя повільно розтинав моє серце, і я ридав за своїми братами.

Присутні саме співали «І в душі все гаразд», коли я помітив між ними незвичний рух. За мить голови почали обертатися, а очі — зиркати назад. Я не хотів обертатися, бо коло нас, поруч із Обембе, сидів батько. Але поки я міркував над тим, що воно там таке, Обембе схилився до мене й прошепотів: «Абулу прийшов».

Я зразу розвернувся й побачив Абулу, вдягненого в забрьохану коричневу сорочку з великою плямою поту й бруду, що стояв десь серед пастви. Батько глянув на мене, поглядом наказавши мені не відволікатися. Абулу не вперше приходив до церкви. За першим разом він прийшов посеред проповіді, проминув прислужників на дверях і сів на лавку в жіночому ряду. Хоч присутні одразу зрозуміли, що коїться щось незвичне, пастор провадив проповідь далі, а прислужники, юнаки, що пильнували двері, уважно за ним придивлялися. Але під час проповіді він зберігав незвичну стриманість, а коли надійшов час завершальної молитви й гімну, він приєднався до них обох, ніби не був тим, ким його всі знали. Коли присутніх розпустили, він тихо вийшов, залишивши по собі лиш переполох. Надалі він приходив ще на кілька служб, здебільшого сідаючи в жіночому ряду, і викликав гарячі дебати між тими, хто вважав його наготу небажаною через присутність жінок і дітей, і тими, хто вірив, що дім Божий має бути відкритим для всіх, хто забажає увійти, хай то буде голий/одягнений, бідний/багатий, розсудливий/навіжений чи той, для кого такі категорії взагалі нічого не значили. Нарешті в церкві вирішили заборонити йому відвідувати служби, і відтоді прислужники проганяли його дрючками щоразу, як він показувався неподалік.

Але в день прощальної служби за моїми братами він захопив усіх зненацька, проскочивши у двері, коли ніхто не дивився. Його побачили вже всередині, а через делікатну природу служби йому дозволили залишитися. Пізніше, після того як церква зачинилася, і він пішов, жінка, поруч з якою він сидів, пригадала, як він плакав під час служби. Вона сказала, що він спитав її, чи знала вона цього хлопця, а тоді розповів, що сам таки знав його. Та жінка, хитаючи головою, як людина, що побачила привида серед білого дня, сказала, що Абулу неодноразово називав ім’я Ікенни.

Я не знав, що подумали мої батьки про відвідини прощальної служби за їхніми синами божевільним Абулу, який спричинив їхню загибель, але з їхнього похмурого мовчання, що лежало на нас усю дорогу додому саваном, я розумів, що вони схвильовані. Ніхто не зронив ані слова, за винятком Девіда, котрий, захопившись однією з пісень, що ми їх співали під час служби, і тепер мугикав її й поривався заспівати. Стояв полудень, і більшість церков у цьому переважно християнському місті зачинилися, а дороги сповнилися машинами. Поки ми їхали у чимдалі щільнішому русі, Девідів щирий спів — дивовижне творіння мистецтва, донесене до публіки такими виражальними засобами як лепетання, неправильна вимова, обірвані слова, перекручені конотації й придушені значення — нагнав до машини спокійної атмосфери, так що тиша стала відчутною на дотик, і ніби з нами в машині сиділо ще двоє людей — невидимих простим оком — таких же розморених, як ми всі.

Як мир тиче річкою в ду шумині

Хоч сум нарина і не раз

Що б та не було, мине Ти навчи

Що в душі, (що в душі) все гараз

І в душі, (і в душі) все гараз (все гараз)

І в душі, (і в душі) все гараз.

Скоро потому, як ми повернулися додому, батько вийшов на вулицю й не приходив цілий день. Коли повернуло за північ, материн страх злетів до незвичних висот. Вона металася будинком, наче оскаженілий кіт, а тоді побігла до сусідів, піднявши ґвалт через те, що її чоловік зник безвісти. Її тривога була такою, що немало сусідів зібралися у нас вдома, радячи їй набратися терпіння, почекати ще трохи — щонайменше до наступного дня — а вже тоді йти до поліції. Хоч мати й послухалася ради, та коли батько повернувся, вона перебувала в гарячковому стані тривоги. Решта дітей, навіть Обембе, на той час уже поснули, але не я. Батько не відповів на материні благання розказати, де він був і чому в нього одне око перев’язане, а просто почовгав до їхньої кімнати. Коли Обембе наступного ранку спитав його, він сказав лиш таке:

— Мені видаляли катаракту. Годі питати.

Я ковтнув слину, що засіла грудкою в горлі, намагаючись утримати всередині накопичені питання.

— Ти погано бачив? — спитав я трохи згодом.

— Я сказав. Годі. Питати! — гаркнув він.

Але з самого того, що ані він, ані мати не пішли того дня на роботу, я зрозумів, що з ним щось серйозно не так. Батько, якого неабияк змінили наші трагедії і його робота, так і не став таким, як був. Навіть після того, як пов’язку зняли, повіка на одному оці вже не закривалася повністю.

Увесь той тиждень ми з Обембе не ходили полювати на Абулу, тому що батько увесь час був удома, слухав радіо, дивився телевізор або читав. Мій брат не один раз прокляв його недугу, ту «катаракту», через яку батько не міг вийти з дому. Одного разу, коли батько дивився телевізор і не зводив очей з диктора головного випуску новин, Сирила Стобера, Обембе спитав його, коли ми маємо поїхати до Канади. «На початку року», — флегматично відповів батько. На екрані показали хаотичне пекло пожежі, а за ним — почорнілі тіла на різних стадіях кремації, що лежали тут і там на обгорілому полі, над яким піднімався чорний дим. Обембе хотів сказати щось іще, але батько підняв у його бік долоню з розчепіреними пальцями, щоб він помовчав і дав телевізору сказати:

— Через цей злонамірений саботаж щоденний видобуток країни зменшився на п’ятдесят тисяч барелів на день. Тому уряд генерала Сані Абачі закликає громадян виявляти обачність, навіть якщо на заправках знову вишикуються черги, пам’ятаючи, що це тимчасово. Однак уряд налаштований справедливо покарати усіх порушників закону.

Ми терпляче чекали, щоб не відволікати його, поки на екран не вискочив чоловік із зубною щіткою в руках.

— У січні? — сказав мій брат, щойно побачив того чоловіка на екрані.

— Я сказав: «на початку року», — пробурмотів батько, опускаючи очі так, що ушкоджене наполовину заплющилося. Я задумався над тим, що ж насправді сталося з батьковими очима. Я підслухав їхню сварку з матір’ю, в якій вона звинувачувала його в брехні, у тому, що нема в нього ніякої «котораки». Можливо, подумав я, йому в око залетіла якась комаха. Мене гнітило, що я не можу ні до чого додуматися, а закінчилося все думкою про те, що якби Ікенна і Боджа були живі, то вони — за допомоги своєї вищої мудрості — таки дійшли б своїм розумом до відповіді.

— На початку року, — пробурмотів Обембе, коли ми повернулися до своєї кімнати. А тоді, опускаючи голос, як опускається на землю верблюд, повторив: — На початку. Року.

— То це, мабуть, у січні? — висунув я свій здогад, потай радіючи.

— Так, у січні, але це значить, що часу ми маємо обмаль — точніше, геть його не маємо. — Він похитав головою. — Я не знайду щастя в Канаді чи десь інде, якщо той божевільний і далі вільно ходитиме землею.

Хоч я неабияк остерігався розпалити братові лютощі, але не зміг стриматися, щоб не сказати:

— Але ми ж намагалися, він просто ніяк не хоче помирати. Ти сам так сказав — що він наче той кит…

— Брехня! — закричав він, і з його розчервонілого ока скотилася сльозинка. — Він просто людина. Він теж може померти. Ми спробували лише раз, усього один раз, заради Ікенни й Боджі. Але я присягаюся, що помщуся за своїх братів.

Аж тут нас погукав батько й попросив помити його машину.

— Я це зроблю, — знову прошепотів мій брат.

Він утер очі хустинкою. Пізніше, коли ми з ним протирали машину рушником, намоченим у відрі з водою, він сказав, що нам треба спробувати «План із ножем». Ось як усе мало відбутися: ми мусимо серед ночі тихцем вибратися зі своєї кімнати, знайти скаженця в його фургоні, заколоти його до смерті й утекти. Його слова злякали мене, але мій брат, маленька людина, повна великої печалі, закрив двері й запалив першу за тривалий час цигарку. Хоч струм і не зникав, але Обембе вимкнув світло, аби батьки подумали, що ми вже спимо. І хоч ніч випала трохи холодна, він залишив вікно прочиненим і видував дим назовні. Докуривши, він повернувся до мене й сказав: «Мусимо йти цієї ночі».

У мене серце підскочило. Я почув, як десь у сусідів грає знайома різдвяна пісенька. Раптом до мене дійшло, що надворі вечір 23 грудня, і що наступний день — то переддень Різдва. Мене вразило те, яким несхожим на інші випав цей різдвяний сезон — сірим і бідним на події. Він, як завжди, приніс імлисті ранки, а коли туманець розвіювався, то залишав по собі обвислі хмари пилу. Люди обвішували свої оселі прикрасами, а по радіо й телевізору одну за одною крутили різдвяні пісні. Іноді статуя Мадонни коло воріт великого собору — нова статуя, яку спорудили після того, як Абулу збезчестив стару — світилася барвистими вогниками, приваблюючи багатьох людей з нашого району на святкування Різдва. Обличчя людей світилися усмішками, хоч ціни на масові товари — здебільшого на живих курей, індичок, рис і все, що пов’язане зі святково-різдвяними рецептами, — злітали за межі досяжності звичайних людей. Але нічого такого не сталося — принаймні, не в нашій оселі. Жодних прикрас. Жодних приготувань. Усе, що сповнювало наш звичайний спосіб життя, здавалося, перетрубили безжальні терміти горя, що напали на нашу родину. І ми стали тінню тих, ким колись були.

— Цієї ночі, — сказав мій брат, трохи помовчавши. Його очі дивилися на мене, а решта обличчя була лише силуетом. — Ніж готовий. Щойно мама з татом точно заснуть, ми вискочимо крізь вікно.

А тоді, ніби викидаючи слова з нерозбірливої димної гущі, він сказав:

— Чи я піду сам?

— Ні, я з тобою, — затинаючись, мовив я.

— Добре, — сказав він.

Хоч я відчайдушно прагнув любові свого брата й не хотів знову його розчаровувати, я не міг зібратися, щоб вирушити серед ночі на полювання за тим скаженцем. Місто Акуре вночі було небезпечним — навіть дорослому доводилося обережно вибирати дорогу, коли темнішало. Наприкінці чверті, перед смертю Ікенни й Боджі, на ранковому зібранні в школі розповідали, як Ікебамі Оджо, один з моїх однокласників, що жив на нашій вулиці, втратив батька у сутичці з озброєними грабіжниками. Я задумався, чому мій брат, який був ще дитиною, не боявся ночі. Хіба він не знав, хіба він нічого такого не чув? І той божевільний, той демон, певно, заляже й чекатиме на нього. Я уявив, як Абулу видирає в нас ножа і ріже нас самих. Ця думка сповнила мене смертельним жахом.

Підвівшись із ліжка й сказавши, що хочу випити води, я пішов до вітальні, де батько й досі сидів і дивився телевізор, склавши руки на грудях. Я приніс чашку води з кухні й випив її. Сівши на канапі коло батька, котрий засвідчив мою присутність лиш легеньким кивком, я спитав, чи з його оком усе гаразд. «Так», — відповів він і повернувся до телевізора. Там двоє чоловіків у костюмах вели дебати, а на тлі висів плакат з написом «Обговорення економіки». Мені сяйнула одна ідея, спосіб уникнути походу на вулицю з братом, тож я взяв одну з газет, що лежали коло батька, й почав читати. Батькові це подобалося — він радів кожному нашому зусиллю здобути нові знання. Водячи очима по аркушах, я питав щось у батька, але він відповідав тільки коротко, в той час як я волів, аби він говорив довше. Тож я спитав про той день, коли його дядько пішов на війну. Батько кивнув і почав, але його зморював сон, він повсякчас позіхав і тому скоротив розповідь, наскільки зміг.

Але розказана ним історія була тією самою: його дядько ховався в деревах, що стояли уздовж дороги, чекаючи в засідці на конвой з нігерійських солдатів. Його дядько зі своїми людьми випалив залпом по солдатах, котрі, не знаючи, звідки летять кулі, хаотично стріляли в ліс, поки їх усіх не вбили.

— Усіх, — завжди підкреслював батько. — Ніхто не втік.

Я знову перевів очі на газету й почав читати, молячись, щоби батько ще якийсь час не надумав іти з вітальні. Ми балакали десь із годину, майже до десятої. Я думав, що ж там поробляє мій брат, і чи не прийде він по мене. Тоді батько почав засинати. Я вимкнув світло й скрутився на канапі.

Певно, не минуло й години, як я почув, що двері відчиняються, і вловив у вітальні якийсь рух. Я відчув той рух позаду мого крісла, а тоді його рука потермосила мене, спершу легенько, а тоді затятіше, але я навіть не сіпнувся. Я спробував видати горлом якісь тихенькі звуки, але коли почав, батько поворухнувся, і за моїм кріслом щось різко хекнуло — певно, то пригнувся мій брат. Тоді я почув, як він повільно прокрався назад, до нашої кімнати. Я трохи почекав і розплющив очі. Мене вразила батькова поза. Він спав, схиливши голову на плече, а руки вільно висіли з боків. Рівний потік світла від жовтої лампи розжарення у сусідському будинку, що часто світив усередину наших кімнат з-над паркану, падав на частину його обличчя крізь розсунуті завіски, надаючи його зовнішності вигляду наполовину чорної, а наполовину білої маски. Я трохи пороздивлявся батькове обличчя, поки не переконався, що мій брат пішов, а тоді спробував заснути.

Прокинувшись уранці, я сказав братові, що пішов попити води, а батько заговорив до мене, і я сам незчувся, як заснув коло нього. Брат не відповів на це ані словом. Він сидів де сидів і дивився на обкладинку книжки з кораблем у морі й горами, схиливши голову на руки.

— Ти вбив його? — спитав я після тривалої паузи.

— Того ідіота там не було, — сказав він на мій подив. Хоч я цього не чекав, але брат мені, здавалося, повірив, і моя хитрість вдалася. Я ніколи не сподівався, що зможу бодай коли-небудь обвести його довкола пальця. Але він розповів мені, як після того, як я не зміг до нього приєднатися, він сам вийшов надвір, озброєний ножем. Він повільно йшов геть порожніми вулицями шукати божевільного, але того у фургоні не було! Мого брата це збісило.

Я лежав у ліжку, а мій розум блукав неосяжними територіями минулого. Я пригадав день, коли ми впіймали так багато риби, що Ікенна жалівся, що в нього спина болить її тягати, і ми сиділи над річкою й співали своєї рибальської пісні, наче то була пісня про свободу, та так, що геть позахрипали. Увесь залишок дня ми тільки те й робили, що співали, а вмируще сонце визирало з куточка неба, таке нерозбірливе, як пипка на грудях юної дівчини, побачена з відстані.

* * *

Мій брат на багато наступних днів загорнувся у власну шкіру, надламаний нашими послідовними невдачами. У день Різдва ми за обідом виглядали з вікна, а батько тим часом розповів, що переслав своєму другові гроші на нашу мандрівку. Слово «Торонто» танцювало навколо столу, наче фея, сповнюючи матір незмірною радістю. Здавалося, що батько — з одним напівзаплющеним оком — навмисне повторював його так часто заради неї. У переддень Нового року, коли бабахи петард лунали містом попри заборону, накладену на їх використання військовим губернатором, капітаном Ентоні Он’єруґбулемом, ми з братом насуплено сиділи у своїй кімнаті. Колись ми зі старшими братами підривали петарди на вулиці, іноді вступаючи з іншими дітьми нашої вулиці в удавані бойові дії. Але не цього Нового року.

