Саймон Сінек

Почни з Чому

Вступ. Чому слід починати з чому

Ця книжка про природну модель, спосіб мислення, дії та спілкування — про все те, завдяки чому деякі лідери здатні надихати людей, які їх оточують. Можливо, ці «лідери від природи» й народилися з умінням надихати інших,— однак ця схильність не «зарезервована» винятково для них. Кожен і нас може цьому навчитися. Трохи дисципліни — і будь-який лідер чи підприємство зможуть слугувати джерелом натхнення для інших, притому як у самому підприємстві, так і поза ним, допомагаючи просувати певні ідеї. Усі ми можемо навчитися вести за собою.

Мета цієї книжки полягає не в тому, щоб просто спробувати полагодити те, що не працює. Навпаки: я написав цю книжку як путівник із тих методик, які працюють. Тож не маю наміру розвінчувати ідеї, запропоновані іншими. Більшість відповідей, якщо вони базуються на ґрунтовних свідченнях, «працюють» ідеально. Однак якщо ми починаємо з неправильних запитань, якщо не розуміємо причин, тоді навіть правильні відповіді у висліді зводять нас на манівці. Правда, як відомо, завжди оприявнюється... врешті-решт. У нашій книжці ви познайомитеся з історіями тих особистостей та організацій, які природно втілюють цю модель. Усі вони починали з Чому.

1

Мета була амбітною. Інтерес громадськості — величезний. Експерти прагнули зробити свій внесок. Гроші можна було отримати одразу.

Семюель Пірпонт Ленґлі мав усе необхідне для успіху і на початку 1900-х років мав стати першою людиною, яка піднялася в небо на аероплані. Він був секретарем Смітсонівського Інституту, професором математики, який працював, зокрема, і в Гарварді — поважна особа. Мав упливових друзів в уряді й бізнесі, зокрема Ендрю Карнеґі та Александра Ґрехема Белла. Військовий департамент давав Ленґлі ґрант у розмірі 50 тисяч доларів на цей проект — величезну на той час суму. Він запросив найкращих фахівців, людей талановитих і досвідчених — і зібрав команду, про яку можна було хіба мріяти. Ленґлі та його команда використовували найкращі матеріали. Преса супроводжувала його скрізь — уся країна, затамувавши подих, стежила за ним і чекала, коли він досягне мети. Маючи прекрасну команду і величезні ресурси, він був приречений на успіх.

Але чи справді приречений?

Тим часом неподалік, лише за кілька сотень кілометрів, брати Райти — Вілбур та Орвіл — працювали над власним літальним апаратом. Вони так прагнули польоту, що цей шалений ентузіазм не міг не «заражати» групу однодумців у їхньому рідному місті Дайтоні, штат Огайо. Утім, коштів вони не мали. Жодних державних ґрантів. Жодних зв’язків із посадовцями високого рівня. Жоден із членів цієї групи не мав університетського диплому, та й диплому про закінчення коледжу не мав — навіть самі Вілбур та Орвіл. Група працювала у скромній велосипедній майстерні. І, незважаючи на все це, втілила свою мрію. 17 грудня 1903 року кілька осіб стали свідками першого в історії людства пілотованого польоту на аероплані.

Як же братам Райтам вдалося досягти успіху,— а команда високоосвічених людей із набагато кращим обладнанням і непорівнянно більшим фінансуванням на це не спромоглася?

Це був щасливий випадок. І брати Райти, і Ленґлі мали дуже сильну мотивацію. Усі вони багато працювали. Мали гострий науковий розум. І мета була одна й та ж. Єдина відмінність: брати Райти вміли надихнути людей, які їх оточували, і в такий спосіб вели свою команду до мети — створити технологію, яка б змінила світ. Лише брати Райти почали з Чому.

2

у 1965 році студенти Каліфорнійського університету в Берклі перші публічно спалили свої призовні повістки на знак протесту проти участі Америки у війні у В’єтнамі. Північна Каліфорнія була епіцентром антиурядових настроїв, протестів проти соціальних, економічних та етичних принципів, що їх сповідували панівні класи. Звістки про заворушення в Берклі та Окленді ширилися світом і спричинялися до виникнення рухів підтримки у Сполучених Штатах і Європі. Однак лише у 1976 році, майже через три роки після того, як США вийшли із в’єтнамського конфлікту, спалахнула інша революція.

То був неабиякий виклик — далекосяжний, він дуже серйозно змінив загальноприйняті уявлення про світ. Однак ці молоді революціонери не кидали каміння і не зорганізовували збройне повалення авторитарного режиму. Вони вирішили завдати системі удару її власною зброєю. Для Стіва Возняка та Стіва Джобса, співзасновників компанії Apple Computer, полем бою був бізнес, а зброєю, яку вони обрали,— персональні комп’ютери.

Комп’ютерна революція почала назрівати, коли Возняк створив Apple I. Попервах цю технологію вважали переважно інструментом бізнесу. Комп’ютери були надто складними і непомірно дорогими для звичайного споживача. Однак Возняк — людина, для якої мотивацією були не гроші,— передбачав, що ця технологія матиме більш благородне призначення. Він вважав, що персональний комп’ютер — це спосіб перетворити маленьку людину на корпорацію. Якби він міг знайти спосіб дати людині до рук комп’ютер, то, на його думку, це практично кожного зробило б спроможним виконувати чимало функцій, які виконує ціла компанія, що має набагато більше різноманітних ресурсів. Персональний комп’ютер дав би змогу створити однакові правила гри для всіх і змінити самі засади, на яких тримається світ. Тож Возняк спроектував Apple I, а в Apple II так удосконалив технологію, що вона стала доступною і простою у використанні.

Якою б грандіозною не була ідея і першокласним та революційним продукт,— однак усе це марна справа, якщо його ніхто не купує. Двадцятиоднорічний Стів Джобс, на той час найкращий друг Возняка, достеменно знав, що слід робити. І хоча він міг спиратися лише на досвід продажу запчастин до електронних приладів, та все ж прагнув довести, що не просто вміє добре продавати товар, а хотів зробити щось важливе в цьому світі. І для цього мав намір створити власну компанію. Революцію він хотів розпалити за допомогою Apple.

У перший рік бізнесу, маючи лише один продукт — Apple, вони отримали мільйон доларів прибутку. Наступного року обсяг продажів склав 10 мільйонів. На четвертий рік роботи вони продали комп’ютерів на 100 мільйонів доларів. А вже на шостий вартість компанії Apple Computer зі штатом 3000 працівників становила мільярд доларів.

Джобс і Возняк були не єдині, хто здійснював комп’ютерну революцію, та й у сфері бізнесу теж було чимало напрочуд розумних людей. Насправді друзі взагалі мало що знали про бізнес. Apple стала особливою не завдяки їхньому вмінню будувати компанію, яка зростає швидкими темпами. Apple стала особливою завдяки тому, що вони повторювали одну й ту саму модель знову і знову. На відміну від конкурентів, їм вдалося змінити сам спосіб мислення у комп’ютерній галузі, галузі мобільних телефонів та у сфері пристроїв для розваг загалом. Але причина тут проста. Apple надихає. Apple починається з Чому.

3

Він був далеко не ідеальний. У нього були свої складнощі. Він був не єдиний, хто потерпав в Америці через брак громадянських прав. І харизматичних промовців тоді так само не бракувало. Але Мартін Лютер Кінґ мав особливий талант. Він умів надихнути людей.

Доктор Кінґ знав, що для того, щоб рух за громадянські права був успішним і спричинив справжні, довготривалі зміни, замало зусиль лише його самого та найближчих однодумців. Для цього замало палких слів та яскравих промов. Щоб змінити країну, потрібні люд — десятки тисяч пересічних громадян, об’єднаних спільним баченням. 28 серпня 1963 року об 11-й годині ранку вони відправлять до Вашинґтона послання — і відтоді Америка попрямує в майбутнє новим курсом.

Організатори руху за громадянські права не розсилали тисячі запрошень, і на той час не було веб-сайту, щоб поінформувати про дату проведення зібрань. Але люди приходили. Вони приходили знову і знову. За даними з різних джерел, у столиці збиралося чверть мільйона людей за раз, щоб почути слова, що вкарбувалися в історію, слова, виголошувані чоловіком, який поведе за собою рух за громадянські права і змінить Америку назавжди: «У мене є мрія».

Щоб зібрати в один день, в один час величезну кількість людей з усієї країни, людей, що належать до різних рас і з різним кольором шкіри, потрібно було мати щось особливе. Хоча й інші політики знали, що саме потрібно було змінити в Америці, щоб усі в країні мали громадянські права,— лише Мартін Лютер Кінґ зміг надихнути країну на те, щоб зміни на краще сталися не лише для меншості, а для кожного. Мартін Лютер Кінґ почав із Чому.

* * *

Е ті, хто веде, і ті, кого ведуть. І з часткою ринку лише 6 відсотків у Сполучених Штатах та приблизно 3 відсотками світового ринку компанія Apple не є провідним виробником домашніх комп’ютерів. Однак вона є лідером комп’ютерної галузі, а останнім часом — лідером і в інших галузях. Досвід Мартіна Лютера Кінґа не був унікальним, однак він зміг надихнути всю країну до змін. Брати Райти мали небагато шансів першими підняти в повітря пілотований апарат, однак саме вони відкрили для нас еру авіації і завдяки цьому змінили світ, у якому ми живемо.

У багатьох людей на той час були такі само цілі, як і в них; і заходи, до яких вони вдавалися, щоб досягти цих цілей, можна було легко повторити. Однак брати Райти, Apple та Мартін Лютер Кінґ усе ж вирізнилися з-поміж усіх інших — і результати їхньої діяльності скопіювати непросто. Вони належать до напрочуд вузького кола лідерів, які роблять щось дуже, дуже особливе. Вони нас надихають.

Практично будь-яка особа або підприємство має потребу мотивувати інших до дії з тієї чи іншої причини. Хтось хоче створити мотивацію для того, щоб купували певний товар. Хтось прагне отримати підтримку на виборах. Інші теж прагнуть створити в людях, що їх оточують, певну мотивацію — більше й краще працювати чи просто дотримуватися певних правил. Уміти створювати в людях мотивацію — це, власне кажучи, нескладно. Зазвичай це пов’язано з певним зовнішнім чинником. Нерідко бажаної поведінки можна домогтися завдяки спокусливим стимулам або загрозі покарання. Наприклад, компанія General Motors так успішно мотивувала людей купувати її продукцію, що протягом останніх сімдесяти семи років обсяги їхніх продажів перевищували обсяги продажів будь-якого іншого автовиробника у світі. Та хоча компанія й була лідером у своїй галузі, вона не вела за собою інші підприємства.

Великі лідери, навпаки, здатні надихати людей до дії. Вони дають людям відчуття мети або чогось, що має мало спільного із зовнішніми стимулами чи потенційною вигодою. Ті, що справді ведуть за собою, спроможні створити армію послідовників, які діють певним чином не тому, що підвладні комусь, а тому, що відчувають натхнення. А в натхненної людини мотивація до дії має глибоко особистий характер. Така людина мало схожа на тих, яких спонукають до дії певні стимули. Адже натхненні люди готові плати власну ціну або терпіти незручності чи навіть страждання. Люди, здатні надихати інших, створюють армію послідовників — тих, хто їх підтримує, виборців, споживачів, працівників, які діють задля загального блага не тому, що повинні, а тому, що самі цього хочуть.

Підприємства й лідери з природною здатністю надихати (хоча їх і вкрай мало) проявляють себе по-різному і в різних масштабах. Їх можна знайти як у державному, так і в приватному секторі. Вони є в усіх галузях економіки — продають свій товар фізичним особам або іншим підприємствам. Та де б не проявлялися — всі вони напрочуд вагомо впливають на свої сфери діяльності. Саме в них найбільш віддані клієнти й працівники. Як правило, їхні прибутки більші, ніж у колег в галузі. Вони більш інноваційні, і що важливо, можуть утримувати свої позиції протягом тривалого часу. Завдяки багатьом із них галузі, в яких вони працюють, зазнали величезних змін. А дехто з них навіть змінив світ. Брати Райти, Apple та д-р Кінґ — це лише три приклади.

А ось іще три: Harley-Davidson, Disney та Southwest Airlines. Джон Кеннеді та Роналд Рейґан також могли надихати маси. Якою б не буда сфера їхньої діяльності, всі вони мають щось спільне. Усі лідери та компанії, які надихають,— незалежно від галузі та масштабів діяльності,— мислять, діють та доносять свою позицію до інших абсолютно однаково.

І ця їхня спільна риса — повна протилежність тому, що притаманно всім іншим людям чи підприємствам.

А якби всі ми могли навчитися думати, діяти та доносити свою позицію так ефективно, як це роблять ті, хто вміє надихати? Уявляю собі світ, у якому здатністю надихати володіють не лише обрані, а більшість людей.

Як свідчать дослідження, понад 80 відсотків американців працюють не там, де вони мріяли. Якби більше людей знало, як побудувати бізнес так, щоб він надихав, ми могли б жити у світі, де ця статистика була б оберненою,— у світі, де понад 80 відсотків людей любили б свою роботу. У таких людей вища продуктивність і вони працюють творчо. Вони щасливі повертаються з роботи додому — і їхні родини щасливіші. Вони краще ставляться до своїх колег, клієнтів та замовників. Працівники, які мають натхнення, будують міцніші компанії та міцнішу економіку своєї країни. Саме тому я написав цю книжку. І сподіваюся, що зможу надихнути нею інших робити те, що надиха-тиме їх,— і разом ми зможемо побудувати компанії, економіку і світ, у якому довіра та вірність є нормою, а не винятком. Завдання цієї книжки не в тому, щоб розповісти, що робити чи як робити. Її завдання полягає не в тому, щоб визначити для когось план дій. Її мета — запропонувати вам причину дії.

Усім, хто відкритий для нових ідей, хто прагне досягти довготривалого успіху і вірить, що для цього необхідна допомога інших людей, я пропоную: віднині починайте з Чому.

Частина I. Світ, який не починається з чому

1. Припустимо, що ви знаєте

Одного холодного січневого дня сорокатрирічний чоловік склав присягу, заступаючи на посаду голови уряду своєї країни. Поруч стояв його попередник, генерал, який п’ятнадцять років тому командував збройними силами у війні, в якій Німеччина зазнала поразки. Молодий лідер був вихований як ревний римо-католик. Наступні п’ять годин він споглядав парад на свою честь, а загалом святкування тривало до третьої ранку.

Ви знаєте, про кого мова, чи не так?

Це було 30 січня 1933 року, і я розповідаю про Адольфа Гітлера, а не, як багато хто міг би подумати, про Джона Кеннеді.

Проблема в тому, що ми зазвичай робимо припущення. Ми виснуємо про довколишній світ, нерідко виходячи з неповної чи неправдивої інформації. Ось і ця інформація була неповною. Багато хто, читаючи ці рядки, був переконаний, що мова про Джона Кеннеді, доки я не додав одну нібито незначну деталь: дату.

Це важливо, оскільки наші припущення або те, що ми сприймаємо як істину, впливає на нашу поведінку. Ми ухвалюємо рішення на основі того, що, на нашу думку, ми знаємо. Не так давно більшість людей вважала, що земля пласка. Ця, здавалося б, очевидна істина визначала поведінку. Дослідити, так

це чи ні, мало хто брався — люди боялися, адже якщо заїхати надто далеко, то можна впасти з краю землі. Тому зазвичай люди не вирушали у далекі мандрівки. І лише після того, як була відкрита одна малесенька деталь — те, що земля кругла,— поведінка людей змінилася. Після цього відкриття європейські країни почали споряджати експедиції у далекі краї, на інший бік планети. Були прокладені торгові шляхи; почалася торгівля прянощами. Нові ідеї, наприклад, у математиці, доволі швидко ширилися по світу, і це відкривало шлях для впровадження інновацій та технічного прогресу. Виправлення одного неправдивого припущення дало можливість людству рухатися вперед.

А тепер розгляньмо, як створюються підприємства та ухвалюються рішення. Чи й справді ми знаємо, чому одні підприємства досягли успіху, а інші — ні, чи ми просто робимо припущення? Несуттєво, яким є ваше означення успіху — досягти певної вартості ваших акцій, заробити певну суму грошей, вийти на цільове значення виторгу або прибутку, зробити ваш товар дуже популярним, створити власну компанію, нагодувати бідних, обійняти високу державну посаду — шляхи, якими ми йдемо до своїх цілей, дуже подібні. Дехто з нас просто діє навмання, однак більшість усе ж намагається принаймні спиратися на якісь дані, щоб ухвалити обґрунтоване рішення. Іноді такий процес збору інформації є формальним — скажімо, проведення опитувань чи обстеження ринку. А часом він має неформальний характер: ми просимо наших друзів і колег дати пораду або аналізуємо власний досвід, щоб оцінити перспективи. Несуттєво, на що саме ми спираємося чи які наші цілі,— ми всі хочемо ухвалювати обґрунтовані рішення. Мало того: ми всі хочемо ухвалювати правильні рішення.