Ми мали традицію вступати в новий рік через службу в церкві, тож і посідали до батькової машини й подалися до церкви, яка тієї ночі повнилася людьми так, що дехто стояв аж на порозі — напередодні таких днів до церкви ходили всі, навіть атеїсти. Та ніч плодила забобони й страхи перед лютим, зловісним духом останніх місяців року, котрий не жалів зубів і кігтів, аби тільки завадити людям перейти у новий рік. У народі вірили, що в ці місяці — вересень, жовтень, листопад і грудень — стається більше смертей, ніж у решті місяців разом, і боялися, що похмурий жнець блукає у цю ніч землею, до останньої хвилини збираючи свій врожай, тож коли пастор оголосив, що ми офіційно перейшли до нового, 1997 року, церкву затопила клаустрофобна какофонія, і вигуки: «З Новим роком, алілуя!» розривали повітря, а люди стрибали й кидалися одне одному в обійми, трусили головами, свистіли, гукали, співали й кричали разом із незнайомцями. Надворі з монаршого палацу Акуре, де сиділи Оби, правителі, злітали в небо феєрверки — невинні ракети, що вибухали яскравим світлом і рукотворними блискавками. І так було завжди, світ і далі простував своїм шляхом попри все, що сталося.

У традиції різдвяної пори, в людських душах не залишалося місця смутку. Але подібно до завіски, яку просто відсунули в куток, щоб освітити кімнату вдень, він стояв і терпляче чекав, поки опуститься ніч, і завіска повернеться на своє місце. Так буває завжди. Ми так само повернулися додому з церкви, з’їли суп із перцем і бісквітні тістечка, й попили солодкої води, і, як у минулі роки, батько поставив відео з Расом Кімоно у якості новорічної пісні.

Ми з Девідом і Нкем вийшли танцювати разом із моїм братом, котрий, забувши наші невдачі й навіть саму місію, тупав ногами у ритмі стаккато під біт реґґі Раса Кімоно. Мати веселилася й гукала: «Onye no chie, Onye no chie», — а Обембе, мій істинний брат, танцював у світлі ламп. Разом із більшістю людей він того дня так сильно прагнув знайти полегшення в переході, що його смуток провалився під землю, дозволивши йому вийти на благословенну арену. А на ранок, коли місто прилягло поспати, на вулиці повернувся спокій, небо замовкло, церква спорожніла й затихла, риба в річці поснула, бурмотливий вітер ледь шелестів у густій нічній темряві, батька зморило у вітальні, а матір — у її кімнаті, разом із малими, мій брат знову виступив за межі кола світла крізь бічні ворота, і грати опустилися за його спиною. Світанок інфернальною мітлою змів уламки святкування — і мир, який воно принесло, і полегшення, і навіть невдавану любов — мов конфетті, що встелило підлогу наприкінці вечірки.

15

Пуголовок

адія була пуголовком.

Створінням, яке ловили й приносили додому в банці, але котре, незважаючи на нормальну воду, скоро помирало. Батькові сподівання, що ми повиростаємо у великих людей, його мапа мрій, скоро померла, хай там як він її оберігав. Моя надія, що брати завжди будуть поруч, що ми всі понароджуємо дітей і матимемо цілий клан, навіть напувана найбільш живильною водою з усіх, також померла. Як і надія на еміграцію до Канади, коли та впритул наблизилася до того, щоб справдитися.

Та надія прийшла з новим роком, принісши новий настрій і мир, що перекреслював смуток минулого року. Здавалося, що той смуток до нашої домівки вже не повернеться. Батько наново пофарбував машину в блискучий темно-синій колір і часто, навіть безугавно, говорив про те, як оце приїде містер Байо, та про нашу потенційну еміграцію до Канади. Він знову почав називати нас пестливими іменами: матір він кликав Omalicha, «прекрасною»; Девіда — Onye-Eze, «королем»; Нкем — Ннем, за іменем своєї матері. Перед нашими з Обембе іменами він ставив слово «рибалка». Мати набрала втрачену вагу. Тільки мого брата, здавалося, ці зміни ніяк не торкнулися. Його ніщо не цікавило. Жодні новини, байдуже наскільки значні, не могли його звеселити. Його не тішила думка про політ у літаку чи життя в місті, де можна буде кататися на скейтах і велосипедах із дітьми містера Байо. Коли батько вперше згадав про таку можливість, ця новина здалася мені епохальною. Якщо підбирати тваринний еквівалент, то для мене вона була коровою чи слоном, а для мого брата — лише мурахою. І коли ми з ним пізніше пішли до нашої кімнати, він узяв цю мурашку — обіцянку кращого майбутнього — двома пальцями й викинув у вікно, сказавши:

— Я мушу помститися за наших братів.

Але батько намірився твердо. Розбудивши нас уранці 5-го січня — так само, як точнісінько рік тому, коли він оголосив про свій від’їзд до Йоли — він повідомив про те, що їде до Лаґоса, чим викликав у мене відчуття дежа вю. Я чув від когось, що закінчення більшості речей і явищ часто схожі — хай навіть і не дуже сильно — на їхні початки. У нашому випадку було саме так.

— Я просто зараз їду до Лаґоса, — оголосив він. На ньому були його звичайні окуляри, за якими ховалися очі, й сорочка з коротким рукавом і значком Центрального банку Нігерії на нагрудній кишені.

— Я повезу ваші фотографії, щоб подати заяву на проїзні документи. На той час, як повернуся, Байо вже прибуде до Нігерії, і тоді ми всі поїдемо до Лаґоса по ваші канадські візи.

Нам з Обембе за два дні до того поголили голови, і ми пішли з батьком до «нашого фотографа», містера Літла, який тримав лавку «Літлові фотографії». Містер Літл посадив нас на м’які стільці, над якими нависав чималий відріз тканини, за котрою горіла яскрава флуоресцентна лампа. За спинкою стільця висіло біле полотно, що вкривало третину стіни. Він увімкнув осліпливе світло, поклацав пальцями й попросив мого брата сісти рівно.

Тоді батько витягнув дві 50-найрові банкноти й поклав їх на стіл.

— Роби, як треба, — показав він губами. А тоді, повернувшись, як і того дня, коли поїхав до Йоли, він пішов геть.

Після сніданку з кукурудзяних пластівців і смаженої картоплі, носячи воду з криниці до баків, мій брат оголосив, що настав час «вирішальної спроби».

— Підемо його шукати одразу, як мама з малими підуть із дому, — сказав він.

— Куди? — спитав я.

— До річки, — мовив він, не повернувши до мене голови. — Уб’ємо його, як рибу, вудками з гачками.

Я кивнув.

— Я вже двічі відстежував його до річки. Здається, він ходить туди щовечора.

— Хіба? — спитав я.

— Так, — сказав він і кивнув.

У перші кілька днів нового року він не згадував про місію, але хмурився й тримався відсторонено, часто вибираючись із дому, особливо вечорами. Він повертався й писав щось у свій записник, а тоді робив якісь паличкасті замальовки. Я не питав, куди він ходив, і він теж нічого мені не розповідав.

— Я вже довгенько за ним стежу. Він ходить туди щовечора, — сказав мій брат. — Ходить майже щодня і купається, а тоді сидить під манго, де ми його тоді побачили. Якщо ми вб’ємо його там, — він зробив паузу, ніби йому на думку раптом спало щось суперечливе, — то ніхто про це не дізнається.

— Коли нам треба рушати? — пробурмотів я, киваючи.

— Він приходить туди десь на заході сонця.

Пізніше, коли матір з малими пішли собі, а ми лишилися самі, брат вказав на ліжко й мовив:

— У нас там лежать вудки.

Він витяг із-під ліжка довгі прути. То були довгі колючі палиці із серпастими гаками на кінцях. Їх волосінь було настільки вкорочено, що здавалося, ніби гаки приєднані прямо до палиць, від чого в них стало важко впізнати вудки. Я знав, що це мій брат переробив рибальське знаряддя на зброю. Я закляк від цієї думки.

— Я переніс їх сюди після того, як пройшов за ним учора до річки, — сказав він. — Тепер я готовий.

Він, певно, переладнав зброю тоді, коли зникав з очей і не казав мені, куди. Коли таке траплялося, моя душа раптом сповнювалася страху і заливалася темною річкою похмурих видовищ, котра витікала з уяви. Я несамовито шукав брата по всьому дворі, гарячково міркуючи, де він може бути, і одного разу мені в голову прийшла одна вперта думка і засіла там намертво. У відповідь на неї, я побіг до колодязя і глибоко подихав, перш ніж наважитися підняти ляду, але вона випала в мене з руки й грюкнула назад, ніби опираючись. Шум налякав пташку, що сиділа на мандариновому дереві, і вона з гучним криком полетіла геть. Я почекав, поки розвіється пил, що здійнявся з потрісканого бетону, коли ляда з силою гупнула донизу. Тоді знову підняв ляду на криниці й зазирнув усередину. Усе, що я побачив, було сонце, що світило з-позад мене на поверхню води, показуючи дрібний пісочок на дні та пластмасове відерце, що наполовину загрузло у глину. Я дивився уважно, затуляючи очі від сонця, поки не переконався, що брата там немає. Тоді я прикрив криницю, важко дихаючи, бо засмутився через свою похмуру уяву.

Вигляд зброї переконав мене у справжності й відчутності нашої місії, неначе мені щойно сказали про неї вперше. Коли мій брат повертав її під ліжко, я згадав усе, що сказав того ранку батько. Я згадав школу, в яку б ми ходили разом із білими людьми, щоб отримати найкращу західну освіту, про яку батько завжди говорив, ніби то був якийсь шматочок раю, котрий невідомим чином не дався йому самому. Але в Канаді тієї освіти було вдосталь — як листя у лісі. Я хотів туди поїхати і хотів, щоб мій брат поїхав зі мною. А от він і досі говорив про річку, про те, як нам треба засісти на березі й чекати на скаженця, і тоді я вигукнув:

— Ні, Обе!

Це заскочило його зненацька.

— Ні, Обе, не робімо цього. Слухай, ми їдемо до Канади, ми там житимемо, — я продовжував, користуючись його мовчанням і збадьорившись від власної сміливості. — Не робімо цього. Краще поїдьмо туди, ми виростемо й станемо, як той Чак Норріс чи Коммандо, а тоді повернемося й застрелимо його або навіть…

Я замовк посеред фрази, бо він почав хитати головою. І тоді, тільки тоді я побачив лють у його сповнених сльозами очах.

— Що? Що таке? — затинався я.

— Ти дурень! — вигукнув він. — Ти не тямиш, що мелеш. Хочеш утекти, умкнути до Канади? А де Ікенна? Де, я питаю тебе, де Боджа?

Він говорив, а прекрасні канадські вулиці втратили в моїх думках усю чіткість.

— Ти не знаєш, — сказав він. — Але я знаю. Я знаю, де вони зараз. Можеш іти — мені не потрібна твоя допомога. Я сам усе зроблю.

Всі видива дітей на велосипедах одразу зблякли в моїй уяві, і мене захопило раптове й відчайдушне бажання догодити йому.

— Ні, ні, Обе, — сказав я. — Я піду з тобою.

— Не підеш! — закричав він і вискочив за двері.

Тоді я трохи посидів нерухомо, боячись залишатися в кімнаті й злякавшись, що мої померлі брати почули, як я не хочу за них мститися, бо мій брат попереджав мене, що вони можуть почути все, і я пішов на веранду й примостився там.

Мого брата довго не було, і я гадки не мав, куди він ходив. Посидівши трохи на веранді, я перейшов на заднє подвір’я, де на шворці для випраної білизни висіла одна материна барвиста раппа. Зачепившись за низьку гілку, я видерся на мандаринове дерево й усівся там думати про все підряд.

Коли пізніше повернувся Обембе, він подався просто до нашої кімнати. Я зіскочив з дерева, пішов за ним, став навколішки й почав благати, щоб він прийняв мене до себе.

— Хіба ти вже не хочеш їхати до Канади? — спитав він.

— Без тебе — не хочу, — відповів я.

Він трохи постояв нерухомо, а тоді перейшов на інший бік кімнати й мовив:

— Устань.

Я так і зробив.

— Знаєш, мені теж хочеться поїхати до Канади. І саме тому я хочу швидко впоратися з цим і почати збирати речі. Ти ж пам’ятаєш, що батько поїхав робити нам візи?

Я кивнув.

— Зрозумій же, якщо ми поїдемо з Нігерії, не зробивши цього, то не матимемо щастя. Слухай, що я скажу, — мовив він, підійшовши ближче. — Я старший за тебе і знаю набагато більше.

Я кивнув, погоджуючись.

— Тож, чуєш, я й кажу тобі, що як ми подамося до Канади, не зробивши цього, то зненавидимо те життя. Ми не будемо щасливі. Хочеш бути нещасним?

— Ні.

— І я не хочу, — сказав він.

— Ходімо, — переконано мовив я. — Я хочу це зробити.

Але він вагався.

— Правду кажеш?

— Правду, — сказав я, без кінця киваючи головою.

— Гаразд, тоді ходімо.

Уже перевалило за полудень, і на землі скрізь темними фресками повиступали тіні. Мій брат сховав зброю надворі попід вікном, замотавши вудки у стару раппу, щоб їх не помітила мати. Я чекав, поки він сходить до нашого вікна й принесе вудки. Він дав мені ліхтаря, якого теж узяв з собою.

— Це на випадок, якщо доведеться чекати до темряви, — пробурмотів він. — Зараз найкращий час, ми точно застанемо його там.

* * *

Ми вийшли ввечері, як рибалки, котрими колись були, несучи вудки з гачками, замотані у старі раппи. Вигляд горизонту пробудив у мені потужне відчуття дежа вю. Він увесь залився рум’янцем, а над ним висіла червона куля сонця. Йдучи до фургона Абулу, я помітив, що дерев’яний вуличний стовп лежав повалений, навислу над дорогою лампу розбито на друзки, а дроти, що тримали її патрон, розмоталися, і флуоресцентний рефлектор низько звисав на них над землею. Ми обходили місця, де могли зустріти людей, котрі знали нашу історію і котрі б співчутливо і навіть з підозрою дивилися б нам услід, якби ми потрапили їм на очі. Ми планували залягти на скаженця в заростях трави есан, над стежкою, що вела до річки.

Поки ми чекали, мій брат розповів, як раніше бачив над Омі-Алою якихось людей у дивних позах, котрі ніби вклонялися якомусь божеству, і він сподівався, що цього разу їх там не буде. Не встиг він договорити, як ми почули голос Абулу, що радісно наспівував, прямуючи до річки. Навіженець зупинився перед бунгало, де сиділи один проти одного двоє чоловіків, один з яких був голий по пояс, і грали в «Людо». В середині ігрової дошки під прозорою прямокутною пластинкою була закріплена фотографія білої жінки-моделі. Чоловіки кидали кубика й проводили дошкою свої фішки, поки не досягали призових ліній. Абулу став до них навколішки й завзято залопотів і затрусив головою. Сонце саме заходило, і то була пора, коли він зазвичай перетворювався на Абулу надзвичайного: його очі ставали очима якогось духа, а не людини. Він запричитав глухим, схожим на стогін голосом, а двоє чоловіків продовжували гру, ніби не помічали, що він читає свою молитву про них, ніби одного з них не звали містером Кінгслі, а іншого — якимось йорубським прізвищем, що закінчувалося на «ке». Я вловив кінцівку пророцтва: «…коли твоє дитя, містере Кінгслі, сказало, що ладне пожертвувати власну дочку на олтарі грошей. Його застрелять на смерть озброєні бандити, а його кров забризкає скло машини. Володар легіонів, Сівач Зелених Рослин, каже, що він буде…»

Він ще й досі говорив, коли чоловік, якого Абулу назвав містером Кінгслі, скочив на ноги й забіг до бунгало в нападі люті. Він вискочив звідти, махаючи мачете й вивергаючи убивчі прокльони, а тоді погнався за Абулу аж до того місця, де стежка врізалася в зарості есану, і зупинився. Чоловік повернувся до будинку, попереджаючи, що вб’є Абулу, коли той бодай раз іще наблизиться до його будинку.