Одначе нам відомо, що не всі рішення виявляються правильними, незалежно від обсягу даних, на які ми спираємося. Іноді наслідки неправильних рішень мізерні, а іноді вони можуть бути катастрофічними. Яким би не був результат — рішення ми увалюємо на основі нашого сприйняття світу, яке насправді може бути викривленим. Так само, як багато хто з читачів був певен, що на початку цього розділу я веду мову про Джона Кеннеді. Ви були переконані, що маєте рацію. Могли б навіть побитися об заклад — ось приклад поведінки, що ґрунтується на припущенні. Ви були певні, доки я не подав крихітну деталь — дату.

На основі хибних припущень ухвалюють не лише погані рішення.

Часом, коли все гаразд, ми думаємо, що знаємо, чому так відбувається,— але чи так це насправді? Те, що ви отримали бажаний результат, не означає, що можете повторити його знову і знову. Один із моїх друзів інвестує певну суму власних грошей у цінні папери. Коли покупка вдала, то це завдяки його розуму та вмінню вибрати саме ті цінні папери, які потрібно. Принаймні так він каже. Але коли він втрачає гроші, то завжди звинувачує ринок. Я не маю

претензій до жодної з логічних ліній — однак або його успіхи і провали залежать від його вміння чи невміння передбачувати, або вони залежать від талану чи неталану. Але не може бути і одне, й інше.

Отже, як ми могли б досягнути того, щоб усі наші рішення спричинялися до найкращих результатів роботи — і щоб ми могли відстежувати всі процеси, на які ці рішення спираються? Логіка підказує, що для цього слід оперувати якнайбільшим обсягом інформації. Але ж саме це ми й робимо. Ми читаємо книжки, беремо участь у конференціях, слухаємо поради фахівців по радіо та розпитуємо друзів і колег — і все це для того, щоб знайти для себе відповіді на запитання «що робити?» та «як діяти?». Проблема в тому, що всі ми переживали ситуації, коли нібито була вся необхідна інформація, та ще й багато добрих порад, однак при цьому все йшло не так, як слід. Або все йшло добре, але недовго,— а тоді ставалося щось, чого ми не могли передбачити. Коротка заввага для тих із вас, хто правильно здогадався, що на початку розділу мова йде про Адольфа Гітлера: усі деталі однакові і для Гітлера, і для Кеннеді, у цьому контексті міг бути будь-хто з них. Слід бути обережним щодо того, про що ви думаєте, буцімто знаєте це. Ви ж бачите: припущення, навіть якщо вони видаються обґрунтованими, можуть спрямувати нас хибним шляхом.

Інтуїтивно ми це розуміємо. Ми свідомі того, що навіть коли спираємося на цілу гору інформації і добрих порад, а все йде не так, як очікувалося,— то це, певно, тому, що ми щось проґавили — хоч би й маленьку але вкрай важливу деталь. У таких випадках ми повертаємося до джерел, можливо, шукаємо якісь нові спричинки і намагаємося знайти нові шляхи розв’язання проблеми. І весь процес починається заново. Більший обсяг даних, однак, не завжди допомагає — особливо якщо весь процес розпочався з хибного припущення.

Є інші чинники, які слід розглянути, чинники, які існують поза нашим раціональним, аналітичним, голодним до інформації мозком.

Іноді буває так, що інформації у нас недостатньо або ми вирішили не зважати на певні поради чи наявні відомості, а просто йшли вперед, покладаючись на власну інтуїцію,— і все складалось як слід, ба навіть краще, ніж очікувалося. Це балансування між інтуїцією та раціональним способом ухвалення рішення є доволі некепською моделлю того, як ми ведемо бізнес або як поводимось у житті. Можемо й надалі усебічно аналізувати всі можливі варіанти за кожним напрямком,— але, зрештою, маючи добрі поради та переконливі аргументи, не посуваємося далі тої точки, з якої почали: як пояснити або як вибрати спосіб дії, який давав би бажаний повторюваний результат. Що слід зробити для того, щоб «поцілити в яблучко»?

Є дивовижна історія про групу виконавчих директорів американських компаній-автовиробників, які поїхали до Японії, щоб познайомитися з тим, як на японських заводах працює складальний конвеєр. На завершальному етапі складання авто припасовувалися дверцята — так само, як і на американських конвеєрах. Але чогось бракувало. У Сполучених Штатах робітник мав узяти ґумовий молоток і простукати ним по периметру дверцят, щоб переконатися, що вони чітко сіли у паз. В Японії цього, здавалося, ніхто не робив. Здивовані американські гості запитали, на якому етапі складання автомобіля проводиться перевірка правильності встановлення дверцят. Їхній японський гід зніяковіло усміхнувся: «Ми пересвідчуємося в тому, що дверцята допасовуються ідеально, ще на етапі проектування». На японському автозаводі не вивчали проблеми і не збирали інформації, щоб на основі її аналізу знайти найкраще рішення,— вони від початку спроектували бажаний результат. Якби цього результату не було досягнуто, це означало б, що хибне рішення ухвалене на початку процесу.

Зрештою, дверцята і американських, і японських автомобілів на виході зі складального конвеєра були припасовані ідеально. Єдина відмінність: японці не мали потреби в окремому працівникові, який би пересвідчувався в цьому за допомогою ґумового молотка, та й потреби закуповувати ґумові молотки не мали. Але важливіше те, що дверцята японських автомобілів слугували довше і, очевидно, навіть мали надійніші структурні характеристики, коли траплялися аварії. А все через те, що від початку був продуманий і розроблений досконалий технічний проект дверцят. Використання ґумових молотків на американських складальних лініях — це метафора певного розуміння управлінського процесу: коли особа чи організація отримує результат, який не відповідає запланованому, вона вдається до низки ефективних короткострокових тактичних кроків, аж доки не досягне бажаного результату. Але наскільки структурно надійними будуть такі рішення? Чимало організацій функціонують у світі матеріальних цілей і застосовують ґумові молотки для їх досягнення. Однак ті, що досягають більшого, ті, що отримують більше, маючи менше людей та менші ресурси, ті, що розширюють свою сферу впливу, створюють продукцію та будують компанії або набирають людей на роботу точнісінько за тим планом, який був накреслений від початку. Навіть при тому, що результат може здаватися такими самим, великі лідери вбачають цінність у чомусь, чого ми не добачаємо.

Будь-яка вказівка, яку ми даємо, будь-який напрям дій, який ми визначаємо, будь-який результат, якого ми прагнемо, починається з одного й того ж: із ухваленого рішення. Хтось вирішує припасовувати дверцята вручну,— а хтось від початку добирає зовсім іншого способу. І хоча обидва підходи можуть за короткий термін дати схожі результати, однак саме те, чого ми не добачаємо, робить довгостроковий успіх більш передбачуваним лише для одного способу дії. Успіх буде на боці того, хто збагнув, що дверцята мають ідеально допасовуватися, бо вони ідеально спроектовані, а не тому, що в кожному конкретному випадку їх механічно налаштовують.

2. Батоги i пряники

МАНІПУЛЮВАТИ ЧИ НАДИХАТИ

Сьогодні на ринку навряд чи знайдеться продукт чи послуга, якої не можна було б купити в іншого продавця чи постачальника приблизно за таку само ціну, такої само якості, за такого само рівня обслуговування та із приблизно такими само характеристиками. Якщо ви й матимете перевагу новатора, то за кілька місяців напевне її втратите. Якщо ви запропонуєте якусь новинку, то дуже скоро хтось інший вийде на ринок із подібним або навіть кращим продуктом.

Але якщо ви поцікавитеся у підприємців, чому їхні клієнти є саме їхніми клієнтами, то більшість скаже вам, що це завдяки високій якості, відмінним характеристикам, ціні або обслуговуванню, притаманним саме їхній продукції. Дивовижний результат. Якщо компанії не знають, чому їхні клієнти є саме їхніми клієнтами, то дуже ймовірно, що вони і не знають, чому їхні працівники працюють саме у них.

Якщо більшість компаній справді не знає, чому їхні клієнти є саме їхніми клієнтами або чому їхні працівники працюють саме в цих компаніях,— то як вони можуть знати, яким чином привабити нових клієнтів та зробити працівників справді відданими компанії? Річ у тім, що більшість підприємців нині ухвалюють рішення на основі низки не всебічних або, ще гірше, геть хибних припущень щодо того, що є визначальним рушієм їхнього бізнесу.

Є лише два способи впливати на поведінку людей: ви можете ними маніпулювати — або ж надихати. Коли я кажу «маніпулювати», це не конче має негативні конотації; навпаки — це дуже поширена і доволі дієва тактика. Насправді багато хто з нас користується нею ще з дитинства. «Я буду твоїм найкращим другом» — дуже ефективна тактика ведення перемовин, яку застосовують багато поколінь дітей, щоб отримати щось бажане від своїх однолітків. І, як скаже вам кожна дитина, яка віддала свою цукерку, сподіваючись отримати нового найкращого друга,— ця тактика працює.

У різних сферах — від бізнесу до політики — маніпуляція активно застосовується в усіх формах реалізації продукції та маркетинґу. Нагадаємо приклади типової маніпуляції: зниження цін; проведення акції; використання почуття страху, тиску середовища або сигналів, які породжують бажання купити певну річ; а також обіцянка того, що новинка покращить ваше життя — чи то покупка, чи голосування на виборах та підтримка певного кандидата. Коли у компанії немає чіткого розуміння того, чому їхні клієнти є саме їхніми клієнтами, вона мусить якомога частіше вдаватися до маніпулювань, щоб досягнути того, що їй потрібно. І на це є причина. Маніпуляції працюють.

ЦІНА

Чимало компаній не надто охочі грати в «цінову гру», але вони вдаються до цього, бо добре знають, що така гра ефективна. Така ефективна, що іноді спокуса може бути нездоланною. Небагато знайдеться фірм, які в ситуації, коли є можливість отримати велике замовлення, не знизять ціну, щоб укласти таку угоду. Несуттєво, як вони обґрунтують це для себе чи своїх клієнтів,— ціна є дуже ефективною маніпуляцією. Знизьте ціну на достатню величину — і купуватимуть у вас. Ми спостерігаємо це явище наприкінці сезону, коли проводять розпродажі й ціни зменшують до такого рівня, щоб увесь товар розійшовся. Знижте ціну на достатню величину — і полиці магазинів дуже швидко спорожніють, щоб прийняти продукцію нового сезону.

Однак «цінові ігри» можуть дорого коштувати і створити для компанії серйозну дилему. Для продавця продаж на підставі ціни має таку само дію, як героїн. Короткострокова вигода фантастична, але що частіше ви вдаєтеся до такого трюку, то важче стає позбутися цієї звички. Щойно покупці звикають платити нижчу за середню ціну за товар або послугу, дуже важко буде їх примусити платити більше. А продавці, стикаючись із необхідністю дедалі більше знижувати ціни, щоб витримувати конкуренцію, отримують дедалі менший прибуток. Це примушує продавати все більше й більше товару, щоб компенсувати втрату прибутку. І найшвидше це можна зробити, знову ж таки, за допомогою ціни. Саме так працює спіраль залежності від зменшення ціни. У світі наркотиків це має назву «барахло». У світі бізнесу це зветься товарами споживання. Страхування. Домашні комп’ютери. Послуги мобільної телефонії. Будь-яка кількість упакованих товарів. Список товарів споживання, створених ціновою грою, не має кінця. Практично за будь-яких умов компанії, які вимушені вважати свою продукцію товарами споживання, приймають умови цієї гри. Я не можу стверджувати, що суттєве зниження ціни не є абсолютно законним способом ведення бізнесу; складність полягає в тому, щоб зберігати рентабельність.

Wal-Mart[1], здається, є винятком із цього правила. Їм вдалося побудувати феноменально успішний бізнес, граючи у «цінову гру». Але вони також заплатили високу ціну. Завдяки масштабності мережі компанії Wal-Mart вдалося уникнути притаманних ціновій стратегії негативних наслідків, однак зацикленість компанії на тому, що «ціна — понад усе», закріпила за нею скандальну славу та завдала шкоди її репутації. І всі скандали, пов’язані з цією компанією, виникали через її спроби зменшити витрати, щоб можна було запропонувати такі низькі ціни.

Ціна завжди чогось вартує. Питання у тому, скільки ви готові заплатити за гроші, які заробляєте?

АКЦІЇ

У General motors (GM) абсолютно чітка мета: очолити американську автомобільну галузь, завоювавши якомога більшу частку ринку. В 1950-х роках у Сполучених Штатах можна було вибирати з-поміж чотирьох виробників автомобілів: GM, Ford, Chrysler та AMC. До того, як зарубіжні виробники автомобілів увійшли на американський ринок, GM домінувала. За нових умов конкуренції, як і можна було очікувати, стало важче зберігати провідні позиції на ринку. Немає потреби покликатися на статистику, щоб пояснити, як змінилася автомобільна галузь за останні п’ятдесят років. Але General Motors протягом усього минулого століття зберігала високі темпи розвитку і своє домінування на ринку.

Однак починаючи з 1990-х років частка компанії Toyota на американському ринку зросла більш ніж удвічі. До 2007 року цей показник зріс до 16,3 відсотка із 7,8. Протягом того самого періоду частка General Motors на американському ринку значно зменшилася: з 35 відсотків у 1990 році до 23,8 у 2007. А на початку 2008 року сталося те, що раніше годі було й уявити: американські споживачі купили більше імпортних автомобілів, аніж виготовлених у США.

Починаючи з 1990-х років, в умовах шаленого конкурентного тиску з боку Японії, GM та інші американські автовиробники спромоглися виробити стимули, які мали допомогти їм утримати їхні дедалі менші частки ринку. За підтримки широкої рекламної кампанії GM, наприклад, запропонувала покупцям її автомобілів і вантажівок грошові стимули — від 500 до 7 000 доларів. Протягом тривалого часу такі акції давали неперевершений результат. Продажі GM знову пішли вгору.

Але у довгостроковій перспективі ці стимули лише сприяли стрімкому зменшенню прибутків компанії GM і завели її у глибоку яму. У 2007 році компанія втрачала 729 доларів на кожному автомобілі, значною мірою завдяки стимулам. Усвідомивши, що ця модель не забезпечує стабільного розвитку, GM оголосила, що вона зменшуватиме суму грошей, які повертатиме покупцям, і після цього обсяг продажів різко скоротився. Немає грошей — немає покупців. Автомобільна промисловість дуже швидко зробила клієнтів «залежними» від отримуваних від компанії грошей за придбання автомобіля, формуючи в них уявлення про те, що такої речі як повна ціна немає.

Будь-яка акція — чи то «два за ціною одного», чи «всередині безкоштовний подарунок» — напрочуд звична маніпуляція, тож ми нерідко забуваємо, що об’єктом цієї маніпуляції саме ми і є. Наступного разу, коли вам буде потрібно придбати, скажімо, цифровий фотоапарат, звернуть увагу на те, як ви ухвалюєте рішення про покупку. Ви знайдете два-три фотоапарати з потрібними вам характеристиками — розмір, кількість мегапікселів, ціна, відома назва компанії-виробника. Але, можливо, одна з цих компаній проводить акцію — безплатний футляр чи безплатна карта пам’яті. За умови, що характеристики фотоапаратів приблизно однакові, саме цей бонус іноді переважує шальки терезів. У світі стосунків із корпоративними клієнтами акції мають назву «додана вартість». Але принципи лишаються ті самі — дати щось безкоштовно, щоб зменшити ризики так, аби справу мали з вами. І так само, як ціна, акція працює.

Маніпулятивний характер акцій так ґрунтовно вкоренився в роздрібній торгівлі, що один із його принципів навіть отримав спеціальну назву — breakage. Breakage вимірює відсоток клієнтів, які не скористалися запропонованою в акції перевагою, а натомість купили товар за повну ціну. Це, як правило, трапляється, коли покупці не хочуть морочитися, щоб отримати свої знижки — цей процес навмисне ускладнюють або роблять його незручним, щоб збільшити імовірність помилок чи невиконання клієнтом встановленої процедури, аби кількість тих, хто не скористався акцією, була великою.

Щоб отримати знижку при купівлі, від клієнтів, як правило, вимагається надіслати копію чека, вирізати код із упаковки та ретельно вписати у форму заявки на отримання знижки інформацію про товар і про те, як він був придбаний. Якщо якийсь пункт заповнений неправильно або якоїсь інформації бракує, то отримання знижки може затягтися на тижні, місяці або і взагалі бути скасоване. Індустрія знижок також має спеціальну назву для кількості клієнтів, які або не захотіли заповнювати заявку на отримання знижки, або ніколи не отримали грошової компенсації свого акційного чеку. Це зветься slippage.

Для підприємств короткострокові вигоди знижок та інших маніпуляцій очевидні: знижка приваблює клієнтів заплатити повну ціну за товар, який вони, можливо, вирішили купити лише завдяки перспективі часткового відшкодування суми покупки. Але майже 40 відсотків таких клієнтів ніколи не мають тієї нижчої ціни, яку, на їхню думку, вони платили. Можете назвати це податком на неорганізованих, але роздрібні торговці дуже на нього покладаються.

Регулятивні органи посилили увагу до індустрії знижок, але без особливого успіху. Процес отримання знижки залишається громіздким, а це означає отримання продавцем додаткових коштів ні за що. Маніпуляція в чистому вигляді. Але якою ціною?

СТРАХ

Якби хтось збирався захопити банк, маючи в кишені банан, його звинуватили б у збройному нападі. Очевидно, що загрози бути застреленим не було ні для кого, але загалом вважається, що особи, які здійснюють розбійний напад, мають зброю, і закон бере це до уваги. І на це є вагомі причини. Розбійник, добре знаючи, що страх примусить виконати всі його вимоги, зробить усе, щоб настрахати своїх жертв. Страх, спричинений справжньою чи уявною загрозою, вважається однією з найпотужніших маніпуляцій з усіх можливих.

«Ще нікого не звільнили за те, що у підрядники вибрали компанію IBM»,— ця стара приказка змальовує поведінку, обумовлену страхом. Працівник відділу закупівель, якому дали завдання знайти найкращих постачальників для компанії, відхиляє кращий продукт за кращою ціною лише тому, що його виробником є невелика компанія або маловідомий бренд. Реального чи уявного страху бути звільненим, якщо щось піде не так, достатньо, щоб працівник проігнорував чітко поставлене йому завдання, ба навіть зробив щось не в інтересах компанії.

Коли задіяно страх, факти нічого не значать. Страх лежить в основі нашого біологічного механізму виживання, і його неможливо швидко здолати фактами або цифрами. Саме так працює тероризм. Не так статистична ймовірність того, що людина стане жертвою терориста, а страх того, що це може трапитися, паралізує населення.

Такий потужний маніпулятор як страх часто використовується разом із менш бридкими маніпуляторами. Ми вдаємося до страху, виховуючи своїх дітей. За його допомогою ми створюємо в людях мотивацію дотримуватися кодексу етики. Страх регулярно використовується в соціальній рекламі, наприклад, для інформування про безпеку дітей, або про СНІД, або про необхідність пристібати ремені безпеки. Усі телеглядачі у 1980-ті роки отримували серйозну дозу соціальної реклами проти наркотиків, зокрема часто цитувався ролик із федеральної програми, покликаної боротися зі зловживанням наркотиків підлітками: «Це твій мозок»,— говорив чоловік, тримаючи в руці білосніжне яйце. Потім він розбивав яйце на пательню з киплячою олією. «А це твій мозок, якщо ти вживаєш наркотики... Є питання?»

Інша соціальна реклама мала на меті налякати до смерті кожного зухвалого підлітка: «Кокаїн не робить тебе сексуальним. він робить тебе мертвим».

Так само, коли політик стверджує, що його опонент підніме податки або зменшить видатки на дотримання правопорядку, або коли вечірні новини лякають вас ризиком для вашого здоров’я чи безпеки, якщо ви не ввімкнете телевізор об одинадцятій, — усе це є спробою посіяти страх серед виборців та телеглядачів, відповідно. Підприємства також вдаються до страху, щоб розбурхати нашу непевність і, скориставшись нею, продати свою продукцію. Ідея полягає в тому, що якщо ви не купите товар або послугу, то з вами станеться щось погане.

«Кожні тридцять шість секунд хтось помирає від серцевого нападу», — стверджує реклама кардіолога. «У вас є радон? А у вашого сусіда є!» — читаємо в рекламі на борту вантажівки якоїсь компанії, що пропонує послугу перевірки рівня хімічного чи якогось іншого забруднення вашої оселі. І, звісно, страхова компанія хоче продати вам послугу страхування життя — «доки не пізно».

Якщо вам продавали щось, попереджаючи про жахливі наслідки, неминучі в тому випадку, якщо ви не купите запропонованого товару чи послуги,— то насправді вам приставляли до голови уявну рушницю, щоб ви «краще» зрозуміли, чому треба вибрати їх, а не їхнього конкурента. Або, можливо, це просто банан у кишені. Але він працює.

ПРАГНЕННЯ

«Кинути курити дуже просто, — казав Марк Твен. — Я робив це сотні разів».

Якщо страх мотивує нас уникати чогось жахливого, то зародження в нас прагнення підштовхує до чогось бажаного. Маркетологи нерідко ведуть мову про важливість зародження в людях прагнення, пропонуючи їм те, чого вони хочуть,— щоб споживачі могли досягти бажаного з конкретним продуктом або послугою. «Шість кроків до щасливого життя». «Виконуйте ці вправи для пресу, і ви зможете купувати одяг такого розміру, про який мрієте!», «За шість коротких тижнів ви розбагатієте». Усі ці прийоми маніпулятивні. Вони спокушають нас речами, які ми хотіли б мати, або якостями, яких ми хотіли б набути.

Хоч і позитивні за своїм характером, такі прийоми, які породжують у людині бажання придбати певну річ, найефективніше діють на тих, кому бракує дисципліни, або хто має невідступний страх чи почуття невпевненості в тому, що він здатен досягти своєї мети самотужки (у різний час і з різних причин це переживає кожен із нас). Я в таких випадках жартома кажу, що за допомогою цього прийому ви можете примусити людину купити абонемент у спортзал, але для того, щоб ця людина справді займалася спортом тричі на тиждень, треба трішечки натхнення. Той, хто веде здоровий спосіб життя і звик виконувати вправи, не купиться на «шість легких кроків до втрати ваги». Найкраще на це реагують ті, хто не веде здорового способу життя. Не новина, що чимало людей намагаються дотримуватися однієї, другої, третьої дієти, щоб мати тіло, про яке вони мріють. Несуттєво, який режим вони обирають,— усі свідомі того, що досягти бажаних результатів допоможуть регулярні вправи та збалансована дієта. Інакше кажучи — дисципліна. Щороку в січні кількість осіб, які купують абонементи у спортивний зал, як правило, зростає приблизно на 12 відсотків, адже люди намагаються виконати дані самим собі новорічні обіцянки щодо здорового способу життя. Однак наприкінці року в залах займається лише частина січневих аматорів фітнесу. Прийоми, що збуджують прагнення, можуть спонукати до певної поведінки, але у більшості випадків їхня дія не тривала.

Ці прийоми ефективні не лише на споживчому ринку, вони доволі добре працюють і в сфері бізнес-взаємин між підприємствами. Менеджери компаній, великих і маленьких, прагнуть досягти успіху, тож вони ухвалюють рішення, наймають консультантів та запроваджують системи, покликані сприяти в досягненні бажаних результатів. Але, як свідчить досвід, загалом збій у системах відбувається не через їхні вади, а через невміння ними користуватися. Це я можу стверджувати, виходячи з власного досвіду. Протягом багатьох років я брав на озброєння велику кількість систем і практик, які мали допомогти мені «досягти успіху, якого прагну»,— і за два тижні повертався до своїх старих звичок. Я прагнув знати систему, яка б допомогла мені позбутися необхідності дотримуватися якихось систем, щоб задовольнити усі свої прагнення. Але я навряд чи зміг би дотримуватися такої системи протягом дуже тривалого часу.

Ця короткострокова реакція на довгострокові прагнення «квітне» і в корпоративному світі. Одну мою знайому, консультанта з менеджменту, найняла мільярдна компанія, щоб вона допомогла досягти певних цілей та прагнень. Як пояснила знайома, проблема полягала в тому, що яке б не було питання, керівники компанії завжди вибирали більш швидкий і дешевий варіант, а не краще довгострокове рішення. Точнісінько так само, як людина, яка постійно сидить на дієтах, «вони ніколи не мали часу або грошей зробити все правильно з першого разу, але завжди мали час і гроші, щоб переробляти знову і знову»,— так вона охарактеризувала цього замовника.

ТИСК СЕРЕДОВИЩА

«Чотири 3 п'яти стоматологів віддають перевагу ґумці Трайдент»,— нав’язливо твердить реклама жувальної ґумки, намагаючись схилити нас до споживання саме їхнього товару. «Дослідження подвійним сліпим методом, проведене одним із провідних університетів, свідчить, що...» — вбиває вам у голову рекламний ролик, який демонструється пізно увечері. «Якщо наш товар годиться для професіоналів, то він годиться і для вас»,— підохочує реклама. «Понад мільйон задоволених клієнтів!» — не вгаває інша реклама. Усе це — форми тиску середовища. Коли маркетологи повідомляють, що більшість населення або якась група експертів віддає перевагу їхньому товару, а не якомусь іншому, вони намагаються схилити покупця до думки: усе, що вони продають, краще за інші товари. Тиск середовища працює, тому що ми віримо, що більшість або експерти, можливо, знають щось краще, ніж ми. Тиск середовища працює не тому, що більшість або експерти завжди мають рацію, а тому, що ми боїмося помилитися.

Іноді для посилення тиску середовища в рекламі використовують схвалення з уст відомих людей. І ми думаємо собі: «Якщо він цим користується, то це має бути добре». Це має сенс, коли, скажімо, Тайґер Вудз[2] розхвалює продукцію Nike для гольфу або м’ячі для гольфу торгової марки Titleist. (Насправді угода між Вудзом та компанією Nike має на меті зробити компанію помітноюу світі гольфу). Але Тайґер розхвалює також автомобілі General Motors, консультаційні послуги у сфері менеджменту, кредитні картки, продукти харчування, а також наручний годинник Tag Heuer, створений «спеціально для гравця в гольф». Годинник, до слова, може витримувати удар у 5 000g — такої сили удар «відчуває» м’яч для гри у гольф, а не сам гравець. Але Тайґер дав цьому годиннику відмінну характеристику, тож він повинен бути класним. Схвальні відгуки відомих людей використовуються також і для того, щоб задіяти наші прагнення або бажання бути схожими на них. Найбільш очевидний приклад — кампанія фірми Nike під гаслом «I wanna be like Mike» («Я хочу бути схожим на Майка»), яке мало зародити в дітях бажання вирости і стати такими, як Майкл Джордан, якщо вони користуватимуться продукцією Nike. Однак у багатьох інших прикладах залучення відомих людей до рекламування товарів чи послуг побачити цей зв’язок важче. Наприклад, у ситуації, коли Сем Вотерсон, зірка завдяки серіалу «Закон і порядок»[3], рекламує онлайн товари TD Ameritrade[4]. Не дуже зрозуміло, який стосунок до згаданого бренду має цей актор, славу якому принесла роль борця з маніяками. Гадаю, вся справа в тому, що він «авторитетний».

Тиск середовища спрямований не лише на емоційно вразливу молодь. Більшість із нас, очевидно, хоч раз відчула на собі тиск з боку продавців.

Хіба не доводилося вам чути реп продавця, який прагне, щоб ви купили в нього «вирішення якоїсь офісної проблеми» і розповідає, що 70 відсотків ваших конкурентів уже користуються його послугами, то ж чому б і вам не спробувати? Але що, коли 70 відсотків ваших конкурентів — ідіоти? Або що, коли цим 70 відсоткам запропонували таку додану вартість або таку низьку ціну, що вони не змогли відмовитися від цієї пропозиції? Цей підхід призначений лише для одного — тиснути на вас так, щоб ви купили. Бо невже у вас не може бути того, що є у всіх, або невже ви не знатимете чогось, що знають усі. Краще бути серед більшості, чи не так?

Як казала моя мама, «якщо твої друзі засунуть голову в духовку, то й ти це зробиш?» Шкода, що Майклу Джордану або Тайґеру Вудзу заплатили саме за це,— з цього може початися ланцюгова реакція.

НОВИНКА (ІНША НАЗВА — ІННОВАЦІЯ)

«Здійснивши грандіозні інновації в дизайні та інженерній справі, [Motorola] створила телефон — один із найкращих!» — читаємо у прес-релізі 2004 року, який повідомляє про з’яву на суперконкурентному ринку мобільних телефонів ще одного виробника. «Поєднання металу, а саме авіаційного алюмінію, з технічними новинками, як-от внутрішня антена та виготовлена методом хімічного травлення клавіатура, привело до створення пристрою завтовшки лише 13,9 мм».

І це спрацювало. Мільйони людей кинулися купувати новий телефон. Знаменитості «світили» своїми RAZR на червоній доріжці. Цей телефон бачили навіть в одного чи двох прем’єр-міністрів. Після того, як було продано понад 50 мільйонів екземплярів, мало хто міг сказати, що запуск RAZR не був надзвичайно успішним. «Після того, як RAZR перевершив очікування у сфері мобільних телефонів, він став символом здійснення компанією Motorola революційних інновацій, водночас встановлюючи нову планку для майбутніх продуктів у сфері безпроводового зв’язку»,— сказав колишній виконавчий директор цієї компанії Ед Зандер про свій диво-продукт. Цей виріб приніс компанії Motorola грандіозний фінансовий успіх. Це була справжня інновація величезного масштабу.

Але чи так це?

Менше ніж за чотири роки Ед Зандер був змушений піти з посади виконавчого директора. Акції компанії продавалися за 50 відсотків їхньої середньої ціни з часу запуску мобільного телефону RAZR, а конкуренти Motorola з легкістю запропонували кращі характеристики та ширшу функціональність у своїх так само інноваційних нових телефонах. Motorola знову стала просто «ще одним» виробником мобільних телефонів, який бореться за свій шматок пирога. Так само, як і багато компаній до неї, Motorola переплутала інновацію з новинкою.

Справжня інновація змінює хід розвитку галузі або й усього суспільства. Лампа розжарювання, мікрохвильова піч, факс, комп’ютерна програма iTunes. Це — справжні інновації, які змінили спосіб ведення бізнесу, радикально вплинули нанаше життя, а у випадку iTunes — поставили цілу галузь перед необхідністю повністю переглянути її бізнес-модель. Наприклад, вбудований у телефон фотоапарат не є інновацією — без сумніву, це дуже класне розширення функціональності телефону, але воно не спричинило докорінних змін у галузі. З огляду на таке означення інновації, навіть наданий компанією Motorola опис свого нового продукту перетворюється на простий перелік нових класних характеристик: металевий корпус, схована антена, пласка клавіатура та тонкий телефон. Навряд чи це тягне на «революційну інновацію». Компанії Motorola вдалося створити чергову блискучу привабливу річ, від якої усі були в захваті... принаймні доти, доки не з’явилася нова блискуча приваба. І саме тому ці характеристики — радше новинка, аніж інновація. Вони потрібні були для того, щоб зробити новий продукт особливим, відмінним від інших у своїй категорії, а не тому, що це якийсь новий винахід. Це непогано — але годі розраховувати, що завдяки згаданим характеристикам можна буде отримувати прибуток протягом тривалого часу. Новинка може спричинити стрімке зростання обсягів продажу — і телефон RAZR це довів,— однак цей ефект не є тривалим. Якщо компанія пропонує надто багато новітніх ідей і робить це надто часто, це може мати такі само наслідки для певного продукту чи категорії продуктів, що й цінова гра. Спроби зробити продукт відмінним від інших у відповідній категорії завдяки більшій кількості особливих характеристик спричиняються до того, що продукти починають сприйматись як звичайні товари споживання. І так само, як з цінами, необхідність додати ще один продукт у лінійку, щоб компенсувати комодитизацію[5], закінчується низхідною спіраллю.