Ми потихеньку відступили й подалися до річки слідом за Абулу. Я йшов за своїм братом, як дитина, котру тягнуть на місце відбуття тілесного покарання, нажахана батогом, але нездатна піти кудись в інший бік. Обембе ніс замотані вудки, а я — ліхтаря, і спочатку ми йшли повільно, щоб не збудити підозру людей навколо, але щойно діставшись місця, яке Небесна церква затуляла собою від поглядів з вулиці, ми наддали ходи. Навпроти їхніх дверей лежало на животі козеня, поруч з яким розлилася мапою якоїсь країни калюжа жовтої сечі. Одна стара газетна сторінка, вочевидь, принесена вітром, прилипла до дверей, наче афіша, а решта газети лежала розгорнута на землі перед ними.

— Почекаймо тут, — сказав мій брат, відсапуючись.

Ми майже дісталися кінця стежки, що вела до берега. Я бачив, що він теж боявся і що вим’я, з якого ми живилися відвагою, спорожніло і зсохлося, як груди старої. Він сплюнув і човгнув по слині кедом. Я зрозумів, що ми підійшли доволі близько, коли почув з боку річки, як Абулу співав і плескав у долоні.

— Він там, нападаймо зараз, — випалив я, і моє серце знову забилося швидше.

— Ні, — прошепотів брат, хитаючи головою, — треба трохи почекати, щоб пересвідчитися, що ніхто не надійде. А тоді підемо й уб’ємо його.

— Але ж уже темнішає?

— Не хвилюйся, — сказав він, а потім озирнувся й витягнув шию, вдивляючись у далечінь. — Треба тільки подивитися, чи не надійдуть ті двоє чоловіків.

Я помітив, що його голос почав зриватися, як у того, хто недавно плакав. Я уявив, як ми перетворюємося на тих лютих паличкастих чоловічків, яких він малював, — тих безстрашних відчайдухів, які були здатні убити скаженця, — але я боявся, що мені не стане хоробрості бути, як ті вигадані хлопці, котрі уміли порішити божевільного каменюками, ножами й гачкуватими вудилищами. Я поринув у ці думки, а мій брат тим часом розмотав зброю й простягнув мені мою. Вудилища були дуже довгі, вищі за кожного з нас, якщо уперти їх одним кінцем у землю, як це робили зі своїми списами воїни давніх часів. Поки ми чекали, а з річки чулося хаотичне бовтання у воді, плескання в долоні й співи, мій брат зиркав на мене, і я почув несказане: «Готовий?» І щоразу, як я його чув, моє серце завмирало, а тоді продовжувало битися, і я з тривогою чекав братової команди.

— Бене, ти боїшся? — спитав він після того, як уклав до рук вудку з гачком і жбурнув раппу в кущі. — Скажи, боїшся, га?

— Так.

— Чому ти боїшся? Ми от-от помстимося за своїх братів, Ікенну і Боджу, — він витер чоло, впустив свою вудку на трав’яний настил і поклав руку мені на плече.

Він підійшов ближче, й, піднявши свою гачкувату вудку так, що з неї впала раппа, обійняв мене.

— Слухай, не треба боятися, — прошепотів він мені на вухо. — Ми чинимо правильно, і Бог це знає. Ми будемо вільні.

Надто наляканий, аби сказати те, що я справді мав на думці, — що йому треба відступитися й дозволити мені й собі самому повернутися додому, і що я боявся можливих поранень — я пробурмотів свою словесну димову завісу:

— Зробімо все швидко.

Він глянув на мене, і його лице повільно освітилося, наче вогник, що розгоряється в ліхтарі. І в ту пам’ятну мить я розумів, що гніт у тому ліхтарі обережно накручують руки моїх мертвих братів.

— Так і буде! — закричав мій брат у темряву.

Він почекав, а тоді кинувся бігти в бік річки, а я — за ним.

Пізніше, після того як ми дісталися берега, я не міг точно сказати, навіщо ми так голосно кричали, коли налітали на Абулу. Мабуть, через те, що в ту мить, коли я скочив на ноги, моє серце перестало битися, і я хотів знову його розворушити, а може й тому, що мій брат почав шморгати носом, поки ми прямували вперед, наче солдати давніх часів, а може тому, що мій дух летів переді мною, наче м’яч у канаву з багном. Абулу лежав на спині, дивився на небо й голосно співав, коли ми вибралися на берег. За ним простягнулася річка, і її води були мов покривало, зіткане з темряви. Очі навіженого були заплющені, і навіть коли ми кинулися вперед із несамовитими криками, що рвалися з глибини наших душ, він не помітив цього. Джин, який наче раптом заволодів нами в ту мить, вискочив на поверхню моїх думок і роздер усю мою розсудливість на клапті. Ми сліпо штрикали гачками на вудилищах йому в груди, обличчя, в долоню, в голову, в шию і скрізь, куди могли втрапити, а самі кричали й рюмсали. Навіжений оскаженів, отупів, знесамовитів. Він викидав угору руки, щоб загородитися, відбігав, скрикував і голосив. Наші удари продірявили його тіло, пробиваючи криваві дірки й вириваючи шматки м’яса щоразу, як ми смикали нашими гачками. Хоч мої очі лишалися переважно заплющеними, коли я їх на якусь мить розкривав, то бачив, як від його тіла відділяються шматки й звідусіль виступає кров. Його безпомічні крики струсили основи мого єства, але ми вперто й дико, як птахи у клітці, били його своєю злістю, перестрибуючи в тій клітці з жердини на жердину, згори й додолу. Скаженець горлав щось беззмістовне оглушливим голосом, а його тіло скрутила паніка. Ми не переставали бити, смикати, кидатися, кричати, плакати, рюмсати, аж поки ослаблий, скривавлений і заплаканий, мов дитина, Абулу не впав на спину просто у воду, гучно хлюпнувши. Мені колись казали, що коли людина хоче здобути щось, чого наразі не має, то якою б та річ не була верткою, поки людина здатна рухатися, вона врешті-решт досягає своєї мети. Отак було і з нами.

Поки ми дивилися, як його тіло повільно відпливає геть, вивергаючи кров у потемнілі води, наче поранений левіафан, ззаду почулися голоси, що гучно говорили мовою гауса. Ми крутнулися назад і побачили обриси двох чоловіків, що бігли до нас, махаючи ліхтарями. Перш ніж ми встигли переставити ноги, один з них уже став коло мене, схопивши ззаду за штани. Від нього важко й приголомшливо війнуло випивкою. Він повалив мене на землю, говорячи щось поспішливою дріботливою мовою, якої я не розумів. Я побачив, як мій брат біг уздовж дерев, гукаючи мене на ім’я, а другий чоловік спотикався за ним слідом. Мій же тримав мою ліву руку, мов кліщами, і здавалося, що, коли я смикнуся сильніше, вона просто відірветься. Намагаючись виборсатися з його захвату, я схопив вудилище й ударив чоловіка гачком з усією відвагою, на яку спромігся. Він закричав і затупав навколо мене, шаленіючи від болю. Його ліхтар упав на землю й на мить висвітив його чобіт. Я зразу добрав, що це один із тих солдатів, яких ми на днях бачили на річці.

Мене оповило вихором страху. Переляканий, я побіг звідти якнайшвидше, між будинками й стежками у траві, аж поки не наблизився до хирлявого фургона Абулу. Тоді я спинився, упер долоні в коліна й почав набирати ротом життя, повітря, спокій — усе разом. Схилившись чи не до землі, я побачив солдата, що був погнався за моїм братом — тепер він біг назад, до річки. Напівзігнувшись, я кинувся за фургон Абулу, щоб укритися там, а моє серце калатало від страху того, що він міг мене помітити, проходячи повз. Я нерухомо трохи почекав, уявляючи, як він зараз підійде й витягне мене з-за фургона, але що довше я чекав, то більше мене втішала думка, що він не міг мене запримітити, бо навколо фургона не було жодного вуличного ліхтаря, а найближчий із тих, що були, стояв розбитий і зігнутий, а навколо нього вилися мухи, наче стерв’ятники, що збираються над падлом. Потім я проповз через невелику ділянку палого листя між фургоном і яром за нашим двором, а тоді помчав додому.

Знаючи, що матір мала вже зачинити крамницю й повернутися додому, я обрав дорогу через задній двір і свинячий вигін. Далекий місяць освітлював ту ніч так, що дерева стояли страшні — як чудовиська з темними головами з нерозрізненними рисами морд. Коли я наблизився до нашого паркану, повз мене промайнув кажан, і я провів його очима до будинку Іґбафе. Я згадав його діда — єдиного, хто міг бачити, як Боджа падав у колодязь. Він помер у заміському шпиталі ще у вересні. Йому було вісімдесят чотири. Перебираючись через паркан, я почув шепіт. То був Обембе. Він сидів у дворі під стіною й чекав на мене.

— Бене! — голосно прошепотів він, піднімаючись із приступки коло криниці.

— Обе! — погукав я до нього, зіскакуючи з паркану.

— Де твоя вудка? — спитав він, намагаючись віддихатися.

— Я… покинув її там, — прозатинався я.

— Нащо?!

— Вона застрягла в руці того чоловіка.

— Справді?

Я кивнув.

— Той солдат ледь мене не схопив, от я й ударив його нею.

Мені здалося, що брат мене не зрозумів, тож коли він вів мене до помідорної грядки на задньому дворі, я розповів, як усе сталося. Ми познімали заляпані кров’ю сорочки й закинули їх у кущі за парканом, як підкидали в небо повітряних зміїв. Мій брат узяв свою вудку, щоб сховати її за грядками, але коли він увімкнув ліхтаря, я побачив нанизані на гачок намистинки скривавленої плоті Абулу. Він постукав гачком бо стіну, щоб збити їх, а я скрутився під парканом, і мене вирвало на землю.

— Не хвилюйся, — сказав він, а цвіркуни підкреслили його слова. — Усе закінчено.

— Усе закінчено, — повторив чийсь голос у моїх вухах. Я кивнув, а мій брат кинув свою вудку, ступив уперед і обійняв мене.

16

Півні

и з братом були півнями.

Створіннями, які піють і будять людей, оголошуючи про закінчення ночі, як природні годинники, але котрих за їхню службу забивають на поживу людям. Ми стали півнями після того, як убили Абулу, але процес перетворення на півнів насправді почався через кілька секунд після того, як ми зайшли з городу до будинку й побачили там пастора Коллінза з нашої церкви, який прийшов нас навідати і котрий з’являвся ледь не щоразу, коли щось траплялося. Його поранена голова і досі була замотана бинтами.

Він сидів у вітальні в кріслі коло вікна, розкинувши ноги так, що між ними примостилася Нкем, граючись і балакаючи собі без угаву. Побачивши нас, він закричав своїм низьким, розкотистим голосом. У той же час мати, що вже почала непокоїтися й думати, де нас носить, і котра закидала б нас питаннями, якби не присутність пастора, тепер тільки кинула зацікавлений погляд і легенько зітхнула.

— Рибалки! — загукав пастор Коллінз, щойно побачивши нас, і скинув руки в повітря.

— Сер, — хором відгукнулися ми з Обембе. — Доброго вечора, пасторе.

— Ehen, діти мої. Підійдіть та привітайте мене.

Він трохи встав, щоб потиснути нам руки. У нього була звичка тиснути руки всім, з ким він зустрічався, — навіть малим дітям — з певною і незвичною поштивістю й скромністю. Якось Ікенна сказав, що пастор зовсім не плохенький дурник, а скромний лиш тому, що є «заново народженим». Він був на кілька років старший за батька, але нижчий і міцніше збудований.

— Пасторе, коли ви прийшли? — спитав Обембе, блискаючи усмішкою й стаючи поруч із ним. Хоч ми й викинули сорочки на звалище за парканом, від мого брата пахло травою есан, потом і ще чимось. Від його запитання пасторове обличчя посвітлішало.

— Та вже довгенько сиджу, — відповів він. Пастор глянув на годинника, що сповз рукою на зап’ястя. — Прийшов, мабуть, о шостій, або ні, десь за п’ятнадцять шоста.

— Де це ваші сорочки? — здивовано спитала мати.

Я злякався. Ми не спланували оборону і навіть не подумали про неї, а сорочки викинули тільки тому, що їх заляпала кров Абулу, і ми увійшли до будинку в кедах і шортах.

— Це все спека, мамо, — трохи помовчавши, сказав Обембе. — Ми геть змокли від поту.

— А ще, — продовжувала вона, зводячись на ноги й уважно нас оглядаючи, — Бенджаміне, подивися на себе, чого це в тебе вся голова запорошена?

Усі очі звернулися до мене.

— Кажи, де ви були.

— Грали у футбол на полі коло школи, — відповів Обембе.

— Ой лишенько! — скрикнув пастор Коллінз. — Оті вже мені вуличні футболісти!

Девід почав знімати сорочку, чим відволік увагу матері.

— Чого це ти? — поцікавилася мати.

— Спека, спека, мамо. Мені теж жарко, — відповів він.

— Жарко, кажеш?

Він кивнув.

— Бене, увімкни йому вентилятора, — наказала мати, а пастор тільки засміявся. — І бігом ідіть обидва до ванної та добре вмийтеся!

— Ні, ні, дай мені, — закричав Девід. Він похапцем притягнув стільчика, приставив його до стіни, до якої був прикріплений умикач, заліз на стільця й повернув ручку за годинниковою стрілкою. Вентилятор ожив і зашумів.

Девід урятував нас, бо поки всі дивилися на нього, ми з братом вислизнули до своєї кімнати й замкнулися там. Хоч ми й перевдягли шорти навиворіт, щоб приховати плями від крові, я боявся, що мати, котра часто все з’ясовувала, коли ми щось були накоїли, і тут зрозуміла б геть усе, якби ми простояли перед нею на секунду довше.

Електрична лампа, яку ввімкнув мій брат, коли ми ввійшли до кімнати, змусила мене на мить зіщуритися.

— Бене, — сказав він, і його очі знову сповнилися радістю. — Ми це зробили. Ми помстилися за них — за Іке й Боджу.

Він знову захопив мене у теплі обійми, а я поклав голову на його плече й відчув гаряче бажання заплакати.

— Знаєш, що це значить? — сказав він тоді, відсунувшись трохи назад, але тримаючи мене за руки.

— Esan — відплата, — сказав він. — Я багато читав і знаю, що без цього наші брати ніколи б нам не пробачили, і ми ніколи не були б вільними.

Тоді він відвів очі від мене на підлогу. Я перевів очі туди, куди й він, і побачив ззаду на його лівій нозі кров. Я заплющив очі й кивнув, погоджуючись.

Потім ми запхалися удвох до ванної й обмилися з відерця, яке він поставив на куток ванни, час від часу зачерпуючи води великим кухлем і виливаючи на себе, щоб змити намилену піну. Хтось був поклав брусок мила у калюжку води, і воно розчинилося в ній, зменшившись удвічі від початкового розміру. Розважливо використовуючи мило, він спочатку натер ним волосся, а тоді, зливаючи воду на голову, обмив себе руками, розтираючи мильні патьоки по тілу. Безперестанку всміхаючись, він загорнувся у великого рушника, який ми з ним ділили. Коли я змінив його у ванні, в мене трусилися руки. Крилаті комахи, котрі набилися всередину через дірку в сітці, що висіла за жалюзі ванного віконця, аби витися навколо лампи, повзали по стінах ванної, а ті, котрі вже втратили крила, лежали в плафоні комашиною липкою масою. Щоб стримати свої буйні думки, я спробував зосередити увагу на комахах, але не зміг. Мене оповило відчуття якогось кошмарного страху, і коли я спробував облитися водою, пластиковий кухоль випав з моєї руки й тріснув.