У 1970-х було лише два види зубної пасти Colgate. Але зі зростанням конкуренції обсяги продажу цієї пасти почали зменшуватися. Тож компанія запровадила новий продукт, який мав нову характеристику — здається, паста містила флюорид. Потім ще один. І ще один. Відбілювання. Попередження відкладення зубного каменю. Блискітки. Смужечки. Кожна інновація, звісно, давала поштовх до зростання обсягів продажу, але не надовго. І цикл тривав. Знаєте, скільки різних видів зубної пасти компанія Colgate пропонує вам сьогодні, й з-поміж них ви маєте зробити вибір? Тридцять два — і ще чотири для дітей. І з огляду на те, як кожна компанія реагує на «інновації» інших, це означає, що конкуренти Colgate також продають таку само кількість варіантів своєї продукції приблизно такої само якості з приблизно такими само характеристиками та приблизно за такою само ціною. Існує дослівно десятки й десятки зубних паст, з-поміж яких потрібно зробити вибір,— однак немає жодних даних про те, що американці нині чистять зуби частіше, ніж у 1970-х роках. Завдяки усім цим «інноваціям» стало практично неможливо дізнатись, яка зубна паста годиться саме для тебе. Різновидів паст стало так багато, що Colgate навіть має на своєму веб-сайті спеціальну сторінку «Потрібна допомога, щоб зробити вибір?» Якщо Colgate воліє допомагати нам у виборі одного з її продуктів, тому що різновидів їхньої зубної пасти надто багато, то що ми можемо вирішити біля полиці зубних паст у супермаркеті без веб-сайту під рукою?

Знову ж таки, це приклад найновішої сукупності яскравих предметів, створених спеціально для того, щоб ми їх спробували або придбали. Те, що компанії продумано називають «інновацією», насправді є новинкою. І йдеться не лише про упаковані товари, виробники яких, щоб привабити споживачів, застосовують усілякі новинки; це — загальна практика, що застосовується і в інших галузях. Вона працює, але дуже нечасто (якщо це взагалі колись трапляється) ця стратегія стає основою для побудови тривалих надійних відносин.

Місце Motorola RAZR — нового престижного мобільного телефону — зайняв iPhone компанії Apple. Однак використання сенсорного екрану і повна відсутність кнопок не зробили iPhone інновацією. Ці нові характеристики просто дивовижні. Але інші компанії можуть скопіювати їх, і це не приведе до радикальної зміни визначення категорії мобільного телефону. Компанії Apple вдалося зробити щось зовсім інше, набагато суттєвіше.

Apple займає провідні позиції не лише у сфері технології проектування мобільних телефонів, а й — у притаманний компанії Apple спосіб — у сфері технології функціонування галузі. У галузі мобільних телефонів усі характеристики та переваги, які може запропонувати телефон, визначає не виробник апарату, а сервіс-провайдер. T-Mobile, VerizonWireless, Sprint, AT&T — усі вони диктують компаніям Motorola, Nokia, Ericsson, LG та іншим, які саме функції виконуватимуть їхні телефони. Аж тут з’явилася компанія Apple. І заявила, що тепер вона диктуватиме сервіс-провайдерам, які функції матиме телефон, а не навпаки. Єдиним провайдером, який із цим погодився, була кампанія AT&T,— і вона отримала ексклюзивне право на запровадження нової технології. Така радикальна зміна впливатиме на галузь протягом багатьох років, і дія цієї зміни триватиме набагато довше, аніж кількарічне підвищення попиту на блискучий новий продукт.

Новинка, авжеж?

ЦІНА, ЯКУ ВИ ПЛАТИТЕ ЗА ГРОШІ, ЯКІ ОТРИМУЄТЕ

Я не сперечаюся з тим, що маніпуляції працюють. Кожна з них, звичайно ж, може допомогти компанії стати більш успішною. Але тут є компроміс. А жоден компроміс не стане основою для побудови надійних тривалих відносин.

І з часом плата дедалі зростає. А отримані вигоди лише короткострокові.

І до того ж, вони підвищують рівень стресу як для покупця, так і для продавця. Якщо у вас бездонні кишені, або якщо ви прагнете досягти лише короткострокової вигоди і вас не цікавить перспектива, тоді ці стратегії і тактики годяться ідеально.

Окрім світу бізнесу, маніпуляції нині є нормою також і в політиці. Як у бізнесі за допомогою маніпуляцій можна досягти різкого зростання попиту на певну продукцію, але годі отримати надійну клієнтуру, так і в політиці за допомогою маніпуляцій можна домогтися вибору певного кандидата, але годі створити основу для лідерства. Лідерство — це коли люди йдуть поруч із вами крізь вогонь і воду. Лідерство — це здатність мобілізувати людей не лише на якусь одну подію, а на роки. У бізнесі лідерство означає, що клієнти підтримуватимуть вашу компанію навіть у скрутні часи. Якщо маніпуляція — це єдина стратегія, то що станеться наступного разу, коли потрібно буде ухвалювати нові рішення? Що відбуватиметься після того, як здобуто перемогу на виборах?

Між простим повторенням бізнес-операцій і лояльністю у бізнесі — велика різниця. Термін «просте повторення операцій» промовляє сам за себе. Лояльність означає, що ваші клієнти відмовляться від кращого продукту або від пропозиції кращої ціни заради того, щоб і надалі мати справу саме з вами.

Віддані клієнти часто навіть не намагаються дізнатись, які продукти пропонують ваші конкуренти, чи знайти інші варіанти придбання потрібного їм товару або послуги. Лояльність здобути нелегко. Просте повторення бізнесу, натомість, здійснювати легко. Усе, що для цього потрібно,— більше маніпуляцій.

Маніпулятивні технології так укорінилися в сучасному американському бізнесі, що дехто просто не може від них відмовитися. Так само, як і за будь-якої форми залежності, людина не прагне її позбутися, а прагне швидше й частіше отримувати наступну «дозу». І яким би класним не було відчуття піднесення у ці короткі моменти «кайфу», вони згубно впливають на стан здоров’я організму/підприємства у довгостроковій перспективі. Залежний від короткострокових результатів, бізнес нині здебільшого перетворився на низку швидких «затяжок» — одна за одною, одна за одною. Короткострокові тактики так ускладнилися, що з’явилася навіть ціла галузь економіки, що обслуговує ці маніпуляції, озброєна статистикою і квазі-на-укою. Наприклад, компанії прямого маркетинґу пропонують розрахунки щодо того, які слова забезпечать найкращі результати після кожного листа конкретному потенційному покупцеві.

Той, хто займається поштовою розсилкою комерційних пропозиції зі знижками, добре знає, що цей стимул працює, і знає також, що вища знижка означає вищу ефективність. Йому також відомі й витрати, що супроводжують такі знижки. Щоб зробити їх рентабельними, виробники стежать за тим, щоб показники breakage та slippage були вищими за певні порогові значення. Як наш «знайомий» наркоман стає більш залежним, що більше «кайфу» він отримує від коротких доз свого наркотику,— так і спокуси зробити знижки більш замаскованими або складними, щоб зменшити кількість тих, хто має на них право, для декого можуть стати згубними.

Гігант у світі електроніки компанія Samsung так досконало оволоділа мистецтвом «набору дрібним шрифтом», що знижки стали для компанії надзвичайно рентабельними. На початку 2000-х компанія запропонувала знижки до 150 дол. США на численні електронні товари, зазначаючи дрібним шрифтом, що на одну адресу може бути надана лише одна знижка,— така вимога на той час будь-кому здалася б обґрунтованою. Однак на практиці ця вимога позбавляла можливості отримати знижку всіх мешканців багатоквартирних будинків, якщо хтось один із цього будинку вже її отримав. Понад 4 тисячі покупців електроніки Samsung, які «повелися» на обіцянку повернення частини грошей, сплачених за покупку, отримали повідомлення про відмову їм у знижці на цій підставі. Про це доповіли генеральному прокурору Нью-Йорка, і в 2004 році Samsung, за приписом прокурора, був вимушений сплатити 200 000 дол. США мешканцям багатоквартирних будинків, яким була обіцяна знижка. Це надзвичайний випадок, коли компанію ловили на гарячому. Але гра у знижки, що передбачає вирізання штрих-кодів, заповнення форм та необхідність зробити все це до певного кінцевого терміну, й далі «квітне». Як може компанія заявляти, що вона «робить усе для клієнтів», якщо вона із задоволенням обчислює кількість клієнтів, які не змогли скористатися жодною обіцянкою зекономити свої гроші?

НАСЛІДКОМ МАНІПУЛЯЦІЙ Є ПОВТОРЕННЯ ОПЕРАЦІЙ, А НЕ ФОРМУВАННЯ ЛОЯЛЬНОСТІ

«Це просто, — запевняє телевізійний рекламно-інформаційний ролик. — Просто покладіть свою стару золоту ювелірну прикрасу в конверт, що передбачає застраховане доправлення з попередньою оплатою, і за два дні ми пришлемо вам чек на вартість золота, з якого зроблена ваша прикраса». Mygoldenvelope.com — один із лідерів у цій галузі, він є своєрідним брокером золота, що відправляється на афінажний завод, переплавляється і знову потрапляє на товарний ринок.

Коли Дуґлас Фейрстайн і Майкл Моран створили цю компанію, вони хотіли бути найкращими у цьому бізнесі. Вони хотіли трансформувати галузь із репутацією ломбарду в темному провулку і додати їй трохи блиску Тіффані. Тож уклали гроші в те, щоб все працювало ідеально, і зробили все можливе, щоб обслуговувати клієнтів на найвищому рівні. Обидва вони були успішними підприємцями і знали, чого вартує солідний бренд та довіра клієнтів. А тому витратили чимало грошей, прагнучи знайти правильний баланс, і в рекламі прямої дії, що безперервно транслювалася на численних місцевих та національних каналах кабельного телебачення, вони постійно пояснювали, у чому їхня відмінність. «Наша пропозиція краща за будь-які інші пропозиції подібного роду»,— стверджували вони. І мали рацію. Однак ця інвестиція не дала того прибутку, на який розраховували.

За кілька місяців Фейрстайн і Моран зробили важливе відкриття: майже всі їхні клієнти мали з ними справу лише раз. Їхній бізнес залишався «операційним», хоча вони намагалися перетворити його на дещо більше, ніж просте здійснення операцій. Тому вони припинили намагання зробити свою послугу «кращою, ніж інші подібні послуги», а натомість вдовольнилися тим, що надають «послугу високого рівня». Враховуючи те, що більшість людей не збиралася ставати їхніми постійними клієнтами, не було потреби порівнювати їхні послуги з будь-якими іншими. Усе, що їм потрібно було зробити,— це сформувати у потенційного клієнта рішення зробити покупку та запропонувати йому таку приємну послугу, яку хотілося б порекомендувати другові. Інше було зайве. Щойно власники mygoldenvelope.com зрозуміли, що їм не потрібно вкладати гроші в те, щоб сформувати лояльність покупців, оскільки все, що вони хотіли,— це викликати у потенційних покупців бажання здійснити операцію, їхній бізнес став набагато ефективнішим і прибутковішим.

Для операцій, які здійснюються в середньому один раз, батоги і пряники — найкращий спосіб викликати бажану поведінку. Коли поліція пропонує винагороду за інформацію про певного злочинця, то не має на меті встановити тривалі відносини зі свідком чи інформатором; це просто одинична операція. Коли ви загубили своє кошеня і пропонуєте винагороду тому, хто його знайде, вам не потрібні тривалі відносини з такою особою; ви просто хочете повернути кошеня.

Маніпуляції — прекрасна стратегія, яка дозволяє збільшити кількість операцій або викликати поведінку, необхідну вам лише раз або час від часу, але дуже рідко. Винагорода, яку пропонує поліція, має спонукати свідків прийти і надати інформацію чи свідчення, які можуть допомогти арештувати злочинця. І, як і будь-яка акція, маніпуляція працюватиме, лише якщо стимули достатньо високі, щоб переважити ризик.

За будь-яких інших обставин, коли особа або підприємство хоче мати в результаті не лише одну операцію, а отже, є надія на встановлення лояльних, тривалих відносин,— маніпуляція не допоможе. Наприклад, чого хоче політик: щоб ви проголосували за нього, чи щоб ви підтримували його все життя — чекає від вас лояльності? (Судячи з того, як у наші дні відбуваються вибори, складається враження, що все, чого вони хочуть,— це виграти вибори. Реклама, що дискредитує опонентів, увага на якихось окремих питаннях та збудження відчуття страху або внутрішніх бажань є підтвердженням цього. За допомогою цих тактик можна виграти вибори, але годі посіяти серед виборців зерна лояльності до такого кандидата).

Американська автомобільна галузь довго вчилася на власних помилках і заплатила високу ціну за використання маніпуляцій у процесі розбудови бізнесу, тоді як насправді потрібно було формувати лояльність споживачів. І хоча маніпуляції можуть бути прийнятною стратегією у добрі часи, коли грошей багато,— вони стають надто дорогою стратегію, коли ситуація на ринку змінюється. Коли вдарила нафтова криза 2008 року, акції та стимули, застосовувані раніше в автомобільній промисловості, втратили сенс (те саме відбулося і в 1970-ті роки). У цьому випадку те, як довго маніпуляції могли давати короткостроковий прибуток, визначалося періодом часу, протягом якого економіка могла витримати цю стратегію. Це надзвичайно слабка платформа для побудови бізнесу, яка ґрунтується на тому, що бум ніколи не закінчиться. І хоча лояльні клієнти менше піддаються спокусі прийняти інші пропозиції чи стимули,— у добрі часи, внаслідок того, що бізнес іде легко, доволі непросто усвідомити цінність таких лояльних клієнтів. Саме у скрутні часи лояльні клієнти значать найбільше.

Маніпуляції працюють, але вони коштують грошей. Багато грошей.

Коли грошей для фінансування цієї тактики немає, відсутність лояльних клієнтів дуже відчутна. Після 11 вересня були клієнти, які прислали компанії

Southwest Airlines чеки, щоб продемонструвати свою підтримку. В одній записці, що супроводжувала чек на 1 000 дол. США, зазначалося: «Протягом багатьох років ви так добре до мене ставилися, і в ці скрутні часи як хочу подякувати вам за це і хоч чимось допомогти». Чеків, які отримала компанія Southwest Airlines, було, ясна річ, недостатньо для того, щоб суттєво змінити вартість компанії, але вони символізували ставлення клієнтів до цього бренду. Вони давали відчуття партнерства. Лояльність тих, хто не надіслав грошей, практично неможливо виміряти, але протягом тривалого часу вона є безцінною, допомагаючи компанії Southwest Airlines зберігати свої позиції найприбутковіших авіаліній в історії.

Знання того, що у вас є лояльні клієнти і працівники, не лише зменшує витрати,— воно дає спокійну впевненість. Це як вірні друзі: ви знаєте, що ваші клієнти й працівники будуть із вами там і тоді, коли вам найбільше цього потрібно. Саме це відчуття єдності, яке поділяють клієнт і компанія, виборець і кандидат, начальник і працівник, визначає великих лідерів.

І навпаки: використання самих лише маніпуляцій породжує величезний стрес і для продавця, і для покупця. Продавцеві стає дедалі важче зрозуміти, який продукт, яка послуга, бренд чи компанія найкращі. Я жартую, розповідаючи про розмаїття зубних паст і складність вибору з-поміж них. Однак зубна паста — це лише метафора. Практично кожне рішення, яке ми маємо ухвалювати кожного Божого дня, подібне до вибору зубної пасти. Доводиться вирішувати, яку юридичну фірму обрати, до якого коледжу ходити, який автомобіль купити, в якій компанії працювати, за якого кандидата проголосувати — вибирати доводиться на кожному кроці. Уся реклама, акції та розмаїтий тиск спрямовані на те, щоб схилити нас у той чи той бік, причому кожен намагається підштовхнути нас сильніше, аніж інші, щоб отримати наші гроші або нашу підтримку,— все це врешті-решт дає один стабільний результат: стрес. І компаніям, які зобов’язані допомагати нам ухвалювати рішення, також стає дедалі складніше це робити. Щодня завдяки конкуренції з’являється щось нове, щось краще. Постійно пропонувати якусь нову акцію, нову тактику агресивного маркетинґу, нову додаткову характеристику — складна справа. Плюс довгострокові наслідки короткострокових рішень, які зменшують рівень прибутковості. Усе це разом збільшує рівень стресу і всередині організацій. Коли маніпуляції є нормою, ніхто не виграє.

Не випадково в наш час займатися бізнесом або бути найманим працівником набагато складніше, ніж було раніше. Пітер Вайбрау у своїй книжці «Американська манія: коли більшого недостатньо» стверджує, що велика кількість захворювань, від яких ми страждаємо сьогодні, мало пов’язана з поганою їжею, яку ми споживаємо, або частково гідрованими жирами у нашій дієті. Навпаки — Вайбрау переконаний, що власне спосіб функціонування американських підприємств є причиною зростання нашого стресу до такого високого рівня, що ми хворіємо. Рівень захворюваності американців на виразку, депресію, високий кров’яний тиск, страх та рак досяг рекордно високих показників. Згідно з Вайбрау, мозок, отримуючи дедалі більше інформації про можливість отримання різних винагород, перевантажується. Короткострокові вигоди, які визначають розвиток бізнесу в Америці сьогодні, фактично руйнують наше здоров’я.

ДІЄВІСТЬ НЕ ОЗНАЧАВ ПРАВИЛЬНІСТЬ

Небезпека маніпуляцій полягає у тому, що вони працюють. А оскільки маніпуляції працюють, вони стали нормою, звичною практикою переважної більшості компаній та організацій, незалежно від розміру або галузі. Сам цей факт створює системний тиск з боку конкурентного середовища. Іронія полягає в тому, що нами, маніпуляторами, маніпулює наша власна система. Виявляється, що з кожним падінням цін, кожною акцією, кожним гаслом, що породжує страх чи внутрішнє бажання купити певну річ, із кожною новинкою, яку ми використовуємо для досягнення наших цілей, наші компанії, наші підприємства та наші системи стають дедалі слабшими.

Економічна криза, що почалася у 2008 році,— просто ще один, хоч і екстремальний, приклад того, що може статись, якщо на хибне припущення спиратися надто довго. Крах іпотечного ринку та наступний колапс банківської галузі були спричинені рішеннями, ухваленими в самих банках на основі ряду маніпуляцій. Працівниками маніпулювали за допомогою премій, і це спонукало їх до недалекоглядних рішень. Відкрите переслідування всіх, хто виступав проти цього, схиляло мовчати тих, хто міг відповідально висловлювати свою незгоду. Маючи безперешкодну можливість отримувати кредити, покупці нерухомості купували більше, аніж вони могли собі дозволити, в усіх цінових категоріях. Лояльність була на дуже низькому рівні. Такими були цілі серії рішень щодо здійснення операцій — результативними, але високозатратними. Мало хто працював задля блага усього підприємства. Та й навіщо — адже на це не було жодних причин. За миттєвою винагородою не стоїть якась певна справа життя, причина чи віра, ідея. Банкіри були не першими, кого змів ураган їхнього ж власного успіху. Американські автовиробники так само чинили протягом десятиліть — маніпуляція за маніпуляцією, короткострокове рішення, базоване на короткостроковому рішенні. Якщо рух відбувається завдяки маніпуляціям, то викривлення або й колапс — єдиний логічний висновок.

Реальність у тому, що в нинішньому світі маніпуляції стали нормою.

Але альтернатива є.

Частина II. Альтернативна перспектива

3. Золоте коло

Е все ж кілька лідерів, які для того, щоб мотивувати людей, обрали інший шлях. Вони вирішили, що краще надихати людей, а не маніпулювати ними. Усі ці лідери-натхненники — як особистості, так і підприємства — мислять, діють та доносять свої ідеї в один і той же спосіб. І цим вони радикально відрізняються від решти людей. Свідомо чи ні, вони використовують природну модель, яку я називаю Золотим Колом.

Поняття Золотого Кола виникло на основі золотого перетину — простого математичного співвідношення, від якого були в захваті математики, біологи, архітектори, художники, музиканти та натуралісти з давніх часів.

Від єгиптян до піфагорійців і Леонардо да Вінчі багато хто вбачав у золотому перетині математичну формулу пропорційності й навіть краси. Саме це поняття спричинилося до уявлень про те, що в природі більше ладу, ніж ми вважаємо,— наприклад, у симетрії листків та геометричній досконалості сніжинок.

Однак мене у золотому перетині привабило те, що це поняття застосовується у багатьох різноманітних галузях. А ще важливіше, що золотий перетин дає формулу, яка може забезпечити повторювані та передбачувані результати там, де, здавалося б, можна покладатися хіба на щасливий випадок. Навіть Матінка Природа — для більшості людей символ непередбачува-ності — демонструє більше ладу, аніж ми думали раніше. Як золотий перетин є підтвердженням ладу в, здавалося б, невпорядкованій природі,— так і Золоте Коло знаходить лад і передбачуваність у поведінці людини. Інакше кажучи, воно допомагає нам усвідомити, чому ми чинимо так, як чинимо. Золоте Коло дає переконливі докази того, яких висот ми могли б досягти, якби щоразу нагадували собі про необхідність починати будь-яку справу із запитання ЧОМУ?

Золоте Коло — це альтернативний (щодо існуючих припущень) погляд на те, чому деякі лідери та підприємства досягли такого неймовірного рівня впливу. Воно дає чітке розуміння того, як компанія Apple може запроваджувати інновації у багатьох — і таких різних — галузях і ніколи не втрачати цієї здатності. Воно пояснює, чому дехто робить собі на тілі татуювання логотипу Harley-Davidson. Воно дає змогу чіткіше зрозуміти не лише те, як компанія Southwest Airlines створила найприбутковіші авіалінії за всю історію людства, але й чому «працює» все те, чим ці компанії займаються. Воно навіть проливає світло на те, чому люди йшли за Мартіном Лютером Кінґом-молодшим, створивши рух, який змінив націю, і чому ми прагнули втілити мрію Джона Ф. Кенеді про висадку людину на Місяці навіть після його смерті. Золоте Коло показує, як усі вони змогли сформувати натхнення до дії замість того, щоб маніпулювати людьми і цим примушувати їх діяти.

Такий альтернативний погляд важливий не лише для того, щоб змінювати світ. Уміння надихати має також і конкретні сфери практичного застосування. Воно незамінне тоді, коли маємо на меті зміцнити дружні стосунки, покращити корпоративну культуру, вдосконалити процедуру прийому на роботу чи процес розробки продукції, продажу та маркетинґу. Воно навіть пояснює, як сформувати лояльність і як створити рушійну силу, достатню для того, щоб перетворити ідею на суспільний рух.

І все це починається зсередини. Усе починається з ЧОМУ.

Перш ніж пояснити сфери застосування Золотого Кола, дозвольте мені подати означення термінів, починаючи із зовнішньої оболонки кола і рухаючись досередини.

ЩО: Кожна компанія на планеті знає, ЩО вона робить. Це стосується всіх компаній чи організацій, незалежно від їхнього розміру чи галузі. Кожен може легко описати продукти чи послуги, які компанія продає, або які функціональні обов’язки він виконує в системі. Оці ЩО легко визначити.

ЯК: Деякі компанії та особистості знають, ЯК вони роблять те, ЩО вони роблять. «Диференціювання запропонованих цінностей», «запатентований процес» чи «унікальна пропозиція продажу» — як би ви не назвали ці ЯК, вони зазвичай пояснюють, чим ваша пропозиція відрізняється від інших або чим вона краща за інші пропозиції. Тут не все так очевидно, як зі ЩО, адже багато хто вважає, що ЯК — це диференційні або мотиваційні чинники в рішенні. Було б неправильно припускати, що це все, що потрібно. Є ще одна деталь:

ЧОМУ: Дуже мало людей або компаній можуть чітко сформулювати, ЧОМУ вони роблять те, ЩО вони роблять. Коли я кажу ЧОМУ, то не маю на увазі заробляння грошей — це результат. Кажучи ЧОМУ, я маю на увазі інше: у чому полягає ваша мета, ідея або віра? ЧОМУ існує ваша компанія? ЧОМУ ви щоранку встаєте з ліжка? І ЧОМУ хтось має цим перейматися?

Процес мислення, дії або комунікації у більшості організацій або людей відбувається «ззовні всередину», від ЩО до ЧОМУ. І зрозуміло, чому так: вони йдуть від очевидних до найменш окреслених речей. Ми проговорюємо те, ЩО ми робимо, іноді — ЯК ми це робимо, але вкрай нечасто докладаємо зусиль для того, щоб з’ясувати, ЧОМУ ми робимо те, ЩО ми робимо.

Але це не стосується натхненних компаній. Це не стосується натхненних лідерів. Кожен із них, незалежно від масштабів або галузі своєї діяльності, думає, діє та здійснює комунікацію «зсередини назовні».

Я часто наводжу як приклад компанію Apple Inc. просто тому, що вона добре відома і її продукцію легко порівняти з продукцією інших компаній. Поза тим, успіх компанії Apple упродовж тривалого часу не є типовим. Завдяки її здатності з року в рік залишатися однією з найбільш інноваційних компаній світу, а також унікальній спроможності створювати культ власної продукції, ця компанія є прекрасним прикладом, на якому можна продемонструвати принципи Золотого Кола.

Почну з простого принципу маркетинґу.

Якби компанія Apple була подібна до більшості інших компаній, то маркетинговий меседж від неї надходив би ззовні у Золоте Коло. Він починався б із твердження про те, ЩО компанія виробляє, відтак подавалася б інформація про те, ЯК (чим) вона відрізняється або чим краща від конкурентів, і наприкінці був би заклик до дії. Пославши такий меседж, компанія очікувала б на певну поведінку у відповідь, у цьому випадку — на те, що її продукцію куплять. Маркетинґовий меседж від Apple (якби вона була такою, як усі), був би, гадаю, такий:

Ми виготовляємо класні комп’ютери.

Вони мають красивий дизайн, ними просто і зручно користуватися.

Хочете купити такий комп’ютер?

Не дуже переконлива подача товару, але саме так більшість компаній продають нам свою продукцію. Це норма. Спершу вони починають з того, ЩО роблять — «Ось наш новий автомобіль». Потім розповідають нам, ЯК вони це роблять або чим кращі за інших — «Він особливий тим, що в нього шкіряні крісла, він мало витрачає бензину, і ви можете скористатися вигідними варіантами його оплати». Після цього лунає заклик до дії — і від потенційного покупця чекають відповідної поведінки.

Цю модель можна зустріти скрізь: і на ринках, де підприємства продають свою продукцію кінцевим споживачам, і на ринках, де здійснюються операції між підприємствами: «Це наша юридична фірма. Наші правники закінчили найкращі школи і ми представляємо найбільших клієнтів. Найміть нас». Ця модель так само активно використовується і в політиці — «Це наша кандидатка, ось її погляди на податки та імміґрацію. Бачите, вона не така, як усі? Голосуйте за неї». У кожному випадку комунікація відбувається як спроба переконати когось у тому, що продукт інший або високої якості.

Але зовсім інакше діють натхненні лідери та підприємства. Усі вони, незалежно від масштабу або галузі своєї діяльності, мислять, діють і здійснюють комунікацію «зсередини назовні».

Тож знову розгляньмо приклад компанії Apple і перепишемо її меседж так, як це фактично робить Apple. Цього разу все починається з ЧОМУ.

Що б ми не робили, ми віримо, що можемо змінити світ на краще. Ми віримо в те, що мислимо не так, як усі.

Ми змінюємо світ на краще завдяки тому, що наша продукція має красивий дизайн, проста і зручна в користуванні.

І ми виготовляємо дуже класні комп’ютери.

Хочеш купити такий комп’ютер?

Це абсолютно інший меседж. Ви відчуваєте, що він відрізняється від першого меседжа. Наше бажання купити комп’ютер компанії Apple після того, як ми прочитали другий меседж, набагато більше — і все, що я для цього зробив, це лише змінив порядок подання інформації. Тут немає ніякого фокусу, ніякої маніпуляції, нічого не пропонується безплатно, немає заклику, який породжує в нас внутрішнє бажання придбати певну річ, немає прикладу від знаменитостей.

Компанія Apple не просто змінила порядок подання інформації — їхній меседж починається з відповіді на запитання ЧОМУ, з мети, причини або переконання — із твердження, яке не має жодного стосунку до того, ЩО вони роблять. Те, ЩО вони роблять — продукція, яку вони виготовляють, від комп’ютерів до дрібної електроніки,— більше не є причиною, яка спонукає нас зробити покупку; продукція слугує лише матеріальним доказом причини, яка спонукає їх до дії. Однак самого лише дизайну та інтерфейсу користувача продукції Apple (хоча вони і важливі) недостатньо для того, щоб домогтися такого приголомшливого успіху серед споживачів. Ці важливі елементи допомагають зробити матеріальною і раціональною саму причину діяти. Інші компанії можуть найняти першокласних дизайнерів та блискучих інженерів і створити красиві, прості у використанні товари чи скопіювати те, що робить Apple, для цього вони можуть навіть викрасти працівників Apple, але результати не будуть такі самі. Просте копіювання того, ЩО робить компанія Apple або ЯК вона це робить, не дасть результату. Є щось іще, щось таке, що не просто описати і майже неможливо скопіювати,— але саме завдяки цьому компанія Apple так вагомо впливає на ринок. Цей приклад є першим у низці доказів на підтвердження того, що люди купують не те, ЩО ви виготовляєте, а те, ЧОМУ ви це виготовляєте.

Варто ще раз повторити: люди купують не те, ЩО ви виготовляєте, а те, ЧОМУ ви це виготовляєте.

Щось більше, аніж просте «ЩО ми робимо», є фундаментом здатності компанії Apple створювати такі інноваційні продукти з такою незмінною стабільністю та її спроможності постійно підтримувати приголомшливу лояльність користувачів своєї продукції. Проблема полягає в тому, що підприємства формулюють раціональні аргументи на користь того, що їхня компанія, продукт чи ідея кращі, аніж інші, застосовуючи опис технічних характеристик чи інших переваг своєї продукції. Іноді вдаються до безпосереднього порівняння, іноді — до аналогій або метафор, але ефект однаковий. Компанії намагаються продати нам те, ЩО вони роблять,— але ми купуємо те, ЧОМУ вони це роблять. Саме це я й маю на увазі, коли стверджую, що вони здійснюють комунікацію «ззовні всередину»; вони приваблюють нас своїм ЩО і ЯК.

Однак якщо комунікація здійснюється «зсередини назовні», то причиною можливої купівлі є ЧОМУ, а ЩО слугує матеріальним доказом, утіленням цього ЧОМУ. Власне ЧОМУ — це те, чим ми можемо обґрунтувати або пояснити, чому саме віддали перевагу певному продукту, певній компанії чи певній ідеї.

ЩО компанії роблять — це зовнішні чинники, але ЧОМУ вони це роблять — це дещо глибше. З практичного погляду в компанії Apple немає нічого особливого. Це така само компанія, як і будь-яка інша. Немає жодної реальної відмінності між Apple та її конкурентами — Dell, HP, Gateway, Toshiba. Можете вибрати будь-яку компанію, це несуттєво. Усі вони є корпоративними структурами. Власне кажучи, компанія — це структура, і все. Усі вони виготовляють комп’ютери. Усі вони мають певні системи, одні з яких «працюють», а інші — ні. Усі мають однаковий доступ до одних і тих само талановитих спеціалістів, ресурсів, аґентств, консультантів та ЗМІ. В усіх цих компаніях є висококласні менеджери, дизайнери та інженери. Усі вони виготовляють продукцію, яка працює добре — і не дуже добре... навіть Apple. Чому ж тоді саме Apple досягла такого неймовірно високого рівня успіху? Чому саме Apple є більш інноваційною? Чому саме в Apple незмінно вищий рівень рентабельності? І як їм вдалося створити таку армію прихильників, якою могли б похвалитися лише кілька компаній за всю історію?

Люди не купують те, ЩО ви робите, вони купують те, ЧОМУ ви це робите. У цьому причина такої неймовірної маневреності компанії Apple. Очевидно, що людям подобається купувати комп’ютери компанії Apple. Але людям так само дуже подобається купувати mp3 плеєри або мобільні телефони чи DVR цієї ж компанії. Споживачам та інвесторам напрочуд легко мати справу з Apple, адже вона пропонує так багато різноманітних продуктів у стількох різноманітних категоріях. Їх відрізняє не те, ЩО робить компанія Apple. А те, ЧОМУ вона це робить. Її продукти дають життя меті існування компанії.

Я не аж такий безголовий, щоб стверджувати, що самі продукти нічого не значать; ясна річ, вони значать багато. Але причина того, чому вони так багато значать, суперечить здоровому глузду. Продукція компанії Apple, як стверджує сама компанія, не є причиною того, що Apple вважають компанією найвищого ґатунку; їхня продукція, те, ЩО робить Apple, є матеріальним доказом ідеї, в яку вони вірять. Власне кажучи, чіткий взаємозв’язок між тим, ЩО вони роблять, і тим, ЧОМУ вони це роблять, і є тим, що вирізняє компанію Apple з-поміж інших. Саме в цьому й полягає причина того, що ми сприймаємо компанію Apple щирою у своїх намірах. Усе, що вони роблять, підтверджує їхнє ЧОМУ — «змінити стан справ». Яку б продукцію вони не випускали і в якій би галузі не працювали, завжди очевидно, що Apple «мислить інакше».