— Ох, Бене, Бене, — сказав Обембе, ступаючи до мене. Він вирівняв мої плечі своїми руками: — Бене, глянь мені в очі, — сказав він.

Я не зміг, тож він підніс руки до моєї голови й підняв її, щоб мій погляд зустрівся з його.

— Ти боїшся? — спитав він.

Я кивнув.

— Чому, Бене, чому? Ati gba esan — Ми здобули розплату. Чому ж, чому, рибалко Бен, ти боїшся?

— Солдати, — спромігся вимовити я. — Я боюся їх.

— Чому, що вони можуть зробити?

— Я боюся, що солдати прийдуть і вб’ють нас — усіх нас.

— Ш-ш-ш, не кричи так, — сказав він. Я й не розумів, що говорив у повний голос. — Слухай, Бене, солдати нас не вб’ють. Вони нас не знають, тож і не вб’ють. Навіть не думай такого. Вони не знають ані де ми, ані хто ми. Вони ж не бачили, як ти сюди прийшов, хіба не так?

Я похитав головою.

— То чого ж ти боїшся? Нема чого страшитися. Слухай, дні всихають, як їжа, як риба, як мертві тіла. Ця ніч теж усохне, і ти все забудеш. Чуєш, ти все забудеш. З нами, — він розмашисто похитав головою, — нічого не трапиться. Ніхто нас не зачепить. Завтра повернеться батько й повезе нас до містера Байо, а тоді ми полетимо до Канади.

Він потрусив мною, щоб видобути який-небудь знак згоди, і я вірив — на той час — що він легко дізнавався, коли йому вже вдалося переконати мене і повністю перевернути мої уявлення й жалюгідні крихти знання так само легко, як людина перевертає чашку. І бували часи, коли мені було потрібно, щоб він це зробив, коли я несамовито жадав його слова мудрості, яке часто зворушувало мене.

— Ти ж це розумієш? — питав тоді він, термосячи мене.

— Скажи, — мовив я, — а що буде з татом і мамою — солдати їх теж не зачеплять?

— Ні, не зачеплять, — сказав він, стукаючи лівим кулаком об праву долоню. — З ними все буде гаразд, і вони часто приїздитимуть до Канади нас навідати.

Я кивнув і трохи помовчав, перш ніж наступне питання тигром вискочило з клітки моїх думок:

— А скажи, — тихо спитав я, — а що… що буде з тобою, Обе?

— Зі мною? — спитав він. — Зі мною? — він витер чоло рукою й похитав головою. — Бене, я ж сказав тобі, я ж сказав. Зі мною. Все. Буде. Гаразд. З тобою. Все. Буде. Гаразд. З татом. Гаразд. З мамою. Гаразд. З усіма. І з усім.

Я кивнув. Я бачив, як його дратували мої питання.

Він узяв меншого кухля з великого чорного бака й почав мене обливати. Бак нагадав мені про те, як Боджа, після того, як його душа була врятована на євангелічному з’їзді Райнхарда Боннке, переконав нас, що нам треба охреститися, інакше ми потрапимо до пекла. А тоді, одного за одним, він улестив нас, щоб ми покаялися, і охрестив у тому баку. Мені тоді було шість, а Обембе вісім, і нам обом довелося ставати на порожні банки з-під «пепсі», щоб дістати головами до води. Боджа одну за одною занурював наші голови, поки ми не починали кашляти. Тоді він витягав нас із води, обіймав нас із радісним обличчям і проголошував вільними.

* * *

Ми вже вдягалися, коли мати погукала, щоб ми поквапилися, бо пастор Коллінз хотів помолитися з нами, перш ніж піти. Пізніше, коли пастор попросив нас із братом стати на коліна, Девід наполіг на тому, щоб приєднатися до нас.

— Ні! Устань! — гаркнула мати, але Девід скривив обличчя і наготувався заплакати. — От заплач мені, от спробуй лишень, і я тебе відшмагаю.

— Ох, Пауліно, ні, — засміявся пастор. — Дейве, будь ласка, не хвилюйся, ти станеш на коліна, коли я закінчу з ними.

Девід погодився. Поклавши долоні нам на голови, пастор почав молитву, зрідка бризкаючи слиною нам на тім’я. Я відчував її на шкірі голови, поки він з глибини душі промовляв молитву про те, що Бог мусить захистити нас від лихого. Десь усередині молитви він заговорив про Божі обіцянки, дані Своїм дітям, ніби перейшов до пастирського напуття. Договоривши про це, він ще попросив для нас «нашої частки» любові Божої. Тоді він попросив Божої милості для нашої родини: «Прошу, о небесний Отче, допоможи цим дітям рушити далі після трагічних подій минулого року. Поможи їм успішно звершити мандрівку за океан і благослови їх обох. Зроби так, щоб посадовці канадського посольства видали їм візи, о Боже, адже Ти можеш усе. Ти можеш усе». Мати раз-по-раз вставляла голосний «амінь» — а за нею тут-таки повторювали Нкем і Девід, і, трохи глухішими голосами, ми з братом. Вона приєдналася до пастора, котрий раптом перейшов на спів, пересипаючи пісню шиканням і цмоканням.

Він-бо здатен/з надлишком здатен/врятувати/й зберегти/

Він-бо здатен/з надлишком здатен/врятувати тих/

хто вірує в Нього.

За третім повторенням цієї ж пісні пастор повернувся до молитов, цього разу ще більш запальних. Він заглибився у перелік документів, необхідних для візи, у потрібні кошти, а тоді перейшов до батька. Потім він помолився за матір: «Ти ж знаєш, о Боже, як сильно ця жінка страждала, як вона побивалася за своїми дітьми. Тобі ж бо відомо геть усе, о Господи».

Коли материні здавлені ридання почали перебивати його молитви, пастор підвищив голос:

— Утри її сльози, о Боже, — а тоді продовжив мовою іґбо: — Утри її сльози, Ісусе. Зціли її душу навіки. Нехай вона більше не матиме приводу плакати через своїх дітей.

Після цих палких прохань він багато разів подякував Богові за те, що той відповідає на молитви, а тоді, попросивши у нас «громовитий амінь», він закінчив молитву.

Ми всі подякували й знову потиснули йому руку. Мати взяла Нкем і пішла проводжати пастора до воріт.

* * *

Я збадьорився після молитви, і тягар, що я його приніс на собі додому, трохи припіднявся з моїх плечей. Мабуть, мені допомогли слова Обембе або молитва — я не знав напевне, але відчував, як щось допомагає моєму духу вибратися з провалля. Девід повідомив, що на кухні на нас чекають «наші боби», тож ми з братом сиділи за їжею, коли мати, яка пішла провести пастора, повернулася, наспівуючи й пританцьовуючи.

— Господь мій нарешті знищив моїх ворогів, — проспівала вона, здійнявши руки догори. — Chineke na’ eme nma, ime la eke le diri gi…

— Мамо, що таке, що трапилося? — спитав мій брат, але вона не звернула на нього уваги й знову заспівала, поки ми нетерпляче чекали, аби дізнатися, що сталося. Вона проспівала ще одну пісню, не зводячи очей зі стелі, а тоді звернула повний сліз погляд на нас і сказала: — Abulu, Onye Ojo a wungo — лихий Абулу помер.

Моя ложка полетіла вниз, наче її вибили мені з руки, і розтовчені боби розлетілися по підлозі, але мати ніби не помітила цього. Вона переказала нам те, що почула: «якісь хлопці» вбили скаженого Абулу. Провівши пастора й повертаючись назад, вона побачилася з сусідкою, котра колись помітила тіло Боджі в криниці. Екзальтована жінка прямувала до нашого будинку, щоб розповісти матері цю новину.

— Кажуть, що Абулу вбили коло Омі-Али, — сказала мати, затягуючи раппу в талії, бо та трохи ослабла, коли Нкем потягнула матір за ногу. — Бачите, це Господь мій захищав вас, коли ви щодня ходили туди рибалити. Хоч з того й вийшла велика шкода, але ніхто з вас там не постраждав. Та річка — то місце зла і жаху. Уявляєте, як там лежить тіло того лихого? — спитала вона, вказавши на двері. — Бачите, мій chi живий і нарешті помстився за мене. Абулу вжалив моїх дітей своїм язиком, але тепер той язик зогниє в його роті.

Мати продовжила святкувати, а ми з Обембе намагалися зрозуміти, що накликали на себе, але не могли, бо коли людина дивиться в майбутнє, то не бачить нічого — це як дивитися комусь у вухо. Я ледве міг повірити, що звістка про наше діяння під покровом темряви розлетілася так широко — ми з Обембе такого не чекали. Ми хотіли вбити скаженця й кинути його помирати на березі річки, щоб його знайшли аж коли він почав би розкладатися — як Боджу.

Після вечері ми з братом мовчки повернулися до своєї кімнати, а мою голову сповнювали картини останніх хвилин життя Абулу. Я думав про дивну силу, що заволоділа мною в той час, бо мої руки рухалися з такою точністю й такою виваженістю, що кожен удар глибоко врізався в тіло божевільного. Я думав про його тіло на річці й про рибу, що зібралася навколо нього, коли мій брат, що теж не міг заснути, але не знав, що я не сплю, раптом вибухнув сльозами.

— Я не знав… я зробив це для вас, ми з Беном, ми зробили це для вас, для вас обох, — ридав він. — Мені шкода, мамо і тату. Мені шкода, ми зробили це, щоб ви більше не страждали, але… — Наступні слова я вже не чув, бо їх заглушило повінню спазматичних ридань.

Я тихцем спостерігав за ним, і мене мучив страх перед майбутнім, котре, як мені здавалося, було ближче, ніж ми могли собі уявити — майбутнім, яке мало настати наступного дня. Тоді я почав тихенько, нечутно шепотіти молитву, щоб той день не прийшов, щоб кістки в його ногах зламалися.

* * *

Я не знаю, коли заснув, але мене розбудив далекий голос муедзина, що закликав вірних до молитви. Бігла остання година перед світанком, і крізь вікно, яке брат залишив відчиненим, до кімнати проливалося перше світло. Я не знав, чи поспав він бодай трохи, а чи ні, але він сидів за письмовим столом і читав книжку з пожовтілими й загнутими сторінками. Я знав, що то книжка про німця, котрий пройшов пішки від Сибіру до Німеччини, але забув її назву. Обембе був оголений до пояса, і його шкіра туго обтягувала ключиці. Він втратив чимало ваги за кілька тижнів обдумування й планування нашої тепер вже завершеної місії.

— Обе! — погукав я його. Він цього не чекав. Швидко ставши на ноги, він підійшов до ліжка.

— Тобі страшно? — спитав він.

— Ні, — спочатку мовив я, але тоді додав: — Але я все одно боюся, що ті солдати можуть нас знайти.

— Ні, ні, не можуть, — сказав він, хитаючи головою. — Але нам краще нікуди не виходити, поки не приїде батько, і містер Байо не забере нас до Канади. Не хвилюйся, ми покинемо цю країну і решту цього буття далеко позаду.

— А коли вони приїдуть?

— Сьогодні, — сказав він. — Батько приїде сьогодні, а до Канади ми поїдемо наступного тижня. Мабуть.

Я кивнув.

— Слухай, я хочу, щоб ти не боявся, — повторив він.

Мій замислений брат дивився вперед порожніми очима, а тоді, зібравшись із думками й подумавши, що міг мене цим стривожити, сказав:

— Хочеш, я розкажу тобі історію?

Я відповів, що хочу. Він знову замовк на хвилинку. Його губи наче рухалися, але не вимовляли жодних слів. А тоді, закликавши себе до порядку, він повів оповідь про Клеменса Фореля, котрий утік з радянського полону в Сибіру й помандрував до Німеччини. Обембе ще не закінчив розповідати, коли ми почули гучні крики десь неподалік. Ми знали, що це десь зібрався натовп. Мій брат урвав розповідь і прикипів своїми очима до моїх. Ми разом пішли до вітальні, де мати збиралася до крамниці й одягала Нкем. Була середина ранку, десь дев’ята година, і в кімнаті пахло смаженею. На столі стояла тарілка з недоїденими смаженими яйцями, в яких лежала виделка, а коло неї лежав шматок смаженого ямсу.

Ми посідали в крісла біля неї, і Обембе спитав, що це за гамір.

— Абулу, — сказала вона, міняючи Нкем підгузка. — Його тіло перевозять вантажівкою, а ще кажуть, що солдати шукатимуть хлопців, котрі його вбили. Не розумію цих людей, — сказала вона англійською. — Хіба не можна вбити непотрібну людину? Чого ж не можна, щоб якісь хлопці його вбили? Що, як він нагнав на них сильного страху, сказавши, що на них чигає якесь лихо? Чого ж їх винуватити? Ще кажуть, що ті хлопці напали й на солдатів.

— І тепер солдати хочуть їх убити? — спитав я.

Мати глянула на мене, і очі видали її подив.

— Я не знаю, чи хочуть вони їх убити, — вона знизала плечима. — Хай там як, вам краще не виходити, поки все це не вщухне. Ви ж знаєте, що й без того певним чином пов’язані з тим скаженцем, тож я не хочу, щоб ви стали свідками ще й цього. Ніхто з вас більше не матиме жодних справ з тим створінням, живим чи мертвим.

Мій брат сказав: «Так, мамо», — і я надламаним голосом повторив за ним. Тоді мати, а за нею і Девід, що повторив кожне слово її наказу, попросила, щоб ми вийшли й замкнули ворота й двері, коли вона піде на роботу. Я підвівся, щоб іти до хвіртки.

— Дивіться ж тільки впустіть Еме, коли він повернеться, — сказала вона. — Він приїде десь ополудні.

Я кивнув і поспіхом замкнув за ними ворота, боячись, що хтось може побачити мене з вулиці.

Мій брат кинувся на мене, коли я повернувся до будинку, й гупнув мною об двері, ледь не вибивши з мене серце.

— Нащо ти спитав таке у мами, га? Чи ти дурний? Хочеш, щоб вона знову занедужала? Хочеш знову зламати нас?

Я кричав «Ні!» на кожне питання й хитав головою.

— Слухай, — важко дихаючи, сказав він. — Не можна, щоб вони дізналися. Чув?

Я кивнув, опустивши змоклі очі до підлоги. Тоді йому начебто стало мене шкода. Він пом’якшав й поклав руку мені на плече, як завжди.

— Слухай, Бене, я не хотів робити тобі боляче, — сказав він. — Пробач мені.

Я кивнув.

— Не хвилюйся, якщо солдати прийдуть сюди, ми їм не відчинимо. Вони подумають, що нікого немає вдома і підуть собі геть. Ми тут у безпеці.

Він засунув усі завіски й позамикав двері, а тоді пішов до нині порожньої кімнати Ікенни та Боджі. Я подався за ним, і ми присіли на куплений батьком матрац на ліжку — єдиний предмет у кімнаті. Хоч вона й стояла порожня, але знаки колишньої присутності моїх братів були в кімнаті скрізь, як незмивні плями. Я бачив яскравішу частину стіни, звідки був зірваний календар М.К.О., і численні графіті й портрети паличкастих чоловічків. Тоді я глянув на стелю й побачив, що вона затягнута павутинням із численними павуками — знак того, скільки часу минуло від їхньої смерті.

Я стежив за силуетом гекона, що ліз угору прозорою завіскою, на яку світило сонце, а мій брат просто сидів і мовчав, наче мертвий, коли ми почули, як хтось лунко загупав у ворота. Мій брат гарячково потягнув мене за собою під ліжко, і ми закотилися до того темного сховку, а гупання не вщухало, і його супроводжували крики «Відчиніть ворота! Хто вдома є, відчиніть ворота!» Обембе стягнув простирадло так, що воно повисло до підлоги, прикриваючи нас. Я випадково підіпхнув до себе порожню бляшанку без кришки — її затягнуло легкою плівкою павутиння, що прикривало внутрішній чорний, мов смола, бік бляшанки. Певно, то була одна з тих бляшанок, які ми набрали для того, щоб тримати у них рибу й пуголовків, і вона якось уникнула батькової уваги, коли він виносив усе з кімнати.

Калатання у ворота припинилося скоро після того, як ми залізли під ліжко, але ми не рухалися, лежачи в темряві й затамувавши подих. У мене в голові гупало.

— Вони пішли, — сказав я братові трохи згодом.

— Так, — відповів він. — Але краще посидіти тут і переконатися, що вони не повернуться. Що як вони перелізуть через паркан чи… — Він не продовжив, а його погляд спорожнів, ніби він почув щось підозріле. Тоді він сказав: — Зачекаймо тут.

Ми залишалися там, і я стримував нестерпне бажання спорожнити міхура. Я не хотів давати братові жодного приводу боятися чи засмучуватися.

* * *

Удруге хтось постукав у ворота десь через годину після першого разу. Цього разу стукали обережно, а за тим пролунав знайомий голос батька, що кликав нас по іменах, питаючи, чи ми вдома. Ми виповзли з-під ліжка й почали обтрушувати себе й свій одяг від пилу.

— Біжи, біжи, впусти його, — сказав мій брат, а сам кинувся до ванної вмити очі.

Коли я відчинив ворота, батько осяяв мене усмішкою. На ньому була кепка й окуляри.

— Чи ви вдвох поснули? — спитав він.

— Так, тату, — сказав я.

— Ох, сили небесні! Мої хлопці стали ледачими чоловіками. Ну, це скоро зміниться, — говорив він, заходячи до будинку. — А чого це ви заперлися, коли сидите вдома?

— Сьогодні сталося пограбування, — сказав я.

— Як, серед ясного дня?

— Так, тату.

Він зайшов до вітальні, поставив дипломат на крісло і заговорив до мого брата, що стояв за стільцями, а сам заходився роззуватися. Заходячи всередину, я почув, як мій брат спитав:

— Як твоя подорож?

— Чудово, просто чудово, — відповів усміхнений батько. Я дуже давно не бачив його таким. — Бен сказав, що сьогодні когось пограбували?

Брат глянув на мене, а тоді кивнув головою.

— Ого, — сказав батько. — Хай там як, у мене для вас обох, сини мої, хороші новини, але спочатку скажіть, чи не залишила ваша мати у домі якої-небудь їжі?

— Вона сьогодні вранці насмажила ямсу, здається, там ще залишилося…

— Вона насипала тобі в твою тарілку, — сказав мій брат, закінчивши почате мною.

Коли я говорив, мій голос захитався, бо я почув сирену, що завивала десь на нашій вулиці, і мене накрила нова хвиля страху перед солдатами. Батько помітив це. Він водив очима від мого обличчя до братового, вишукуючи того, про що не знав.

— У вас двох усе добре?

— Ми згадали Іке й Боджу, — сказав мій брат і вибухнув плачем.

Батько якусь хвильку просто дивився на стіну, а тоді підняв очі й сказав:

— Слухайте, я хочу, щоб відтепер ви залишили все те в минулому. Саме для того я й роблю оце все — позичаю, бігаю туди й сюди, роблю все — для того, щоб ви потрапили до нового середовища, де ви не бачитимете нічого, що могло б нагадати вам про них. Гляньте на свою матір, на те, що з нею сталося. — Він вказав пальцем на порожню стіну, ніби матір стояла там. — Ця жінка немало натерпілася. А чому? Через любов до своїх дітей. Тобто, любов до вас — до всіх вас.

Батько швидко захитав головою.

— Так от, тепер я кажу вам обом, щоб надалі, перш ніж зробити що-небудь — будь-що, — подумайте спочатку про неї, про те, що може статися з нею — і тоді й тільки тоді вирішуйте, робити чи ні. Я навіть не прошу подумати про мене — подумайте про неї. Чули?

Ми закивали.

— Добре, а тепер принесіть мені хтось їжі — я їстиму, навіть якщо воно холодне.

Я пішов на кухню, і в моїх вухах продовжували лунати його слова. Я приніс тарілку з їжею — смаженими ямсом і яйцями — разом з виделкою. На його обличчя повернулася широка усмішка, і за їжею він розповів, як дістав нам проїзні документи в міграційній службі в Лаґосі. Він ще навіть і близько не почав розуміти, що його корабель потонув, що справа його життя — його мапа скарбів (Ікенна = пілот, Боджа = юрист, Обембе = лікар, я = професор) — зникла навіки.

Він витяг тістечка в яскравих обгортках і кинув по два кожному з нас.

— А знаєте, що ще? — сказав він, продовжуючи ритися в своїй валізі. — Байо вже в Нігерії. Я вчора дзвонив Атінуке й говорив з ним. Він приїде наступного тижня і відвезе вас до Лаґоса по візи.

Наступного тижня.

Ці слова знову так наблизили перспективу Канади, що мене це зламало. Той час, про який говорив батько, — «наступний тиждень» — здавався надто віддаленим. Як же я хотів, щоб ми могли протриматися стільки. Я думав, що ми зможемо зібрати речі й поїхати до Ібадана, зупинитися у містера Байо, а коли візи будуть готові — поїхати за ними звідти. В Ібадані нас би ніхто не вистежив. Мені кортіло запропонувати це батькові, але я боявся того, як це сприйме Обембе. Пізніше, коли батько попоїв і заснув, я поділився ідеєю з братом.

— Ми так видамо себе, — відповів він, не піднімаючи очей від книжки, яку читав.

Я з усіх сил шукав на це відповіді, але не знаходив.

Він похитав головою.

— Слухай, Бене, не гарячкуй. Не треба. Не хвилюйся, я дещо придумав.

Коли того вечора мати повернулася додому й розповіла батькові про пошуки й про те, як вона почула на вулицях, що Абулу вбили рибальськими гачками, батько здивувався, що ми не згадали про це ані словом.

— Я подумав, що пограбування важливіше, — сказав я.

— Вони приходили? — спитав батько, твердо дивлячись із-під окулярів.

— Ні, — відповів мій брат. — Поки Бен дрімав, я майже весь час не спав, і не чув нічого, аж поки ти не прийшов.

Батько кивнув.

— Можливо, він намагався напророчити щось тим дітям, і вони кинулися на нього, боячись, що його слова можуть справдитися, — сказав він. — Шкода, що тим чоловіком володів такий дух.

— Таке могло трапитися, — погодилася мати.

Наші батьки провели решту вечора за розмовою про Канаду. Батько переповів свої клопоти матері з такою ж мірою радості, як і нам, а мені саме страшно заболіла голова, і на той час, коли я подався спати — раніше за всіх, — я почувався таким недужим, що боявся, що можу померти. Прагнення перебратися до Канади тоді вже стало таким сильним, що я хотів зробити це будь-що, нехай навіть і без Обембе. Так продовжувалося до пізнього вечора, після того, як батько задрімав у кріслі, а в нього в горлі забулькали хропаки. Тоді спокій і впевненість утекли геть, а пронизливий страх сповнив мою душу холодом. Я почав боятися, що щось таке, чого я поки не бачив, але вже міг вловити нюхом — відчути його наближення — прийде ще до наступного тижня. Я скочив з ліжка й постукав по плечі свого брата, що укрився раппою. Я бачив, що він не спав.

— Обе, ми мусимо розповісти про те, що зробили, аби батько відвіз нас — щоб ми втекли — до Ібадана, до містера Байо. Щоб ми змогли поїхати до Канади наступного тижня.

Я випалив ці слова, ніби протарабанив завченого вірша. Мій брат вибрався з-під раппи й сів.

— Наступного тижня, — пробурмотів я, переводячи подих.

Але мій брат не відповів. Він глянув на мене так, що здалося, ніби він мене не бачив. Тоді він повернувся під раппу й зник з очей.

* * *

Мабуть, стояла глупа ніч, коли, я, захеканий і вкритий потом, з болем в голові, почув його «Бене, прокинься, прокинься», і відчув руку, що трусила мене.

— Обе, — видихнув я.

Але коли розплющив очі, мені кілька митей не було його видно. Тоді я побачив, як він викидає одяг із шафи, пакує речі до сумки й метається туди-сюди.

— Ну ж бо, вставай, треба тікати цієї ж ночі, — сказав він і поманив рукою.

— Як, тікати з дому?

— Так. Просто зараз. — Він перестав збиратися й пошепки закричав мені: — Слухай, я усвідомив усі можливості — солдати таки можуть нас знайти. Я натрапив на старого священика тієї церкви, коли тікав від солдата, і той упізнав мене. Я ледь не збив його з ніг.

Мій брат побачив той жах, що сповнив мої очі, коли я почув таке зізнання. Чому ж, спитав його я, він не розповів мені цього раніше?

— Я боюся, що він розкаже їм, що то були ми. Тож давай хутчіш тікати. Вони можуть прийти хоч цієї ж ночі, і вони можуть нас упізнати. Я не спав і всю ніч чув на вулиці якийсь галас. Якщо вони й не прийдуть зараз, то точно з’являться тут вранці чи ще коли. Якщо вони нас ізнайдуть, ми сядемо до в’язниці.

— То що нам робити?

— Треба тікати. Тікати — це єдиний шлях. Єдиний спосіб захистити себе й батьків — захистити маму.

— Куди ми підемо?

— Куди завгодно, — сказав він, починаючи плакати. — Слухай, хіба ти не зрозумів, що вранці вони нас знайдуть?

Я хотів сказати щось, але не знайшов слів. Він повернувся до мене спиною й розстебнув сумку.

— Може, почнеш ворушитися? — спитав він, знову глянувши на мене й побачивши, що я не зрушив з місця.

— Ні, — сказав я. — Куди ми підемо?

— Щойно посвітлішає, нас почнуть шукати. — Його голос зірвався. — І знайдуть. — Він замовк, присів на край ліжка менш ніж на секунду й знову підвівся. — Вони знайдуть нас. — Він похмуро похитав головою.

— Але я боюся, Обе. Не треба було його вбивати.

— Не кажи такого. Він убив наших братів. Він заслуговував на смерть.

— Батько знайде нам адвоката, ми не мусимо тікати, Обе, — сказав я порожнім голосом, а ридання заглушили мої слова. — Не тікаймо.

— Слухай, не будь дурним. Солдати ж нас уб’ють! Ми поранили одного з них, і вони розстріляють нас, як того заколотника Ґідеона Оркара, хіба ж ти не розумієш? — він зробив паузу, щоб слова дійшли до мене. — Уяви, що трапиться з мамою. Це ж військовий режим, це солдати Абачі. Подамося куди-небудь, може, до нашого села, а звідти напишемо сюди. Можна домовитися про зустріч, а тоді нас відвезуть до Ібадана, а потім — до Канади.

Останні слова тимчасово загатили потік моїх сліз.

— Добре, — вимовив я.

— Тоді збирайся, бігом, бігом.

Він почекав, поки я складу свої речі до сумки.

— Хутчіш, хутчіш, я чую материн голос, це вона молиться. Вона може зайти й до нас.

Він приставив вухо до дверей, щоб вловити бодай який- небудь звук, а я тим часом напхав одягу в один рюкзак і взуття — в інший. А тоді, перш, ніж я зрозумів, що діється, він вискочив з вікна разом зі своєю торбою й взуттям, і став лиш обрисом, руки якого я ледве міг роздивитися.

— Кидай своє! — прошепотів він знизу.

Я кинув свій рюкзак, вискочив слідом за ним і впав. Мій брат підняв мене за руку, і ми подалися через дорогу, що вела до церкви, проминаючи занурені в глибокий сон будинки. Лампи на верандах будинків і нечисленні вуличні ліхтарі тьмяно освітлювали ту ніч. Мій брат чекав на мене, тоді біг і знову чекав, шепочучи «ходи» й «бігом» щоразу, як зупинявся. Ми бігли, і мій страх наростав. Дивні видіння перешкоджали моєму рухові, а з могил забуття повставали різні спогади. Я раз-по-раз озирався на наш будинок, допоки ще міг його роздивитися. Позаду нас місячне сяйво проникало крізь нічне повітря й забарвлювало дорогу, якою ми пробігли, і решту міста сірою поволокою. Звідкись долинав звук чийогось співу, підтриманий барабаном і дзвониками, і він легко перекривав навіть той далекий галас, про який раніше казав Обембе.

Ми подолали чимало шляху, хоч ледве бачили щось у темряві, — гадаю, ми вже добігли до центра свого району, коли батькові слова: «Надалі, перш ніж зробити що-небудь — будь-що — подумайте спочатку про неї, про те, що може статися з нею, — і тоді й тільки тоді вирішуйте, робити чи ні», — увігналися мені в думки й уклинилися палицею в моє колесо. Я втратив рівновагу, як вагон, що злітає з рейок, мої зуби заскреготіли, і я опинився на землі.

— Що з тобою? — спитав він, розвертаючись до мене.

— Я хочу назад, — сказав я.

— Що? Бенджаміне, чи ти здурів?

— Я хочу назад.

Коли він підійшов до мене, я злякався, що він поволочить мене вперед, і закричав:

— Ні, ні, не підходь, не підходь! Просто дозволь мені повернутися!

Він знову рушив уперед, але я скочив на ноги й відстрибнув геть. Я позбивав собі коліна, і знав, що з них потекла кров.

— Стривай! Стривай! — закричав він.

Я зупинився.

— Я не зачеплю тебе, — сказав він, піднімаючи руки, ніби здаючись.

Він розстебнув лямки рюкзака, поклав його на землю й пішов до мене. Він нібито обійняв мене, але щойно його руки обхопили мою шию, він спробував потягти мене вперед, та я засунув ногу між його, як вправно вмів робити Боджа, і зачепив їх. Ми обидва простягнулися на землі. Поки ми боролися, він продовжував наполягати, що нам треба тікати разом, а я благав його дозволити мені повернутися до батьків, бо не хотів, щоб вони втратили нас обох. Врешті я зміг виборсатися, хоч і в роздертій сорочці.

— Бене! — крикнув він, коли я відбіг від нього на якусь відстань.

В ту мить я вже невпинно плакав. Обембе дивився на мене, відкривши рота. Тепер він зрозумів, що я твердо намірився повернутися, бо мій брат розумів усе.

— Якщо ти не підеш зі мною, то скажи їм тоді… — мовив він тремтячим голосом. — Скажи мамі й тату, що я… втік.

Він ледве міг говорити, бо його серце розпирало від горя.

— Розкажи їм, що ми — ти і я — зробили це заради них.

За мить я знову стояв коло нього — вчепившись і притулившись до його тіла. Він притис мене до себе й поклав долоню мені на потилицю, до випнутої частини мого черепа. Обембе довго ридав у мене на плечі, а тоді відчепився від мене й пішов геть, не розвертаючись до мене спиною. Він відійшов на чималу відстань, а тоді зупинився й закричав: «Я тобі писатиму!»

І темрява поглинула його. Я кинувся вперед і заверещав:

— Не треба, Обе, не йди, не кидай мене! — але на тому місці вже не було нічого, крім темряви, — ані сліду мого брата. — Обе! — гукав я, стрімголов біжучи вперед, але він не зупинявся, він ніби не чув мене. Я перечепився, впав і знову звівся на ноги. — Обе! — загукав я на свого брата ще відчайдушніше, добігши до дороги. Ліворуч, праворуч, попереду, позаду — ніде не було видно ані сліду. Ані звуку. Нікого. Він зник.

Я опустився на землю й заголосив із новою силою.

17

Метелик

Бенджамін, був метеликом.