Коли компанія Apple уперше з’явилася на ринку зі своїм комп’ютером Macintosh, операційна система якого мала вигляд графічного інтерфейсу користувача, а не вимагала знання складної мови спілкування з комп’ютером, вона таким чином кинула виклик звичному на той час способу функціонування комп’ютерів. І якщо більшість технологічних компаній бачили можливості збуту свої продукції лише підприємствам, то Apple прагнула зробити так, щоб звичайна людина, сидячи вдома, мала такі само можливості, які будь-яка компанія. Мета компанії Apple, її ЧОМУ — змінити теперішній стан справ і надати широкі можливості будь-якій окремій людині — в усьому, що зроблено компанією або сказано від її імені. Вона втілена у iPod і ще більше — у iTunes, сервісі, який докорінно змінив спосіб розповсюдження музичних творів і краще задовольняв потреби тих, хто слухає музику.

Музична індустрія була налаштована на продаж альбомів — ця модель склалася в часи, коли музику слухали переважно вдома. Компанія Sony змінила цю схему у 1979 році, запропонувавши плеєр. Але за допомогою плеєра, а потім CD-плеєра можна було слухати лише те, що було записано на касетах чи CD, які ви мали носити з собою. Усе змінилося зі створенням музичного формату mp3. Завдяки цифровому стисненню з’явилася можливість зберігати величезну кількість пісень на відносно недорогих переносних цифрових музичних пристроях. Тепер, завдяки невеличкому переносному пристрою, стало можливо слухати музику не лише вдома. Формат mp3 не лише змінив місце, де ми слухали музику,— він змінив саму культуру колекціонування: якщо раніше колекціонували альбоми, то тепер — пісні. І поки музична індустрія все ще намагалася продавати нам альбоми — трималася за модель, яка більше не відповідала поведінці споживачів,— компанія Apple випустила свій iPod, запропонувавши «1000 пісень у вашій кишені». Крім того, випустивши iPodl i Tunes, компанія Apple якнайкраще виконала комунікаційне завдання: і формат mp3, і mp3 плеєр змінили якість нашого життя. Їхня реклама не рясніла технічними характеристиками чи описом функцій нових пристроїв — у рекламі взагалі йшлося не про нові продукти, а про нас. І ми зрозуміли, ЧОМУ ці нові продукти нам потрібні.

Винахід формату mp3 не належав компанії Apple, не вони створили й технологію, яка була втілена в iPod, однак саме компанії Apple належить честь радикальної зміни музичної індустрії з їх допомогою. Портативний музичний плеєр із твердим диском ємністю кілька гігабайт був створений компанією Creative Technology Ltd., сингапурською технологічною компанією, яка стала відомою завдяки створенню авдіотехнології Sound Blaster, що дозволяла відтворювати звук за допомогою домашнього персонального комп’ютера. Насправді компанія Apple випустила iPod аж через двадцять два місяці після того, як на ринок вийшла компанія Creative Technology Ltd. Сама ця подробиця ставить під сумнів припущення про перевагу новатора. Зважаючи на досвід роботи у сфері цифрового звуку, компанія Creative Technology мала більше шансів, ніж Apple, випустити перший музичний цифровий пристрій. Проблема полягала в тому, що вони рекламували свій продукт як «5GB mp3 плеєр». Це точнісінько той самий меседж, що і «1000 пісень у вашій кишені» компанії Apple. Різниця в тому, що Creative Technology розповідала нам, ЩО таке її продукт, а Apple розповіла, ЧОМУ він нам потрібен.

Лише пізніше, коли ми вирішили, що нам потрібний iPod, почало мати значення ЩО — і ми вибирали варіант 5GB, 10GB тощо — конкретні технічні характеристики, які підтверджували, що ми й справді могли тримати 1000 пісень у своїй кишені. Наше рішення починалося з ЧОМУ, і з нього ж починалася і пропозиція Apple.

Чи багато хто з нас може сказати з певністю: iPod справді кращий за Zen компанії Creative Technology? Наприклад, функціонування iPod досі залежить від тривалості дії батарейки, яку потрібно періодично замінювати. З часом вони просто вимруть. Можливо, Zen кращий. Однак насправді нас це не цікавить. Люди не купують те, ЩО ви робите, вони купують те, ЧОМУ ви це робите. І саме здатність компанії Apple чітко формулювати ЧОМУ робить її неперевершеним інноватором, який часто конкурує з компаніями, здавалося б, сильнішими й досвідченішими — і досягає успіху в галузях, які не належать до основної сфери її діяльності.

Цього не можна сказати про компанії з розмитим розумінням власної мети, ЧОМУ. Коли підприємство визначає себе тим, ЩО воно робить,— то це і все, що воно взагалі коли-небудь зможе зробити. Конкуренти компанії Apple, визначивши себе через свої продукти та послуги, незалежно від того, як вони «диференціюють пропозиції за вартістю», позбавлені такої свободи. Наприклад, компанія Gateway почала продавати телевізори з пласким екраном у 2003 році. Спираючись на кількарічний досвід виготовлення пласко-екранних моніторів, ця компанія мала все необхідне для випуску і телевізорів. Але їй не вдалося здобути високу репутацію серед брендів виробників побутової електроніки й за два роки вони відмовилися від цього напрямку та сконцентрувалися на своєму «основному бізнесі». Компанія Dell вийшла на ринок із кишеньковим персональним комп’ютером у 2002 році, а з mp3 плеєром у 2003 році,— але і на одному, й на іншому ринку вони залишалися лише кілька років. Компанія Dell випускає високоякісну продукцію і має всі необхідні технології, досвід і потужності. Проблема в тому, що вони визначили себе тим, ЩО вони роблять; вони виготовляли комп’ютери — і тому для нас просто не було сенсу купувати кишеньковий персональний комп’ютер або mp3 плеєр виробництва компанії Dell. Щось у цьому було не так. Як ви гадаєте, скільки людей стоятимуть у черзі протягом шести годин, щоб купити новий мобільний телефон компанії Dell так само, як стояли, коли компанія Apple випустила свій iPhone? Dell вважали лише виробником комп’ютерів. У цьому просто не було смислу. Незначний обсяг продажів поклав край їхньому бажанню вийти на ринок дрібної електроніки; натомість вони вирішили «зосередитися на своїй основній діяльності». Якщо Dell, так само, як і багато інших компаній, не зможе заново сформулювати свою основну мету, завдання або ідею, і не починатиме саме з ЧОМУ все, що вона робить або проголошує, то єдине, що їй залишатиметься,— це продавати комп’ютери. Вона застрягне у своїй «основній сфері діяльності».

Компанія Apple, на відміну від конкурентів, найперше проголошувала свою мету — ЧОМУ вона робить те, що робить, а не розповідала власне про те, ЩО вона робить. Це не комп’ютерна компанія, це — компанія, яка прагне змінити теперішній стан справ і пропонує людям простіші альтернативи. У 2007 році вона навіть змінила свою юридичну назву з Apple Computer Inc. на Apple Inc., щоб наголосити на тому, що це не просто комп’ютерна компанія. З практичного погляду насправді байдуже, як компанія зветься. Однак для Apple наявність слова «комп’ютер» у назві була обмеженням. Воно обмежувало не те, ЩО компанія могла виготовляти. Воно обмежувало їхню думку про себе. Зміна назви була спричинена не практичними, а філософськими міркуваннями.

Мета компанії Apple, її ЧОМУ, була сформульована при її заснуванні наприкінці 1970-х років — і донині не зазнала жодних змін. Які продукти вони не випускали б і в яких би галузях не працювали, їхнє ЧОМУ лишається незмінним. Намір компанії Apple змінити загальноприйнятий спосіб мислення став свого роду пророцтвом. Будучи комп’ютерною компанією, вони змінили напрям розвитку галузі персональних комп’ютерів. У ролі компанії, яка випускає дрібну електроніку, вони змінили ситуацію, де традиційно домінували такі бренди як Sony та Philips. Випустивши на ринок мобільні телефони, вони змусили «старожилів» ринку — компанії Motorola, Ericsson та Nokia — переглянути свій бізнес. Здатність Apple успішно входити в різноманітні галузі й навіть домінувати в них змінила саме поняття «бути найперше комп’ютерною компанією». ЩО б компанія Apple не робила — ми знаємо, ЧОМУ вона існує.

Цього не можна сказати про її конкурентів. Хоча всі вони в якийсь момент чітко розуміли, ЩО випускають — це був один із головних чинників, який допоміг кожному з них стати компанією вартістю мільярд доларів,— та з часом усі конкуренти Apple втратили своє ЧОМУ. Тепер ці компанії визначають себе за тим, ЩО вони роблять: ми виготовляємо комп’ютери. З компаній, які мають власну місію, вони перетворилися на компанії, які продають продукти. І коли таке трапляється, ціна, якість, сервіс та технічні характеристики стають головними чинниками, які мотивують рішення купити чи не купити продукт. У цей момент компанія та її продукти вочевидь стають товарами широкого вжитку. Оскільки всі компанії вимушені конкурувати за ціною, якістю, обслуговуванням або технічними характеристиками своїх товарів, то якусь окрему компанію дуже важко диференціювати у певному періоді часу або побудувати лояльність до неї на самих лише цих чинниках. Плюс це коштує грошей і значних моральних витрат, адже щоранку треба прокидатися з думкою про те, як витримати конкуренцію на цьому рівні. Щоб досягти тривалого успіху і щоб компанія вирізнялася з-поміж інших, надзвичайно важливо знати, ЧОМУ вона існує.

Будь-яка компанія, поставлена перед необхідністю якимось чином виділитися на своєму ринку, є зазвичай виробником товарів широкого вжитку, незалежно від того, ЩО вона робить і ЯК вона це робить. Спитайте, наприклад, виробника молока -і він скаже, що насправді молоко різних брендів різне. Проблема ось у чому: щоб зрозуміти відмінності, потрібно бути експертом. Для зовнішнього світу все молоко практично однакове, тож ми сприймаємо всі торгові марки як щось одне і називаємо це товаром широкого вжитку. Саме ця модель нині «працює» стосовно майже будь-якого продукту чи послуги — і на ринку, де покупцями є кінцеві споживачі, й на ринку операцій між підприємствами. Усі зосереджені на тому, ЩО вони роблять і ЯК вони це роблять — і не думають про те, ЧОМУ. Для нас усі вони — суцільна маса, що випускає товари широкого вжитку. І що більше ми сприймаємо їх як виробників товарів, то більше вони зосереджуються на тому, ЩО і ЯК вони роблять. Таке замкнене коло. Проте лише ті компанії, які діють як виробники товарів, щоранку прокидаються з думкою про те, як вирізнитися з-поміж інших. Компанії та підприємства, які мають чітке розуміння свого ЧОМУ, ніколи не переймаються цим. Вони ніколи не вважають себе подібними до когось іще, і їм не потрібно «переконувати» всіх у своїй цінності. Їм не потрібні складні системи батога й медяника. Вони й так інші, і всім це відомо. Усе, що вони говорять або роблять, починається з ЧОМУ.

Дехто все ще вважає, що відмінність компанії Apple — у її особливому маркетинґу. Apple «продає стиль життя»,— скажуть вам професіонали-марке-тологи. Чому ж тоді ці маркетологи не змогли повторити успіху компанії Apple та її «живучості» для іншої компанії? Коли ми говоримо про «стиль життя», то в такий спосіб визнаємо, що певні люди вирішують, що Apple є частиною їхнього життя. Компанія Apple не придумала цього стилю і не продає його. Apple — просто один із брендів, які є звичними для тих, кому притаманний певний стиль життя. Ці люди користуються певними продуктами або брендами саме тому, що цей стиль життя — їхній. Передовсім саме завдяки цим продуктам ми й визначаємо їхній стиль життя. Продукти, які вони обирають, стають підтвердженням того, ЧОМУ вони роблять те, що роблять. Лише тому, що мета Apple така чітка, до компанії притягує тих людей, які поділяють її погляди. Так само, як Harley-Davidson відповідає стилю життя певної групи людей, а взуття Prada відповідає стилю життя іншої групи людей. Як продукти, які випускає компанія, є свідченнями втілення мети компанії, її ЧОМУ,— так і бренд чи продукт, яким користується людина, є свідченням реалізації мети цієї людини, її ЧОМУ.

Дехто — навіть люди, які працюють у компанії Apple — стверджуватиме, що цю компанію вирізняє з-поміж інших сама лише якість їхніх продуктів. Ясна річ, дуже важливо, щоб продукти були високої якості. Якою б не була ваша мета, ваше ЧОМУ,— та якщо те, ЩО ви продаєте, не працює, то результат буде нульовим. Але зовсім не обов’язково, щоб компанія випускала найкращу продукцію — просто треба, щоб це була добра або дуже добра продукція. Кращий, найкращий — це ступені порівняння. Спершу треба розуміти, ЧОМУ; без цього саме" лише порівняння не має ніякого значення для особи, яка ухвалює рішення.

Поняття «кращий» неодмінно веде до запитання: на підставі якого стандарту? Чи кращий спортивний автомобіль Ferrari F430 за мінівен Honda Odyssey? Це залежить від того, ЧОМУ вам потрібний автомобіль. Якщо ваша родина складається з шести осіб, то двомісний Ferrari очевидно не найкращий. І якщо ви шукаєте класного способу познайомитися з жінками, то мінівен Honda, певно, теж не найкращий вибір (гадаю, все залежить від того, з якими жінками ви прагнете познайомитись; я теж не повинен робити припущень). Спершу треба подумати над тим, ЧОМУ існує цей продукт — і відповідь на це запитання має узгоджуватися з відповіддю на запитання «чому хтось повинен хотіти мати такий продукт?» Я міг би розповісти вам про всі інженерні дива автомобіля Honda Odyssey, причому деякі з них, можливо, навіть перевершують окремі технічні характеристики Ferrari. Наприклад, витрати бензину на 100 кілометрів. Але річ у тім, що я не збираюся переконувати когось, хто справді хоче мати такий спортивний автомобіль, купувати щось інше. Те, що дехто внутрішньо прив’язаний до Ferrari більше, ніж до Honda Odyssey, більше промовляє про саму людину, аніж про технічні характеристики продукту. Технічні характеристики, наприклад, будуть просто ще одним матеріальним фактом, який демонструє любов фанатів Ferrari до цього автомобіля. Настирливий захист «вищості» Ferrari з вуст людини, яка за своїм характером схильна вважати всі технічні характеристики й особливості Ferrari кращими, не можна вважати об’єктивною оцінкою. Як ви вважаєте, чому більшість тих, хто купує Ferrari, готова платити вищу ціну за те, щоб автомобіль був червоного кольору, тоді як більшість тих, хто купує Honda Odyssey, очевидно, взагалі не переймається кольором машини?

Усім тим, хто намагатиметься переконати вас у тому, що комп’ютери Apple просто найкращі, я не можу відповісти одним аргументом. Усе, що я можу запропонувати,— це те, що більшість чинників, завдяки яким, на їхню думку, такі комп’ютери кращі, суголосні з їхніми стандартами того, що комп’ютер повинен робити. Пам’ятаючи про це, можемо зробити висновок: комп’ютери Macintoshe кращі лише для тих, хто вірить у те, у що вірить компанія Apple. Той, хто поділяє мету Apple, її ЧОМУ, вірить у те, що продукти Apple об’єктивно кращі,— й будь-яка спроба переконати їх у протилежному марна. Навіть спираючись на об’єктивні показники, обговорення того, що краще, а що гірше, без попереднього визначення спільного стандарту буде просто собі суперечкою. Прихильники кожного бренду покликатимуться на різні технічні характеристики та переваги, які для них мають значення (або не мають значення), намагаючись переконати іншу сторону в своїй правоті. Це одна з причин того, що так багато компаній відчуває необхідність найперше вирізнитися з-поміж інших,— виходячи з хибного припущення, що лише одна група може мати рацію. Але що, коли мають рацію обидві сторони? Що, коли Apple — це те, що правильно для одних, а PC — це те, що правильно для інших? Це вже більше не суперечка про те, що краще, а що гірше, це — дискусія про різні потреби. І перш ніж така дискусія може відбутися, необхідно встановити ЧОМУ кожної сторони.

Просте твердження про те, що щось є кращим, навіть із раціональними доказами, може породити бажання або й мотивацію для рішення купити цей продукт,— але воно не породжує лояльності. Якщо споживач відчуває, що ним не маніпулюють, а що в ньому зародили натхнення купити продукт, то він зможе сформулювати причини того, чому, на його думку, куплений ним продукт кращий. Висока якість і відмінні характеристики мають значення, але їх недостатньо, щоб створити стабільну лояльність,— однак її здатні створювати більшість лідерів та компаній, що надихають. Лояльність породжує ідея, яку представляє компанія, бренд, продукт чи особа.