Тендітним крилатим створінням, що купається у світлі, але скоро втрачає крила й падає на землю. Коли мої брати, Ікенна і Боджа, померли, я відчув, що з-над моєї голови зірвали захисний навіс, який завжди прикривав мене, але коли втік Обембе, я упав з висоти, наче метелик, якому в польоті відірвалися крила, і який перетворився на істоту, що більше не може літати, а здатна тільки повзати.

До того часу я ніколи не жив без братів. Я ріс, дивлячись на них, і просто робив усе, як вони, жив життям, що було версією їхнього раннього життя. Я ніколи й нічого не робив без них — особливо без Обембе, котрий, увібравши чимало мудрості двох старших братів і надистилювавши ширшого знання з книжок, зробив мене абсолютно залежним від себе. Я жив із ними й так сильно на них покладався, що в моїй голові жодна думка не могла повністю сформуватися, не пробігши спершу через їхні голови. І навіть після смерті Ікенни й Боджі я жив далі, ніби нічого не сталося, бо Обембе прикрив собою їхню відсутність, пропонуючи відповіді на всі мої питання. Але тепер не стало і його, і я лишився самотньо стояти коло порогу дверей, крізь які до дрожі боявся ступити. Не сказати б, що я боявся жити сам, просто я не знав, як це робити, й не готувався до цього.

Коли я повернувся, наша кімната стояла мертва, порожня й темна. Я ліг на підлогу й плакав, поки мій брат тікав із рюкзаком на спині й невеликою сумкою у клітинку в руці. Темрява над Акуре поволі розсіювалася, а він біг далі, хекаючи й пітніючи. Він мусив бігти, можливо, пришпорений назвою книжки Клеменса Фореля — «Так далеко, куди занесуть мене ноги». Певно, він ступав тихою темною вулицею, поки не досягнув її кінця. Там він міг ненадовго зупинитися на розвилці доріг, на хвильку нездатний вирішити, куди податися. Але, як і Форель, він, певно, піддався страхові бути впійманим, і той страх мусив підживити й розкрутити його думки, наче турбіну, що викидає назовні ідеї. Певно, біжучи, він багато разів перечіпався чи й падав у вибоїни, або заплутувався ногами у палому листі. Може, десь дорогою він виснажився й захотів напитися води. Він, певно, увесь просяк потом і вкрився брудом, але біг далі, несучи в серці чорний прапор страху, з якого частина була страхом того, що стане зі мною, його братом, разом з яким він спробував загасити пожежу, що охопила нашу оселю. І та пожежа у відповідь пригрозила поглинути й нас.

Певно, мій брат ще й досі біг, коли на обрії посвітлішало, а наша вулиця прокинулася від голосів, гучних криків і пострілів, ніби на неї вдерлася ворожа армія. Голоси відгавкували команди й завивали, приклади били у двері, ноги тупали по землі з дикою силою, а руки розмахували зброєю й нагайками. Вони зібралися в одне ціле — півдюжини солдатів — і загрюкали в наші ворота. А коли батько відчинив їх, вони відіпхнули його геть і загавкали, як поранені собаки:

— Де вони?! Де ті неповнолітні правопорушники?

— Убивці! — відрізав інший.

Поки тривало це галасливе виверження, Нкем заплакала вголос, а мати побігла до дверей моєї кімнати й застукала в них, гукаючи: «Обембе, Бенджаміне, прокиньтеся! Прокиньтеся!» Але вона ще не договорила, коли чоботи підтупали ближче й чиїсь голоси перекрили її. Почувся зойк, тоді крик, а за ним звук падіння на підлогу.

— Будь ласка, офіцери, вони не винні, вони не винні!

— Мовчати! Де ті хлопці?

А тоді хтось дико загупав у двері кулаками й чоботами.

— Відчиніть, пацани, або я вам голови повідстрілюю!

Я відімкнув двері.

* * *

Наступного разу я зайшов додому через три тижні після того, як мене вивезли геть, багато днів потому, як я вступив у новий і страхітливий світ, в якому не мав братів. Я повернувся, щоб скупатися. Містер Байо наполіг, щоб наш адвокат, баррістер Біодун, переконав суддю, аби той дозволив, щоб мене привезли сюди й дали принаймні скупатися. Не випустити під заставу, наголошували вони, а дати передихнути. Батько розповів, що мати хвилювалася через те, що я не мився у ванні три тижні. У той час, щоразу як він переказував мені якісь її слова, я з усіх сил намагався уявити, як вона говорить, бо за всі ті три тижні я ледве раз чув, як вона щось мовила насправді. У неї стався рецидив того, що з нею було, коли вмерли мої брати, — її атакували невидимі павуки горя. Але хоч вона й не розмовляла, кожен її погляд, кожен порух руки, здавалось, містив у собі тисячі слів. Я уникав її, бо мене ятрило її горе. Я чув, як хтось сказав — коли померли Ікенна і Боджа, — що матір, котра втрачає дитину, втрачає частину себе. Коли вона піднесла мені до рота пляшку «фанти» перед самим початком другого судового засідання, я хотів потягнутися до неї й щось сказати, але не зміг. Під час засідання вона двічі втрачала самовладання й викрикувала щось чи просто протяжно голосила. Один з цих разів стався після того, як обвинувачення на чолі з дуже темним чоловіком, котрому чорна мантія надавала схожості з кінематографічним демоном, висунув твердження, що ми з Обембе винні у вбивстві людини.

Коли баррістер Біодун навідав мене перед першим слуханням моєї справи, він порадив мені зосередитися на чомусь іншому: на вікні, на поруччі загородки — на чому завгодно. Вартові, чоловіки в коричневих хакі, привели мене на зустріч із ним, моїм адвокатом і батьковим старим другом. Він завжди приходив до нас із усмішками й поважною впевненістю, які мене іноді дратували. Вони з моїм батьком увійшли до маленької кімнатки, де я приймав відвідувачів, а тим часом молодший вартовий запустив секундомір. Те місце мало густий запах, що часто нагадував мені шкільну лятрину — запах застояного лайна. Баррістер Біодун сказав мені не хвилюватися, бо ми виграємо справу. Він також сказав, що на суддю тиснутимуть, бо ми поранили одного з солдатів. Він завжди виглядав упевнено. Але в останній день мого прискореного суду баррістер Біодун не усміхався. Він сидів нахмурений і серйозний. Гама емоцій, що грали на його обличчі, була зерниста й нерозбірлива. Підійшовши туди, де ми з батьком стояли в кутку судової зали, коли той розкрив мені таємницю свого ока, він сказав:

— Ми зробимо все, що зможемо, а решту доручимо Богові.

Додому ми їхали в фургоні пастора Коллінза. Він приїхав, щоб забрати мене, батька й містера Байо, котрий майже повністю покинув власну родину в Ібадані, постійно навідуючись до Акуре з надією, що вони доб’ються мого звільнення, і він візьме мене з собою до Канади, де живе зі своїми дітьми. Я ледве міг йог впізнати. Він став геть несхожим на чоловіка, якого я востаннє бачив, коли мені було чотири чи скількись там років. Його обличчя посвітлішало, а ниточки сивого волосся всіяли голову з обох боків. Коли він говорив, то робив такі паузи між реченнями, як той водій, що тисне на гальма, скидає швидкість, а тоді рушає далі.

Ми їхали у фургоні з назвою нашої церкви — Церква Божественного Зібрання, Араромі, Акуре — і її девізом: «Заходьте як є, виходьте оновленими», що був написаний на його боці жирними літерами. Вони майже не говорили зі мною, бо я коли й відповідав, то кивками. З того дня, як мене вперше забрали до в’язниці, я почав уникати розмов з батьками й містером Байо. Я не міг насмілитися звернути до них обличчя. Те, що я стратив своє спасіння — перспективу нового життя в Канаді, — вдарило батька так сильно, що я часто дивувався, як йому вдавалося зберігати такий спокій, ніби його це не стосувалося. Здебільшого я звірявся своєму адвокатові, чоловікові, чий голос був тонкий, мов у жінки, і котрий часто запевняв, випереджаючи всіх інших, що мене скоро випустять, рефреном повторюючи слова «не встигнеш і кліпнути».

Але коли ми їхали додому, я не зміг утримати питання, що пульсувало в моїй голові, і сказав:

— Обембе не повертався?

— Ні, — відповів містер Байо, — але він скоро повернеться. — Батько наче хотів щось сказати, але містер Байо випередив його, додавши: — Ми послали по нього. Він повернеться.

Я хотів спитати, де вони його знайшли, але батько сказав: «Це так». Я почекав, а тоді спитав у батька, де його машина.

— Віддав Боде в ремонт, — коротко відказав він. Він розвернувся й упіймав мій погляд, але я відвів очі. — Щось із заглушкою, — сказав батько. — Серйозна така заглушка.

Він сказав це англійською, бо містер Байо, бувши з народу йоруба, не розумів іґбо. Я кивнув. Ми виїхали на дорогу, яка була така вибита й вимита, що пасторові Коллінзу, як і решті водіїв, доводилося вихляти аж на узбіччя, щоб уникнути зяючих пащ. Поки він обережно кермував під самою стіною чагарів — здебільшого слонової трави — їхні гілки стукотіли в бік фургона.

— З тобою добре поводяться? — спитав містер Байо.

Він сидів разом зі мною на задньому сидінні, а проміжок між нами був завалений брошурами, християнськими книжками й рекламними листками, на більшості яких виднілися однакові зображення пастора Коллінза з мікрофоном у руці.

— Так, — відповів я.

Хоч мене не били й не гнобили, я почувався так, ніби збрехав, тому що образи й словесні приниження я таки чув. У перший день у в’язниці, між невтішним плачем і несамовитим стукотінням мого серця, один з охоронців назвав мене «малим убивцею». Але той чоловік зник скоро потому, як мене посадили до порожньої камери без вікон, але з ґратами, крізь які я не бачив нічого, крім інших камер з людьми, що сиділи в них, як звірі у клітках. У деяких камерах не було нічого, крім в’язнів. У моїй був затертий матрац, відро з кришкою, в яке я випорожнювався, і каністра з водою, котру наповнювали раз на тиждень. У камері навпроти моєї сидів світлошкірий чоловік, обличчя й усе тіло якого вкривали рани, шрами й бруд, надаючи йому жахливої зовнішності. Він сидів у кутку своєї клітки й дивився порожнім поглядом у стіну з відсутнім виразом обличчя, ніби в кататонії. Пізніше той чоловік стане моїм другом.

— Бене, ти хочеш сказати, що тебе жодного разу не вдарили й не штурхнули? — спитав пастор Коллінз після того, як я ствердно відповів на питання містера Байо.

— Ні, сер, — сказав я.

— Бене, кажи правду, — промовив батько. Він зиркнув назад. — Будь ласка, кажи правду.

Я знову зустрівся з ним очима і цього разу не зміг відвернутися. Замість того щоб говорити, я заплакав.

Містер Байо потягнувся до моєї руки й стис її, приказуючи:

— Пробач, пробач. Ma su ku mo — не треба плакати. — Він розкошував, коли говорив зі мною і моїми братами мовою йоруба. У свої попередні відвідини Нігерії, в 1991 році, він часто жартував, що ми з братами, усього лише діти, вивчили йорубу, мову Акуре, краще за своїх батьків.

— Бене, — погукав своїм лагідним голосом пастор Коллінз, коли фургон підібрався до нашого району.

— Сер, — відізвався я.

— Ти є і будеш великою людиною. — Він підняв одну руку від керма. — Навіть якщо тебе засадять туди — я сподіваюся, що таки ні, і що Господь такого не допустить…

— Так, амінь, — втрутився батько.

— Але коли таке й станеться, знай, що немає нічого величнішого, нічого шляхетнішого, ніж постраждати за своїх братів. Ні! Нічого величнішого за це нема. Наш Господь каже: «Бо немає більшої любови, аніж у того, хто страждає за друзів своїх».

— Так! Дуже правильно, — нависпів протягнув батько, гаряче киваючи.

— Коли тебе й посадовлять туди, ти страждатимеш не просто за друзів, а за своїх братів. — На це відгукнулася сума батькового громового «так» і закордонно акцентованого «абсолютно правильно, пасторе» містера Байо.

— Нічого, — повторив пастор.

Тоді батькове йодлювання «так-так-так» зірвалося в крайнощі, заглушивши пастора. Вгамувавшись, він урочисто й розлого подякував пастору. Решту шляху ми їхали мовчки. Хоч мій страх перед ув’язненням і виріс, думка про те, що яке б покарання мені не випало, я зустріну його заради своїх братів, заспокоювала мене. Дивне то було відчуття.

Коли ми дісталися додому, я був надбитим глиняним глечиком, повним пилу. Девід вештався навколо, дивлячись на мене з відстані, але уникаючи моїх очей і відскакуючи назад щоразу, як я тягнувся, щоб узяти його за руку. Я бродив будинком, як обірваний зайда, що раптом опинився при дворі правителя. Я ступав обережно і не заходив до своєї кімнати. Кожен крок викликав з пам’яті минуле, що являлося мені з приголомшливою реальністю. Мене мало турбували дні, котрі я провів на невимощеній підлозі схожої на клітку кімнати, де я мусив просидіти багато днів у товаристві самої лише книжки. Мене турбував той вплив, який справило моє ув’язнення, а ще невідоме місцеперебування мого брата, на батьків, особливо на матір. Купаючись, я думав про те, що минулого тижня розповів мені в залі суду батько, коли, перед початком засідання, підвів мене до кутка зали й похмуро сказав: «Маю тобі дещо розповісти». Я помітив, що він плакав. Коли ми відійшли так, що нас нікому не було чутно, він кивнув і видавив із себе усмішку, щоб прикрити своє горе. Він знову підняв голову, глянув на мене й провів пальцем по куточках очей, щоб утерти сльози. Він зняв окуляри й подивився на мене ушкодженим оком. Від самого того дня, коли він повернувся додому з пластиром на очі й шрамом з лівого боку обличчя, він носив їх майже постійно. Він нахилився вперед, узяв мене за руку й зашепотів.

— Ge nti, Azikiwe, — сказав він майже нечутно мовою іґбо. — Ти зробив велику справу. Ge nti, eh. Не шкодуй про це, але твоя мати не повинна дізнатися й слова з того, що я тобі зараз розкажу.

Я кивнув.

— Добре, — сказав він англійською так само невловимо. — Вона ніколи не повинна дізнатися. Розумієш, у мене була не катаракта, а… — Він замовк, не зводячи з мене уважного погляду. — Це зробив той скаженець, якого ви вбили.

— І! — Крик, що вирвався в мене, привернув увагу людей навколо. Навіть матір підняла голову з того місця, де вона сиділа разом із Девідом, склавши руки на своєму вразливому тілі.

— Я ж казав тобі не кричати, — мовив батько, як налякана дитина, зиркнувши в материн бік. — Розумієш, той навіжений прийшов на поминальну по твоїх братах службу, і мене це роз’ятрило. Я відчув сором, я вирішив, що годі йому нас мучити. Я хотів убити його власними руками, коли вже ані люди, ані влада не хотіли робити це за мене. Я пішов з ножем, але коли наблизився до нього, він жбурнув мені в обличчя вміст своєї тарілки. Той, кого ви вбили, ледь не осліпив мене.

Він склав руки, а я намагався втямити те, що він мені розповів. Той день, коли він повернувся, я й зараз бачу так само ясно, як і теперішнє. Він підвівся й пішов через залу, а я сидів і думав про те, як в Омі-Алі плаває риба, і як вона зависає на одному місці, коли її підхоплює зустрічна течія.

Докупавшись, я розтер тіло батьковим рушником, а тоді обернув його навколо себе. Я заново програв у себе в голові те, що сказав мені батько перед тим, як ми увійшли у дім.

— Байо роздобув канадські візи для вас обох. Якби цього не сталося, ви обидва вже прямували б туди.

Я знову почав горювати й після ванни повернувся до вітальні в сльозах. Містер Байо сидів навпроти батька, розклавши руки на колінах, а очі не зводив із батькового обличчя.

— Сідай, — сказав містер Байо. — Бенні, коли ти підеш туди сьогодні — не бійся. Не бійся нічого. Ти дитина, а той, кого ти вбив, був не просто божевільним, але таким божевільним, що завдав тобі горя. Було б неправильно кидати тебе за це до в’язниці. Піди туди, розкажи, що зробив, і тебе звільнять. — Він помовчав. — О ні, не плач.

— Азіківе, я казав тобі цього не робити, — сказав батько.

— Ні, Еме, не треба. Він же дитина, — сказав містер Байо. — Тебе звільнять, а я наступного дня заберу тебе до Канади. Саме тому я й досі тут — бо чекаю на тебе. Чуєш мене?

Я кивнув.

— Тоді витри очі, будь ласка.

Згадка про Канаду знову прошила мені серце думкою про те, наскільки близьким я був до того, щоб поїхати у краї з фотографій, що він нам висилав, та жити у будинку з дерева, ходити під голими деревами, під якими дві його доньки, Кемі й Шайо, позували фотографу на велосипедах. Я подумав про ту «західну освіту», той феномен, якого так прагнув, як єдиної речі, котра за час мого дорослішання здавалась мені здатною ощасливити батька, а тепер вислизала з моїх рук. Відчуття втраченої можливості так приголомшило мене, що я без жодних роздумів упав на коліна, вхопив його руками за ноги й запричитав:

— Будь ласка, містере Байо, заберіть мене зараз, чом би вам не забрати мене просто зараз?

Якусь мить вони з батьком перезиралися, бо їм забракло слів.

— Татку, будь ласка, скажи йому забрати мене зараз, — благав я, склавши долоні разом. — Скажи йому забрати мене зараз, будь ласка, татку.

У відповідь батько впустив голову в долоні й заплакав. До мене дійшло, що це вперше батько, наш батько, могутній чоловік, не міг мені допомогти — він став прирученим орлом з поламаними пазурами й понівеченим дзьобом.

— Бене, послухай, — заговорив містер Байо, але я не слухав. Я думав про політ на справжньому літаку, про те, щоб ширяти у небі, як той птах. Після розмови минуло немало часу, коли я нарешті зміг усвідомити його тодішні слова: — Я не можу взяти тебе зараз, тому що, як ти розумієш, твого батька арештують. Спочатку ми повинні зустрітися з ними. Не хвилюйся, тебе звільнять. У них нема іншого вибору.

Він узяв мене за руку й поклав до неї хустинку, сказавши:

— Будь ласка, утри сльози.

Я сховав обличчя в хустинці, щоб мати змогу — нехай усього на мить — сховатися від світу, що став океаном вогню, який намірився знищити мене, нещасного малого метелика.

18

Чаплі

евід і Нкем були чаплями.

Білими, як вата, птахами, що після бурі прилітають гуртами, а на їхніх крилах ані цяточки, а їхні життя анітрохи не зачеплені. Хоч і ставши чаплями посеред бурі, вони легко вилетіли з неї, в той час як усе, що я знав, для мене змінилося.

По-перше, батько: коли я побачив його наступного разу, він відростив сиву бороду. Це сталося в день, коли мене випустили, і я не бачив ані його, ані решту родини шість років. Коли вони нарешті прийшли до мене, я помітив, що вони змінилися так, що їх було не впізнати. Мене пригнітило те, яким став батько, — кощавим, жилистим чоловіком, з котрого життя, мов коваль, викувало форму серпа. Навіть у його голосі накопичилася гіркота, ніби уламки слів, котрі давно вже лишалися несказаними, поіржавіли в його роті й усіювали його язик щоразу, як він відкривав рота, щоби сказати що-небудь. Хоч я й бачив, що він за минулі роки пройшов через численні медичні процедури, зміни в ньому було важко описати.

Мати теж стала значно старшою. Як і в батька, у неї набрався певний тягар у горлі, від чого її слова звучали притоплено — так ожиріння впливає на ходу людини, змушуючи її рухатися важко. Поки ми сиділи на дерев’яній лавці у в’язниці, очікуючи на останній підпис головного наглядача, батько розповів мені, що після того, як ми з Обембе покинули дім, її поле зору знову наповнили павуки, але вона скоро видужала. Поки він розповідав, я дивився на протилежну стіну, що була завішана різними портретами ненависних людей у формі й некрологами, надрукованими на дешевому папері. Блакитна фарба зблякла, вигоріла й вицвіла від вологості. Я навів очі на годинника, бо не бачив жодного вже дуже давно. Він показував п’ять сорок дві, і коротка стрілка рухалася у бік шостої.

Але з них усіх саме зміни, що я побачив у Девіді, здивували мене найбільше. Коли я побачив його, мене вразило те, як він виріс і отримав точнісінько таке тіло, яке було в Боджі. Між ними майже не було різниці, окрім того, що Боджа був таким характерно жвавим, а Девід здавався сором’язливим і наче стриманим. Після початкового обміну люб’язностями у дворі в’язниці він промовив перші слова аж коли ми під’їхали до серця міста. Йому було десять років.

Я пригадав, що то була та сама дитина, для котрої, в ті пам’ятні місяці, що передували його народженню (як і народженню Нкем), мати часто заводила пісню, бо вважала, що це принесе ще ненародженому дитяті радість, і в той час ми всі в це вірили. Ми з братами збиралися навколо, і вона починала співати й танцювати, а її голос звучав гіпнотично. Ікенна тоді ставав барабанщиком і калатав ложками по столі. Боджа ставав флейтистом і дудів ротом різні звуки. Обембе ставав свистуном і підсвистував материному співу. Я перетворювався на групу підтримки й плескав долонями в такт, а мати повторювала такий приспів:

Мене охопило потужне бажання притягнути Девіда до себе й обійняти, коли батько раптом сказав:

— Зносять усе, — ніби я спитав його про щось. — Скрізь.

Він побачив, як десь віддалік один кран розвалював будинок, а навколо нього зібралися люди. Я помітив подібну сцену трохи раніше, коли ми проїздили зачинену громадську вбиральню.

— Навіщо? — спитав я.

— Щоб перетворити ці околиці на місто, — сказав Девід, не дивлячись на мене. — Новий губернатор зажадав, щоб більшість цих будинків була знесена.

Проповідник, єдиний, кого мені дозволяли бачити, розповів мені про зміни в уряді. Зважаючи на мій вік на той момент, суддя вирішив, що я не заслуговую на довічне ув’язнення чи смертну кару, а також на підліткову в’язницю, бо я вчинив убивство. Тому було вирішено, що я маю відбути восьмирічне ув’язнення без права зустрічей чи контактів з моєю родиною. Те засідання, від початку до завершення, зберігалося у мене в запечатаній пляшці, і багато разів уночі в своїй камері, коли навколо вух дзижчали комарі, перед моїми очима проскакували раптові кадри спогадів про судову залу, про зелені завіски в ній і про те, як суддя, що сидів навпроти мене на підвищенні, говорив глибоким гортанним голосом:

…перебувати там, поки суспільство не визнає тебе дорослим, здатним поводитися у цивілізований спосіб, прийнятний з точки зору суспільства і людства. У цьому світлі владою, наданою мені Федеральним міністерством юстиції Федеральної Республіки Нігерія, і керуючись побажаннями присяжних, щоб суддя виявив милосердя, — а також заради твоїх батьків, містера і місіс Аґву — я нині засуджую тебе, Беджаміне Азіківе Аґву, до восьми років ув’язнення без права на зустрічі з родиною — допоки ти, на сьогодні десятирічний, не досягнеш суспільно визнаного зрілого віку вісімнадцяти років. На цьому слухання завершено.

Далі я пригадував, як, негайно охоплений страхом, я зиркнув на свого батька й побачив, як усмішка вистрибнула на його обличчя, мов богомол, а материні руки злетіли над її головою, мов гвинти гелікоптера, і вона залементувала й почала благати Бога, переконуючи Його, що Він не може мовчати, коли з нею таке трапилося, ні, тільки не цього разу. А тоді, коли охоронці взяли мене в наручники й поштовхали до заднього виходу, моє розуміння навколишнього світу раптом зменшилося до самоусвідомлення несформованої дитини, зародка, неначе всі присутні були лиш гостями, що прийшли навідати мене у моєму світі, а тепер збиралися вже йти — ніби то не мене, а їх виводили геть.

* * *

За правилами тюрми, до в’язнів пускали проповідників. Один з них, євангеліст Аджаї, приходив що два тижні чи десь так, і саме завдяки йому я лишався в курсі подій у зовнішньому світі. За тиждень до того, як мені повідомили про звільнення, він розповів, що на честь першої в історії Нігерії передачі влади від військових цивільним, Олусеґун Аґаґу, губернатор штату Ондо, столицею якого було Акуре, вирішив амністувати деяких в’язнів. Батько сказав, що моє ім’я було вгорі того списку. Задушливий день 21 травня 2003 року був призначений днем нашого звільнення. Але не всім в’язням так пощастило. Через рік після того, як я сів у тюрму в 1998 році, євангеліст Аджаї приніс новину про те, що генерал Абача, диктатор, помер з піною на губах і що ходили чутки, буцімто його вбило отруєне яблуко. А тоді, рівно через місяць, перед самим своїм звільненням, в’язень Абачі номер один і його заклятий ворог, М.К.О., помер так само — випивши чашку чаю.

Негаразди М.К.О. почалися за кілька місяців після нашої з ним зустрічі, коли анулювали результати виборів 1993 року, в яких, як вважалося, він переміг, запустивши ланцюжок подій, в результаті яких політичне життя Нігерії пірнуло в грязюку безпрецедентно глибоко. Одного дня наступного року, зібравшись у вітальні подивитися новини на загальнонаціональному каналі NTA, ми побачили, як М.К.О. затримують у його будинку в Лаґосі силами майже двохсот важко озброєних солдатів на броньовиках і військових машинах, а тоді садять до чорного фургона; його звинуватили в державній зраді. Так почалося його тривале ув’язнення. Але хоч я й чув про сутужне положення М.К.О., звістка про його смерть вразила мене, наче кулак з кастетом. Пам’ятаю, що майже не спав тієї ночі, а просто лежав на матраці, накритий раппою, що передала мені мати, і думав про те, скільки той чоловік значив для мене й моїх братів.

Ми перетнули Омі-Алу в найширшому місці, і я угледів унизу людей, що бовталися у воді кольору грязюки — рибалок, що закидали сітку в воду. В бетонний розділювач дороги вмонтували довгий ряд вуличних ліхтарів. Ми їхали додому, і забуті деталі Акуре почали розкривати свої мертві очі. Я помітив, що дорога за шість років дуже змінилася, як і багато чого змінилося в усьому місті, де я народився і вперше став на ноги. Вулиці розширилися, відіпхнувши торгівців на багато метрів від доріг, більшість із яких були заповнені легковиками й вантажівками. Над дорогою спорудили надземний перехід. Какофонія вигуків торгівців, що розхвалювали свої товари, пробуджувала мовчазних істот, що наповзли в мою душу. Один чоловік у вигорілій футболці «Манчестер Юнайтед» підбіг до нас, коли ми спинилися, затиснуті іншими машинами, й почав стукати по нашому даху й намагатися просунути батон крізь вікно з материного боку. Вона підняла скло. На відстані десь тисячі машин, що сигналили й нетерпляче ревіли моторами, виднілася могутня вантажівка з причепом, що повільно розверталася в протилежний бік біля надземного переходу. Саме цей транспортний динозавр зупинив увесь рух на вулиці.

Усе, що пролітало повз мене, різко контрастувало з роками в’язниці — коли я тільки те й робив, що читав, періщився в стіну, молився, плакав, просторікував, надіявся, спав, їв і думав.

— Багато чого змінилося, — сказав я.

— Так, — сказала мати. Тоді вона усміхнулася, а я короткими спалахами пригадав часи, коли її мучили павуки.

Я знову звернув очі до вулиці. Коли ми вже майже дісталися додому, я почув власний голос:

— Татку, ти хочеш сказати, що Обембе зовсім не повертався додому всі ці роки?

— Ні, жодного разу, — різко відповів батько й похитав головою.

При цих словах я спробував упіймати материн погляд, але вона відвернулася до вікна, та натомість я у дзеркалі зустрівся очима з батьком. Мені хотілося розповісти їм, що Обембе кілька разів писав мені з Беніна, повідомляючи, що тепер живе із жінкою, що його полюбила й прийняла, як сина. Він сів на автобус із Акуре й дістався до Беніна наступного ранку після того, як пішов з дому. Він писав, що просто подумав про це місто, згадавши історію великого Оби Овонрамвена з Беніна, котрий кинув виклик британському імперському урядові, тож і поїхав туди. Прибувши до міста, він побачив жінку, яка виходила з машини, сміливо підійшов до неї й сказав, що не має де спати. Вона зглянулася над ним і прийняла до свого будинку, де жила сама. Він писав, що дещо могло мене засмутити, якби він розповів це одразу, а для дечого я був надто молодим, щоб слухати й розуміти таке, але пообіцяв розповісти пізніше. Мені ж слід було знати лиш, що та жінка була самотньою вдовицею, і що він став чоловіком. У тому ж листі він сказав, що вирахував точний день мого звільнення — 10 лютого 2005 року — і що повернеться до Акуре того самого дня. Обембе писав, що Іґбафе повідомлятиме йому про розвиток подій, і таким чином він знатиме про мою долю.

Іґбафе пересилав мені його листи. Мій брат уперше зустрівся з Іґбафе, коли якось — через шість місяців вигнання — він спробував повернутися додому. Він подолав увесь шлях, але надто боявся зайти до нашого двору. Натомість він розшукав Іґбафе, а той усе йому розповів і пообіцяв передавати мені листи. Наступні два роки він писав мені через Іґбафе майже кожен місяць, а той віддавав листи молодшому охоронцеві, прикладаючи до нього хабара для переконливості, а охоронець уже передавав листи мені. Я часто писав відповіді, поки Іґбафе чекав надворі. Але коли спливли перші три роки мого ув’язнення, Іґбафе раптом перестав приходити, і я більше нічого не чув про те, що трапилося з Обембе далі. Я чекав спочатку днями, а тоді місяцями й роками, але не дочекався. Після цього я тільки отримував нерегулярні листи від батька та ще одного разу від Девіда. Я почав читати й перечитувати раніші листи Обембе — їх було десь шістнадцять — поки всі рядки останнього з них, датованого 14 листопада 2000 року, не засіли в моїй голові так само надійно, як молоко в кокосі:

Слухай, Бене.

Я не можу зараз стати перед батьками сам. Не можу. Це я завинив у всьому, що сталося. Це я повторив Іке те, що сказав Абулу, коли пролітав літак, — це я винен. Я був такий дурний, такий дурний. Слухай, Бене, навіть ти постраждав через мене. Я хочу поїхати до них, але не можу сам з’являтися на їхні очі. Я приїду того дня, коли тебе випустять, тож ми зможемо прийти до них разом і благати прощення за все, що зробили. Мені треба, щоб ти був поруч, коли я повернуся.

Обембе.

Згадавши про цей лист, я додумався спитати про Іґбафе. Я гадав, що зможу дізнатися в нього, чому мій брат перестав писати. Коли я спитав, чи Іґбафе й досі живе в Акуре, мати поглянула на мене з доволі несподіваним подивом.

— Наш сусід? — спитала вона.

— Так, наш сусід.

Вона похитала головою.

— Він помер, — сказала вона.

— Невже? — здивовано видихнув я.

Вона кивнула. Іґбафе став водієм вантажівки, як і його батько, і два роки возив деревину з лісів до Ібадану. Він загинув у пригоді, коли його вантажівку занесло з дороги до фатального кратера, вимитого нищівною ерозією.