НЕ ЄДИНИЙ ШЛЯХ, А ЛИШЕ ОДИН ІЗ МОЖЛИВИХ

Знати свою мету, своє ЧОМУ — не єдиний спосіб бути успішним, але це єдиний спосіб бути успішним протягом тривалого часу і мати вищий рівень ін-новаційності та маневреності. Коли мета, ЧОМУ має розмиті обриси, набагато складніше підтримувати темпи зростання, лояльність та натхнення, які допомогли досягти початкового успіху. Кажучи «складніше», я маю на увазі, що маніпуляція — а не натхнення — швидко стає стратегією, яку обирають для того, щоб мотивувати поведінку споживачів. Така стратегія ефективна на короткий проміжок часу, але у довгостроковій перспективі вона дуже дорого коштує.

Розглянемо класичний приклад із практики, який вивчають у школі бізнесу. Наприкінці 1800-х років залізниці були найбільшими компаніями в країні. Після того, як вони досягли такого грандіозного успіху і навіть змінили ландшафт Америки, їхня мета, їхнє ЧОМУ перестало бути для них таким важливим. Натомість вони почали зациклюватися на тому, ЩО роблять — адже тепер вони були у залізничному бізнесі. Таке звуження перспективи вплинуло на процес ухвалення рішень — усі свої гроші вони інвестували у вагони, шпали та двигуни. Але на початку ХХ століття було винайдено нову технологію: аероплан. І всі ці великі залізничні компанії зрештою залишилися поза бізнесом. Що, якби вони визначили себе учасниками бізнесу масового перевезення людей? Можливо, їхня поведінка була б іншою. Можливо, вони побачили б можливості, які залишилися поза їхньою увагою. Можливо, сьогодні їм належали б усі авіалінії.

Порівняння спричиняє питання: чому ж так довго живе чимало інших компаній, які визначили себе і свої галузі тим, ЩО вони роблять. Вони роблять це протягом такого тривалого часу в незмінний спосіб, що їхня здатність конкурувати з новою технологією або побачити нову перспективу стає дуже складним завданням. Історія про залізничні компанії має багато спільного з прикладом зміни в музичній індустрії, про який згадувалося вище. Це ще одна галузь, якій не вдалося скоригувати свою бізнес-модель так, щоб вона відповідала зміні поведінки споживачів, спричиненій новою технологією. Але й в інших галузях, бізнес-моделі яких у різний час змінювалися, можна знайти приклади аналогічних зламів — випуск газет, видавнича галузь та телебачення — назвемо для прикладу лише ці три. Нині є залізничні компанії, які намагаються сформулювати свою цінність для споживачів, бачачи, як їхні потенційні пасажири звертаються до компанії з інших галузей, щоб задовольнити свої потреби. Можливо, якби музичні компанії чіткіше розуміли своє ЧОМУ, вони б побачили можливості створити щось подібне до ЇТипеБ, а не залишати цей девайс якійсь комп’ютерній компанії, яка «займається усім одразу».

У будь-якому разі, повернення до початкової мети, завдання чи ідеї допоможе цим галузям адаптуватися. Замість того, щоб запитувати «ЩО нам потрібно зробити, щоб витримати конкуренцію?», необхідно поставити запитання: «ЧОМУ ми почали робити те, ЩО ми робимо, та ЩО ми можемо зробити, щоб утілити нашу ідею в життя з огляду на всі наявні у нас сьогодні технології та ринкові можливості?». Не конче вірити мені на слово. Жодне з цих тверджень не є моєю особистою думкою. Усе це корениться в засадни-чих принципах біології.

4. Це — не чиясь думка, це — біологія

Зірковий Снитч на животі маленьку зірку має,

А Незірковий через це нечувано страждає.

Така миршава - й не кажіть! — блощиця, а не зірка,

Та Незіровому Снитчу і прикро це, і гірко.

МакБін МакМанкі, пан Сильвестр, подумав: так негоже —

І апарат сконструював, який вам допоможе.

Лише три долари платіть - він прикладає мірку —

І вже Зірковий кожен Снитч! Усі вже мають зірку!}.

У своій книжці про Снітчів, написаній у 1961 році, д-р Сьюз познайомив нас з двома групами Снітчів: одні із зіркою на животі, а інші без неї. Ті, що не мають на животі зірки, до нестями прагнуть якимось чином її здобути, щоб почуватись як усі. Вони готові долати великі відстані й платити дедалі більші суми грошей просто за те, щоб відчути себе членом певної групи. Але тільки Сильвестр МакМанкі МакБін, чия машина може наносити зірочки на живіт кому завгодно, зумів отримати зиск від прагнення Снітчів бути як усі.

Д-р Сьюз прекрасно пояснив це явище, як і багато інших речей. Снітчі є ідеальним утіленням однієї з базових потреб людини — потреби належати до певної групи. Наша потреба належати до певної спільноти не є раціональною, але вона притаманна всім людям в усіх культурах. Ми відчуваємо щось особливе, коли ті, хто поряд із нами, поділяють наші цінності й погляди. Усвідомлюючи свою належність до групи, ми відчуваємо свій зв’язок з нею, а отже, безпеку. Нам, людям, дуже потрібне це відчуття, і ми прагнемо здобути його за будь-яку ціну.

Наша приналежність до певної спільноти нерідко ситуативна. Усі мешканці вашого містечка, очевидно, не є вашими друзями, але якщо подорожуючи штатом ви випадково зустрінете когось із них, між вами відразу встановиться зв’язок. Усі мешканці вашого штату тим паче не є вашими друзями, але якщо, подорожуючи країною, ви зустріли когось із свого рідного штату, то відчуєте якийсь особливий зв’язок між вами. Поїдьте за кордон — і ви відчуєте той самий зв’язок з усіма американцями, яких ви зустрінете. Пригадую свою подорож до Австралії. Одного дня я їхав автобусом і почув американський акцент. Озирнувся, почав розмову — і одразу відчув зв’язок із цими людьми, ми могли розмовляти однією мовою, розуміти той самий сленґ. Будучи іноземцем у чужому місті, на якусь коротку мить я відчув приналежність до певної групи людей і через це довіряв тим іноземцям в автобусі більше, ніж усім іншим пасажирам. Відтак ми ще зустрічалися, щоб разом походити по місту. Де б не були — ми довіряємо тим, з ким ми маємо спільні цінності або ідеї.

Наше прагнення відчувати свою приналежність до певної спільноти таке сильне, що ми готові долати великі відстані, навіть коїти дурниці й витрачати гроші заради цього відчуття. Так само, як Снітчі, ми хочемо бути серед людей та організацій, які схожі на нас і поділяють наші ідеї. Коли компанії розповідають про те, ЩО вони роблять і якою прогресивною є їхня продукція, це зовсім не означає, що вони представляють саме ту спільноту, до якої ми хочемо належати. А коли компанія чітко доносить своє ЧОМУ, ідею, у яку вірить, і ми віримо в ту само ідею,— тоді ми готові докладати навіть чималих зусиль, щоб включити їхні продукти або бренди у своє життя. І не тому, що ця компанія — краща, а тому, що вона стала маркером або символом дорогих для нас цінностей та ідей. Завдяки таким продуктам і брендам ми відчуваємо щось на кшталт власної приналежності до певної групи, спорідненість з іншими людьми, які купують ті самі речі. Фан-клуби компаній часто організовуються без будь-якої допомоги самих компаній. Ці люди створюють спільноти, особисто чи в мережі, не просто для того, щоб поділитися з іншими своєю любов’ю до продукту компанії, а для того, щоб бути разом із подібними до них людьми. Їхні рішення стати членами такого фан-клубу не мають нічого спільного з компанією чи її продукцією; тут справа в самих людях.

Завдяки нашій природній потребі належати до певної групи ми вміємо чітко вирізняти тих, хто до неї не належить. Це якесь приховане відчуття. Щось у глибині нашої істоти, чого ми не можемо висловити словами, дозволяє нам просто відчувати, що годиться, а що не годиться. Ми відчуваємо «щось не те» у тому, що Dell продає mp3 плеєри, тому що Dell визначає себе як комп’ютерну компанію, отже, їхні комп’ютери — це єдине, «що годиться». Apple визначає себе як компанію з особливою місією, а отже, все, що вони роблять, що відповідає цьому визначенню, створює відчуття того, «що годиться». У 2004 році вони випустили рекламний iPod у партнерстві з бунтівним ірландським рок-гуртом U2. У цьому є свій смисл. Вони ніколи не випустили б рекламний iPodl з Селін Діон, навіть при тому, що кількість проданих її записів набагато перевищує кількість проданих записів U2 і що її авдиторія набагато більша. U2 і Apple належать до однієї когорти, тому що вони мають спільні цінності й ідеї. І одні, й інші розсувають межі. Випуск рекламного iPod! з Селін Діон був би позбавлений сенсу. Якою б великою не була її авдиторія, таке партнерство просто неможливе.

Достатньо подивитися телевізійну рекламу Apple «I’m a Mac and I’m a PC» («Я — Mac, а я — PC»), щоб виразно уявити собі, яким має бути користувач Macintosh, щоб він відчував себе членом спільноти Apple. У цій комерційній рекламі користувач Mac — юнак, який завжди в джинсах і футболці, завжди розслаблений і з почуттям гумору тролить «систему». Користувач РС, за визначенням Apple,— у костюмі. Старший за віком. Солідний. Щоб відповідати Macintosh, ти маєш бути як Macintosh. Microsoft у відповідь розгорнула свою кампанію «I’m a PC» («Я — РС»), де фігурують люди різного стилю життя, які ідентифікують себе з РС. Компанія Microsoft залучила на допомогу набагато більше людей — учителів, науковців, музикантів та дітей. Як і можна було очікувати від компанії, яка постачає 95 відсотків комп’ютерних операційних систем,— щоб належати до цієї величезної спільноти, ти маєш бути кимось іншим. Це не краще і не гірше; все залежить від того, до якої спільноти, за вашим відчуттям, ви хотіли б належати. Ви — бунтівник чи воліли би бути серед більшості?

Нас приваблюють лідери й організації, які добре доносять до нас ідею, в яку вони вірять. Їхня спроможність змусити нас відчувати, що ми належимо до однієї групи, що ми особливі, у безпеці й не самі, є частиною того, що дає їм здатність породжувати в на натхнення. Усі, кого ми вважаємо великими лідерами, мають здатність притягувати нас до себе і викликати нашу лояльність до них. І ми відчуваємо сильний зв’язок із тими, кого так само приваблюють ці лідери та організації. Користувачі Apple відчувають сильний зв’язок один з одним. Усі, хто їздять на Harley, відчувають сильний зв’язок один з одним. Усі, хто прийшов послухати промову Мартіна Лютера Кінґа «У мене є мрія», незалежно від раси, релігії або статі, стояли поруч як брати й сестри, пов’язані спільними цінностями та ідеями. Вони знали, що належать до однієї спільноти, вони відчували це нутром.

РІШЕННЯ, УХВАЛЕНІ НУТРОМ, НЕ УХВАЛЮЮТЬСЯ У ШЛУНКУ

Принципи золотого кола — це щось набагато більше, ніж ієрархія системи донесення інформації. Ці принципи глибоко вкорінені в еволюції людської поведінки. Сила ЧОМУ — це не чиясь думка, це — біологія. Якщо ви подивитесь на людський мозок у розрізі, то побачите, що рівні Золотого Кола чітко відповідають трьом основним рівням мозку.

Неокортекс — ділянка нашого мозку ИотоБаріеп, яка у процесі еволюції з’явилась останньою, відповідає рівню ЩО. Неокортекс відповідає за раціональне та аналітичне мислення і мову.

Два середні відділи охоплюють лімбічний мозок. Лімбічний мозок відповідає за всі наші почуття, зокрема за такі як довіра й вірність (лояльність). Він також відповідає за всю поведінку людини та наші рішення, однак жодним чином не пов’язаний з мовою.

Коли комунікація здійснюється ззовні всередину, коли ми спершу повідомляємо, ЩО робимо, люди можуть засвоїти великий обсяг складної інформації, такої як факти та технічні характеристики, однак це не впливає на поведінку. Коли ж ми доносимо інформацію зсередини назовні, то промовляємо безпосередньо до тієї частини мозку, яка контролює процес ухвалення рішень, і частина нашого мозку, яка відповідає за мову, дозволяє нам обґрунтувати такі рішення.

Частина мозку, яка контролює наші почуття, ніяк не пов’язана з мовою. Саме через відсутність цього зв’язку нам так важко висловити словами свої почуття. У нас виникає проблема, наприклад, коли ми пояснюємо, чому одружилися саме з тією людиною, з якою одружилися. Ми намагаємося сформулювати справжні причини того, чому ми її любимо, проте говоримо про щось інше, намагаємося знайти якесь раціональне обґрунтування. «Вона весела, вона розумна»,— починаємо ми. Однак у світі величезна кількість веселих і розумних людей, але ми їх не любимо і не хочемо одружуватися з ними. Щоб закохатися, потрібно щось більше, аніж просто добра людина, яка багато знає. Міркуючи раціонально, ми розуміємо, що наше пояснення не є справжньою причиною. Справжня причина — це те, що ми відчуваємо завдяки нашим коханим, але ці почуття дуже важко висловити словами. Тому, коли від нас цього вимагають, ми губимося й говоримо про перше-ліпше. Можемо навіть говорити про речі, які не мають жодного раціонального смислу. Наприклад: «У ній є те, чого немає в мені». Що це означає і як ви шукаєте когось, хто має такі особливості, щоб одружитися з такою людиною? Ось у чому проблема кохання; ми знаємо, що знайшли його, лише тому, що «відчуваємо, що це саме те».

Так само і стосовно інших рішень. Відчуваєте, що рішення слушне, але не можете пояснити, чому зробили те, що зробили. Знову ж таки, частина нашого мозку, яка контролює процес ухвалення рішень, не контролює мови, тому ми прагнемо знайти якесь обґрунтування. Це ускладнює аналіз результатів опитувань та досліджень ринку. Запитайте свою дружину, чому вона обрала вас, а не когось іншого, і ви отримаєте прекрасне підтвердження того, як вони обґрунтували своє рішення, однак це не проливає багато світла на істинні мотиви цього рішення. Це не означає, що люди не знають відповіді на поставлене запитання,— це означає, що їм складно пояснити, чому вони роблять те, що роблять. Ділянки, які відповідають за ухвалення рішень і спроможність пояснити ці рішення, містяться у різних частинах мозку.

Ось звідки беруться рішення, ухвалені «на основі внутрішнього відчуття». Ви просто відчуваєте, що ці рішення правильні. Фізіологічно немає якоїсь частини шлунку, яка контролює ухвалення рішення, все відбувається у лімбіч-ному мозку. І не випадково ми використовуємо слово «відчуваю», пояснюючи ці рішення. Ми відчуваємо, що рішення, ухвалені на основі внутрішнього відчуття, правильні, тому що частина мозку, яка контролює їх, контролює також і наші відчуття. Чи покладаєтеся ви на свій внутрішній голос, чи просто йдете за своїм серцем,— несуттєво, яка частина вашого тіла, на вашу думку, визначає це рішення,— насправді все це відбувається у вашому лімбічному мозку.

Наш лімбічний мозок достатньо потужний, щоб визначати поведінку, яка часом суперечить нашому раціональному та аналітичному розумінню ситуації. Ми нерідко довіряємо нашому внутрішньому голосу, навіть якщо таке рішення ігнорує всі факти і цифри. Річард Рестак, відомий нейробіолог, розповідає про це у своїй книжці «Оголений мозок». Якщо змушувати людей ухвалювати рішення лише раціональною частиною мозку, то майже завжди це закінчується «надмірним думанням». Для таких раціональних рішень, як правило, потрібно, більше часу, зазначає Рестак, і нерідко вони гірші. Натомість рішення, ухвалені лімбічним мозком, продиктовані внутрішнім голосом, зазвичай приймаються швидше і вони кращі. Це одна з основних причин того, чому вчителі радять своїм учням дослухатися до першої інстинктивної реакції, відповідаючи на запитання з кількома відповідями, довіряти внутрішньому голосу. Що більше часу витрачається на обдумування запитання, то більший ризик того, що відповідь буде неправильна. Наш лімбічний мозок розумний і часто знає, що слід робити. Власне, це наша нездатність сформулювати у слові причини може примусити нас сумніватися чи довіряти емпіричним свідченням, коли внутрішній голос каже «ні».