Я слухав її переказ, затамувавши подих. В дитинстві я грався з тим хлопцем — він був поруч увесь час, що я пам’ятаю, і рибалив на Омі-Алі разом зі мною і моїми братами. Це було жахливо.

— Коли це сталося?

— Два роки тому чи скільки, — відповіла мати.

— Неправильно! Два з половиною, — втрутився Девід.

При цих словах я глянув на нього, бо мене захопило неабияке відчуття дежа вю. Тієї миті мені здалося, що то знову 1992 чи 1993, чи 1994, чи 1995, чи 1996 рік, і що то мій брат Боджа виправляє матір точнісінько таким тоном. Але то був не Боджа, а його значно молодший брат.

— Так, — сказала матір з усмішкою, — два з половиною роки.

Смерть Іґбафе вразила мене ще більше, бо тоді мені й на думку не спадала можливість того, що хтось із моїх знайомих може померти за той час, що я провів у в’язниці, але таких виявилося чимало. Одним з них був містер Боде, автомеханік. Він теж втрапив у смертельну дорожню пригоду. Батько писав про це в одному листі, і я майже відчував його злість. Останні три рядки того листа, заряджені й потужні, ще залишаться в моїй пам’яті на багато років:

Молодь гине через погризені й видовбані швидкісні смертельні пастки, які в нас називають дорогами, кожного дня. А ті ідіоти з Азо Року стверджують, що наша країна процвітатиме. Це убивча брехня.

Якась вагітна жінка безтурботно переходила дорогу, і батькові довелося різко зупинитися. Жінка махнула рукою, просячи вибачення, і перейшла на інший бік вулиці. Скоро ми дісталися місця, яке здалося мені початком нашої вулиці. Тутешні вулиці порозчищали, і скрізь велося якесь будівництво — усе якось оновилося, неначе сам світ народився заново. Знайомі будинки впадали в очі, як марева, що здіймаються над полем недавнього бою. Я побачив місце, де колись стояв старий хирлявий фургон Абулу. Від нього тільки й залишилося, що кілька залізяк, які лежали зарослі травою есан, як повалені дерева. Там паслися курка з курчатами, що механічно опускали дзьоби до землі. Побачене вразило мене, і я задумався, що сталося з тим фургоном, а тоді знову згадав про Обембе.

Що ближче ми під’їздили додому, то більше я про нього думав, і ті думки порушували мою дитячу радість. Мені почало здаватися, що надії на осяяне сонцем майбутнє не проживуть довго, якщо Обембе не повернеться, а натомість, осядуть додолу й помруть, як прошита кулями людина. Батько сказав, що мати вважала Обембе мертвим. Він розповів, що вона поховала його фотографію чотири роки тому, повернувшись із річного курсу лікування в психіатричній лікарні імені єпископа Г’юза. Вона розказувала, що їй наснилося, буцімто Абулу вбив Обембе так само, як убив свого брата, пришпиливши його списом до стіни. Вона намагалася відчепити його від стіни, але він повільно вмер у неї на очах. Переконана, що сон був правдивий, вона почала оплакувати Обембе й ніяк не бажала заспокоюватися. Батько, хоч і не поділяв її думки, відчув, що буде краще погодитися з нею заради її одужання. Його друг, Генрі Обіалор, порадив дозволити їй робити задумане, бо сперечатися з нею було б нерозважливо. Спочатку Девід і Нкем не хотіли цього дозволяти, вказуючи, що Абулу, бувши мертвим, ніяк не міг убити Обембе, але батько застеріг їх і дозволив матері думати, як їй хотілося. Вона поховала його поруч з Ікенною і змусила батька піти з нею, пригрозивши накласти на себе руки, якби він не погодився. Але поховала вона не Обембе, а його фотографію.

Батько так сильно змінився, що тепер не дивився в очі тому, з ким говорив. Я спостеріг це в тюремному вестибюлі, де він розповів мені про матір. Раніше він був сильнішим — непохитним чоловіком, що захищав свою багатодітність, кажучи, що хотів, аби родина уславилася в багатьох галузях. «Мої діти стануть великими людьми, — бувало, казав він. — Вони будуть юристами, лікарями, інженерами — бачите, наш Обембе вже став солдатом». І він багато років носив на собі цей мішок з мріями. Він не знав, що увесь цей час носив у мішку гнилизну, що мрії давно зіпсувалися й стали даремною вагою.

Коли ми дісталися додому, вже майже стемнішало. Дівчинка, в якій я миттєво — хоч і не без труднощів — упізнав Нкем, відкрила нам ворота. Обличчя вона мала точнісінько як у матері, і була набагато вища за семирічну. Вона носила довгі коси, що спадали на спину. Побачивши її, я одразу усвідомив, що вони з Девідом були чаплями — білосніжними, як голуби, птахами, що з’являлися в небі після бурі й літали гуртом. Хоч вони обидва вже народилися на той час, як на нашу родину налетів шторм, вони не відчули цього. Вони проспали його, як людина, що проспала сильну бурю. І навіть коли — під час материної першої клінічної ізоляції — вони й відчули його дотик, то був лиш легіт, що не мав досить сили, щоб розбудити їх.

Але чаплі були відомі й дечим іншим: вони часто були знаками чи провісниками кращих часів. Казали, що вони можуть почистити нігті краще за будь-які пилочки. Щоразу, як ми з іншими дітьми з Акуре бачили їх у небі, ми бігли до них, простягали руки услід зграї, що пролітала низько над нашими головами, швидко плескали пальцями об долоні й повторювали коротку приказку: «Чаплі, чаплі, сядьте мені на руку».

Що сильніше ти плескаєш пальцями, то швидше треба виспівувати ту приказку; що сильніше плескаєш і що швидше співаєш, то білішими, чистішими й блискучішими стануть твої нігті. Я думав про це, коли моя сестра підбігла до мене й тепло обійняла, не стримуючи сльози й повторюючи: «Нарешті ти вдома, Бене».

Її голос був солодкою музикою для моїх вух. Мої батьки з братом, Девідом, стояли позаду мене біля машини й дивилися. Я тримав її в обіймах і бурмотів, як радий повернутися, аж коли почув, як хтось двічі голосно пугукнув. Я підняв голову й побачив у ту мить якусь тінь людини, що перебиралася через паркан до нашого двору поруч із криницею, з якої багато років тому витягли Боджу. Побачене злякало мене.

— Там хтось є — сказав я, вказуючи майже в повну темряву.

Але ніхто не поворухнувся — мене ніби ніхто не почув. Вони просто стояли й дивилися. Батько обійняв матір, а на обличчі Девіда розпливлася яскрава усмішка. Своїми поглядами вони ніби запрошували мене самому дізнатися, що то було, а може вони просто думали, що я помилився. Але глянувши знову в тому напрямку, де багато років тому билися мої брати, я побачив чиїсь ноги, що перемайнули через паркан. Я підступив ближче, а в моєму серці ожили несамовиті тамтами.

— Хто там є? — голосно спитав я.

Спочатку я не отримав відповіді: ані слова, ані руху — нічого. Я розвернувся до своєї родини, щоб спитати, хто це в них там, але вони всі дивилися в одне місце, просто на мене, і все одно не озивалися ані словом. Їх оповила темрява, і тепер вони стали силуетами на темному тлі сцени. Я знову повернувся до тієї частини двору й побачив, як стіною піднімається, а тоді завмирає на місці чиясь тінь.

— Хто там є? — знову спитав я.

Тоді постать відповіла мені, і я почув її слова голосно й чітко — ніби між теперішнім і минулим, коли я востаннє чув цей голос, не було ані суду, ані ґрат, ані рук, ані наручників, ані перепон, ані років, ані відстані, ані часу; ніби всі ці роки, що минули, були нічим іншим, як просто проміжком між тим, коли хтось крикнув, і тим, коли той крик затих. Тобто часом між миттю, коли я зрозумів, що це він, і часом, коли я почув його слова: «Це я, Обе, твій брат».

Якусь мить я стояв непорушно, а та постать почала рухатися до мене. Моє серце підскочило вгору, як вільна пташка, коли я зрозумів, що це він, мій істинний брат, котрий знову став таким же справжнім, яким був колись, котрий повернувся, мов чапля, після моєї бурі. Він підходив до мене, а я згадав, як у суді, в останній день засідань, я бачив видіння його повернення. Перш ніж я того дня вийшов на своє місце. Батько помітив, що я знову почав плакати, тож він відтяг мене у куток судової зали під суцільно авкамаринову стіну.

— Бене, зараз не слушний час для цього, — прошепотів він, щойно ми підійшли до стіни. — Це не…

— Я знаю, татку, мені просто сумно через маму, — відповів я. — Будь ласка, скажи їй, що нам шкода.

— Ні, Азіківе, послухай, — сказав він. — Ти зараз підеш туди, як чоловік, яким я навчав тебе бути. Ти підеш, як чоловік, яким був, коли взяв до рук зброю, щоб помститися за своїх братів. — Його носом стекла сльозинка, а руками він показував у повітрі невидимий тулуб дужого чоловіка. — Ти розкажеш їм, як усе сталося, говоритимеш, як чоловік, яким я тебе виховував — грізні, джаґернаути. Як — ти пам’ятаєш? — як…

Він затнувся, приклав неспокійні пальці до виголеної голови, шукаючи в ній слова, котре нібито вислизнуло з його пам’яті.

— Як рибалка, котрим ти колись був, — нарешті вимовили його тремтячі губи. — Ти чуєш мене? — Він трухнув мною. — Я питаю, чуєш?

Я не відповів, бо не міг, хоч і побачив, що в залі заворушилися, і що охоронці, котрі раніше утримували мене, рушили в мій бік. До зали набивалися люди, серед них було кілька репортерів з фотоапаратами. Батько побачив їх, і його голос ставав дедалі настирливішим.

— Бенджаміне, ти не підведеш мене.

Я вже нестримувано плакав, а серце калатало в грудях.

— Чуєш мене?

Я кивнув.

Пізніше, після того як усі в залі розсілися і мій обвинувачувач — гієна — описав подробиці ран Абулу («…численні проколи від риболовних гачків по всьому тілі, забій голови, розірвана судина на грудях…»), суддя забажав почути мій захист.

Коли я почав говорити, батькові слова — «грізні, джаґернаути» — без кінця повторювалися в моїй голові. Я повернув голову й глянув на батьків, котрі сиділи разом, із Девідом при боці. Батько зустрів мій погляд і кивнув. Тоді він показав щось губами, і я кивнув у відповідь. Побачивши це, він усміхнувся. Саме тоді я дав словам вилитися назовні, і мій голос піднісся над театральною тишею судової зали. Я почав так, як хотів почати увесь цей час.

— Ми з братами були рибалками. Ми з братами стали…

У матері вирвався гучний пронизливий крик, що перелякав присутніх і занурив залу в сум’яття. Батько силкувався прикрити їй рота долонею і пошепки вмовляв притихнути, іноді збиваючись на повен голос. Коли батько перескочив від вибачень перед зібранням: «Мені дуже шкода, ваша честь» — до «Nne, biko, ebezina, eme na’ife a — Не плач, будь ласка, не треба», вся увага зали була прикута до них. Але я туди не дивився. Я не зводив очей з зелених завісок, що прикривали масивні й укриті пилом жалюзі високо над головами людей. Сильний протяг легенько розхитував їх так, що на мить вони здалися мені зеленими прапорами, що майорять на вітрі. Поки неспокій у залі не вщух, я заплющив очі й поринув у суцільну темряву. У тій темряві мені привидівся силует чоловіка з рюкзаком на спині, котрий ішов додому тією ж дорогою, якою покинув його. Він вже майже дістався свого будинку, вже майже міг торкнутися його рукою, коли суддя тричі вдарив молотком по столу й проревів: «Можете продовжувати!»

Я розплющив очі, прочистив горло й почав спочатку.

Подяки

оч на «Рибалках» стоїть лише моє ім’я, вони стали плодом зусиль багатьох людей, таких як:

Унсал Озунлу, великий вчитель і ранній читач — мій турецький батько; Бехбуд Мохамедзадех, мій найкращий друг, мій неоціненний брат; Ставрула, котрий провів мене через більшу частину написання цієї книги; Ніколас Дельбанко, помічник, пастир, учитель хороших звичок; Айлін Поллак, читачка з очима орла, яка подерла краї сторінок червоною ручкою; Крістіна, чий відгук переломив хід подій; Андреа Бушам, ласкава помічниця; Лорна Ґудісон, постачальниця миру й любові…

Джесіка Крейґ, першокласна агентка, туристичний гід і друг, в чиїх руках я почуваюся вільно; Елена Леппін, добувач і редакторка, невидима рука за кожною сторінкою, котра дуже палко вірила; Джуді Клейн, джерело радості, редакторка; Адам Фройденгайм, екстраодринарний видавець, котрий не відступиться, навіть коли його збити з ніг; Гелен Зелл, постачальниця достатку й таланту письменникам…

Білл Клеґ, моя рання підтримка, провісник хорошого; Пітер Штайнберґ, що першим розповсюдив чутки; Аманда Бровер, проворна; Лінда Шоннессі, агентка, що закинула цю книгу дуже високо; Пітер Го Дейвіс, вправний сурмач; Емека Окафор; Берна Сарі; Аґнес Круп, ДВ Ґібсон і прекрасні люди з письменницької резиденції «Ледіґ-гаус» (Аманда Кертін, Франциско Гаґенбек, Марк Пастор, Саскія Джейн, Ева Бонн і всі інші); моя прекрасна художня когорта, і чудові письменники й викладачі письменницької програми Гелен Зелл в Університеті Мічиґана, у котрих руки по лікоть блакитні від чорнил…

Татко, батько багатьох; Ннем, матір натовпу; Тітонька, історик; Сестри: Марія, Джой, Келечі, Піс; мої брати: Майк, Чиназа, Чувквума, Чарльз, Псалом, Лакі, Чидібере, — це присвячується вам…

Усім, кого я не зміг за браком обсягу згадати тут, — ви знаєте, що ваші руки доклалися до цього, і я вдячний тією ж мірою, що й тим, кого назвав вище. А моїм читачам — стократ більше.

Чіґозі Обіома — нігерійський письменник, професор літератури і творчості в Університеті Небраски-Лінкольна, у 2015 увійшов до числа 100 світових мислителів за версією журналу Foreign Policy. Дебютний роман «Рибалки» приніс йому всесвітнє визнання і славу. Перекладена більш ніж двадцятьма мовами, у 2015 році книжка увійшла до короткого списку The Man Booker Prize, стала фіналістом The Guardian First Book Award та отримала кілька престижних літературних нагород.

У невеликому нігерійському містечку Акуре в небагатій, але дружній родині живуть четверо братів. Одного разу, скориставшись відсутністю суворого батька, вони пропускають заняття в школі, аби порибалити. Цей учинок стане доленосним: на річці хлопці зустрінуть місцевого божевільного, який своїм пророцтвом посіє жах у їхніх душах. Звістка про те, що старший із них загине від рук брата, назавжди змінить долю колись міцної родини...

Чесний та ліричний роман.

New Yorker

Приголомшливий і майстерний дебют... Події в романі не підпорядковуються часу, і це робить його майже алегоричним, а від того ще яскравішим

Financial Times

У своєму дослідженні вбивчого і таємничого, химерних думок та трепетної Африки, цей дебютний роман наслідує Чинуа Ачебе

New York Times Book Review

Content

Чiґозі Обіома
Рибалки

1 Рибалки

2 Річка

3 Орел

4 Пітон

5 Метаморфоза

6 Божевільний

7 Сокольнича

8 Сарана

9 Горобець

10 Грибок

11 Павуки

12 Пошуковий пес

13 П’явка

14 Левіафан

15 Пуголовок

16 Півні

17 Метелик

18 Чаплі

Подяки