Розгляньмо як приклад придбання пласкоекранного телевізор у вашому магазині електроніки. Ви стоїте у проході між рядами полиць, і експерт пояснює вам різницю між рідкокристалічним дисплеєм та плазмою. Реп у виконанні продавця доносить до вас інформацію про всі раціональні відмінності та вигоди різних екранів, однак ви анітрохи не наблизилися до відповіді на запитання: який із телевізорів для вас кращий. І за годину у вас усе ще немає розв’язку цієї задачі. Ваш розум перевантажений, тому що ви надто багато думаєте над своїм рішенням. Зрештою ви робите свій вибір і виходите з магазину, все ще не впевнені на 100 відсотків у тому, що цей вибір правильний. Потім ідете в гості до друга і бачите, що він купив «інший варіант». А друг весь час розповідає про те, як йому подобається його телевізор. Раптом у вас з’являється якась підозра, що його телевізор чимось кращий за ваш. І ви запитуєте себе: «Може, я помилився з вибором?»

Компанії, які не передали нам сутності своєї мети, свого ЧОМУ, змушують нас ухвалювати рішення лише на основі емпіричних свідчень. Ось чому такі рішення потребують більше часу, їх важче приймати або ж після них залишається відчуття непевності. За таких умов маніпулятивні стратегії, які експлуатують наші прагнення, страхи, сумніви або фантазії, працюють дуже добре. Нас змушують ухвалювати рішення, які годі назвати натхненними, з однієї простої причини — компанії не пропонують нам нічого, крім фактів та цифр, технічних характеристик та функціональних особливостей. Компанії не розповідають нам, ЧОМУ.

Люди не купують те, ЩО ви робите, вони купують те, ЧОМУ ви це робите. Якщо компанія не донесла до покупців інформацію про свою ідею, своє ЧОМУ, це породжує лише стрес або сумнів. Натомість багатьом із тих, хто купує комп’ютери Macintosh або мотоцикли Harley-Davidson, ні від кого не потрібна порада, який бренд обрати. Вони абсолютно переконані

у правильності свого рішення, і єдине питання, яке в них виникає, це який Macintosh або який Harley-Davidson купити. На цьому рівні раціональні технічні характеристики та функціональні можливості, факти та цифри мають величезне значення, але вони не визначають самого рішення віддати свої гроші або лояльність певній компанії чи бренду. Саме рішення вже ухвалене. Технічні характеристики мають просто допомогти у виборі продукту, який найкраще відповідає нашим потребам. У таких випадках рішення формуються в ідеальному порядку ззовні всередину. Такі рішення починаються з ЧОМУ — емоційного компоненту,— а потім раціональні компоненти дозволяють покупцю сформулювати чи обґрунтувати причини свого рішення.

Ось що ми маємо на увазі, коли говоримо про завоювання сердець і умів. «Серце» представляє лімбічну частину мозку, частину, яка відповідає за почуття/відчуття, а «розум» — це раціональний, мовний центр. Більшість компаній навчилася доволі непогано завойовувати уми покупців; тут усе, що необхідно,— це порівняння всіх технічних характеристик та функцій. Однак для того, щоб завоювати серця, потрібно багато чого зробити. З огляду на очевидність природного процесу ухвалення рішення, я не можу не запитати, чи є порядок слів у вислові «серця й уми» простим збігом. Чому ніхто не прагне завоювати «уми й серця»?

Завойовувати серця до того, як завойовані уми, непросто. Це тонка грань між мистецтвом і наукою — ще одна граматична конструкція, яка видається простим збігом. Чому ми ніколи не кажемо грань «між наукою і мистецтвом», а завжди «між мистецтвом і наукою»? Можливо, це — сигнал, який надсилає нам наш «обтяжений мовою» лімбічний мозок, щоб ми зрозуміли, що мистецтво вести за собою — це мистецтво дослухатися до свого серця. Можливо, наш мозок намагається сказати нам, що на першому місці має бути ЧОМУ.

За відсутності ЧОМУ ухвалювати рішення важче. А коли ми маємо сумніви, ми звертаємося до науки, до даних, щоб на їх підставі визначитися з рішенням. Компанії скажуть вам, що вони починають з того, ЩО вони роблять, і ЯК вони роблять те, що вони роблять, тому що про це запитують їхні покупці. Якість. Обслуговування. Ціна. Технічні характеристики. Це те, що нам розповідають дані. Зважаючи на те, що частина мозку, яка контролює ухвалення рішення, і та, що здатна сформулювати словами таке рішення,— різні, то можна зробити абсолютно слушний висновок: давати людям слід те, що вони просять. На жаль, є багато підтверджень того факту, що обсяги продажів суттєво не зростають і лояльність клієнтів не формується тоді, коли компанії просто виконують усе, що просять їхні клієнти. Генрі Форд найкраще сформулював цей парадокс. «Якби я запитав людей, чого вони хочуть,— сказав він,— то вони попросили б більш швидкого коня».

У цьому полягає геніальність великого лідера. Великі лідери і великі підприємства вміють бачити те, чого більшість із нас недобачає. Вони вміють дати нам те, про що ми ніколи й подумали б попросити. Коли комп’ютерна революція лише назрівала, користувачі комп’ютерів не могли попросити про те, щоб їм дали графічний інтерфейс користувача. Але саме такий інтерфейс дала нам компанія Apple. В умовах посилення конкуренції в галузі авіаперевезень більшість авіапасажирів ніколи б не подумала про те, щоб просити чогось меншого, а не більшого. Але саме це запропонувала компанія Southwest Airlines. А в умовах, коли тобі не світить нічого доброго і коли супротивник має значну чисельну перевагу, знайдеться мало таких, хто спитає «Що я можу зробити для своєї країни?», а не «Що країна може зробити для мене?» У цьому була причина того, що Джон Ф. Кеннеді пішов у президенти. Великі лідери — ті, що довіряють своєму внутрішньому голосу. Ті, що розуміють передовсім мистецтво, а вже потім науку. Ті, що завойовують спершу серця, а потім уми. Це ті, хто починає з ЧОМУ.

З ранку до вечора ми ухвалюємо рішення, і чимало з них — на основі емоцій. Нечасто ми вдаємося до аналізу всієї наявної інформації. Та нам це і не потрібно. Йдеться про ступінь упевненості. «Я можу ухвалити рішення, маючи 30 відсотків інформації,— сказав колишній державний секретар Колін Пауел. — Усе, що перевищує позначку 80 відсотків, то занадто». Завжди є якийсь рівень певності, на якому ми довіряємо собі або тим, хто поруч з нами,— і не завжди відчуваємо, що нам потрібні всі факти та цифри. А іноді ми просто не довіряємо собі такою мірою, щоб ухвалювати певне рішення. Цим можна пояснити, чому ми відчуваємо (знову це слово!) такий дискомфорт, коли нам викручують руки, змушуючи до якогось рішення, яке не співзвучне нашому внутрішньому голосу. Ми довіряємо нашому внутрішньому голосу, коли вирішуємо, за кого голосувати або який шампунь купити. Оскільки наша біологія ускладнює нашу здатність сформулювати реальні причини того, чому вирішуємо саме так, а не інакше,— то ми обґрунтовуємо своє рішення за допомогою більш «матеріальних» чинників, таких як дизайн або сервіс чи бренд. На цій основі виникає хибне припущення, що ціна або технічні характеристики значать більше, ніж це є насправді. Так, і ціна, і технічні характеристики мають значення — вони є тим матеріальним, на що ми можемо вказати, обґрунтовуючи своє рішення, але вони не визначають причини і не інспірують нашу поведінку.

ЗНАЧЕННЯ МАЕ ТЕ, ЧОГО НЕ ВИДНО

«Зробіть біле ще білішим, а яскраве — ще яскравішим»,— закликає телевізійна реклама новітнього прального порошку. Протягом багатьох років такою була класична пропозиція з описом переваг товару у сфері пральних

порошків. Ідеальна хрестоматійна реклама. Це те, чого, як свідчать результати дослідження ринку, хочуть споживачі. Дані були достовірні, але правда про те, чого хочуть люди, виявилася іншою.

Виробники пральних порошків запитували у споживачів, ЩО вони хочуть від прального порошку, і споживачі відповідали: щоб біле ставало білішим, а яскраве — яскравішим. Не такий уже й визначний результат, якщо подумати, що люди, які перуть білизну, прагнуть, щоб їхній пральний порошок робив одяг не просто чистим, а дуже чистим. Тому бренди почали шукати способу якимось чином виділитися на тлі інших, розповідаючи, ЯК вони домагаються, щоб біле стало білішим, а яскраве — яскравішим, і переконуючи споживачів у тому, що якийсь додатковий компонент ефективніший за інший. Протеїн,— переконував один бренд. Посилювач кольору,— стверджував інший. Ніхто не запитував споживачів, ЧОМУ вони хочуть, щоб їхній одяг був чистим. Цю «дрібничку» відкрили лише за багато років, коли група антропологів, найнята однією з виробників фасованих товарів, виявила, що всі оті додаткові компоненти насправді не визначають нашої поведінки. Вони завважили, що коли речі виймають із сушильної машини, ніхто не дивиться на них проти світла, щоб визначити, наскільки вони білі, й не порівнює з новими речами, щоб визначити, наскільки вони яскраві. Вийнявши речі з пральної машини, їх найперше нюхають. Це було дивовижне відкриття. Відчуття чистоти важливіше за саму чистоту. Було припущення, що всі пральні порошки роблять ваш одяг чистим. Що власне й повинні робити пральні порошки. Але запах свіжої і чистої білизни значить набагато більше, ніж незначні відмінності у складі пральних порошків, які й справді помітно краще прали білизну.

Через це хибне припущення вся галузь розвивалася в хибному напрямку. І так було не лише з виробниками пральних порошків. Компанії-виробники мобільних телефонів вважали, що людям потрібно більше опцій та кнопок, доки Apple не запропонувала свій iPhone із меншою кількістю опцій і єдиною кнопкою. Німецькі автовиробники були переконані, що для американських покупців автомобілів важливі лише інженерні характеристики їхніх автомобілів. Вони були ошелешені, коли дізналися, що інженерних характеристик недостатньо. Один за одним німецькі виробники розкішних автомобілів почали неохоче встановлювати у своїх чудових автомобілях підставки для стаканів. Наявність такої підставки багато важила для американців, які щодня їздять із передмістя в центр на роботу й назад, однак цю особливість нечасто згадували у дослідженнях чинників, які впливають на ухвалення рішення про придбання автомобіля. Я не хочу сказати, що наявність таких підставок робить покупців лояльними до марки BMW. Усе, що я хочу сказати,— це те, що навіть для раціонально налаштованих покупців автомобілів для процесу ухвалення рішення потрібне щось більше, ніж очевидні речі.

Сила лімбічного мозку вражає. Він не лише контролює наші рішення, що диктуються внутрішнім голосом,— він може схиляти нас робити те, що здається нелогічним та ірраціональним. Наприклад, покинути безпечну домівку й вирушити у далекі мандри дослідувати невідомі місця. Перетнути океани, щоб побачити, що є потойбіч планети. Звільнитися зі стабільної роботи, щоб розпочати бізнес з нуля, не маючи ані копійки на банківському рахунку. Багато хто з нас, аналізуючи такі рішення, скаже: «Це дурниця, ти божевільний. Ти можеш втратити все. Тебе можуть убити. Про що ти думаєш?» Не логіка й факти, а наші мрії та сподівання, серце і внутрішній голос спонукають нас спробувати щось нове.

Якби ми всі були раціональними, не було б малого бізнесу, не було б досліджень і відкриттів, було б дуже мало інновацій і не було б великих лідерів, які надихають нас на все це. Є невмируща віра у щось більше й краще, яка спонукає до такого роду поведінки. Водночас лімбічний мозок контролює поведінку, спричинену іншими емоціями, такими як ненависть або страх. Інакше чому б дехто виношував плани завдавати шкоди іншим людям, яких він ніколи не знав?

Є чимало ринкових досліджень, які виявляють, що люди хочуть мати справу з компанією, яка пропонує їм продукти найкращої якості, з найно-вітнішими характеристиками, найкращим сервісом — і все це за добру ціну. Якби ви хотіли купити звичайний Harley-Davidson, вам довелося б чекати шість місяців (треба віддати їм належне, раніше це був один рік!). Але ж це — погане обслуговування! Комп’ютери Apple щонайменше на 25 відсотків дорожчі за відповідні РС. Для операційної системи, яка використовується в комп’ютерах Apple, розроблено менше програм. Менше периферійного обладнання. Та й самі комп’ютери часом повільніші за відповідні РС. Якби люди ухвалювали тільки раціональні рішення і проводили всі необхідні дослідження, перш ніж купити якусь річ, ніхто б ніколи не купив Мас. Однак люди, звісно ж, купують Мас. І дехто не лише купує — люблять його, любить усім серцем. Або лімбічним мозком.

Усі ми добре знаємо таких непереборних прибічників Мас’ів. Спитайте їх, ЧОМУ вони люблять свій Мас. Вони не скажуть вам. «Знаєш, я вважаю себе людиною, яка хоче змінити усталений лад, і для мене важливо, щоб мене оточували люди, продукти й бренди, які підтверджували б мою належність до іншого світу, частиною якого я себе вважаю.» З погляду біології все відбувається саме так. Але таке рішення ухвалюється в тій частині мозку, яка контролює поведінку, а не мову. Тому звучать інші обґрунтування: «Річ в інтерфейсі користувача. Річ у простоті. А ще дизайн. Висока якість. Це — найкращі комп’ютери. Я — творча людина». Насправді їхні рішення купити Мас і їхня лояльність до Apple — глибоко особисті. Насправді річ не в Apple, річ у них самих.

Те саме можна сказати й про тих, хто працює в компанії Apple, працює з любов’ю. Самі працівники не можуть цього сформулювати. Для них робота — одне з багатьох ЩО на шляху до їхньої мети, їхнього ЧОМУ. Вони твердо переконані, що основною успіху Apple є сама лише якість їхніх продуктів. Але глибоко всередині їм усім дуже подобається бути частиною чогось більшого, ніж вони самі. Найбільш лояльні працівники компанії Apple, так само як і найбільш лояльні споживачі продукції Apple, є палкими прихильниками «доброї революції». Висока посада і додаткові виплати не змогли переконати лояльних працівників Apple перейти у компанію Dell, і ніякі знижки чи повернення коштів при купівлі не можуть переконати лояльних користувачів Мас перейти на РС (багато хто з них уже зараз платить удвічі більшу ціну).

Це поза межами раціонального. Це віра. Не випадково культуру Apple часто називають культом. Це дещо більше, ніж просто продукти,— це те, що спонукає підтримувати саму компанію, її кредо. Це питання віри.

Пам’ятаєте Honda і Ferrari? Продукти — це не просто символи того, у що вірить компанія, вони також є символами того, у що вірять лояльні покупці цих продуктів. Наприклад, власники лептопів Apple полюбляють розкривати їх у залах очікування аеропортів. Їм хочеться, щоб усі знали, що вони користуються Мас. Це — емблема, це — символ того, чим вони є. Логотип Apple, що світиться, розповідає і про них самих, і про те, як вони бачать цей світ. Чи помічали ви щось особливе у тому, як власники HP або Dell відкривають кришки своїх комп’ютерів? Нічого особливо не помічають навіть люди, які користуються комп’ютерами. У компаній HP та Dell доволі розмите відчуття їхнього ЧОМУ, тому їхні продукти та їхні бренди нічого не промовляють про їхніх користувачів. Для користувачів HP та Dell їхні комп’ютери, якими б швидкісними чи елеґантними вони не були, не є символом найвищої мети, ідеї або віри. Це просто комп’ютер. Насправді протягом тривалого часу логотип на кришці комп’ютера Dell був нанесений таким чином, що коли користувач відкривав кришку, всі інші бачили його догори ногами.

Продукти з чітким усвідомленням мети, ЧОМУ, надають людям можливість розповісти навколишньому світові про те, хто вони і у що вірять. Пам’ятаєте: люди купують не те, ЩО ви робите, вони купують те, ЧОМУ ви це робите. Якщо компанія не має чіткого усвідомлення свого ЧОМУ, то навколишній світ не може сприймати нічого, крім того, ЩО робить компанія. І коли так відбувається, то головною валютою, яка дозволяє якось виділитися на тлі інших компаній, стають маніпуляції, побудовані на акційній ціні, технічних характеристиках, сервісі або якості.

5. Чіткість, дисципліна і послідовність

Природа не терпить порожнечі. Творячи життя, Матінка Природа намагається знайти баланс скрізь, де це можливо. На місці знищеного життя, наприклад, внаслідок пожежі, з’являється нове. Існування харчового ланцюга у будь-якій екосистемі, у якій кожна тварина існує як їжа для іншої тварини,— це спосіб збереження балансу. Золоте Коло, базоване на природних принципах біології, також має забезпечувати баланс. Як ми вже пояснювали, якщо немає ЧОМУ, то виникає дисбаланс і процвітають маніпуляції. А коли процвітають маніпуляції, зростає невизначеність для покупців, збільшується нестабільність для продавців і посилюється стрес для всіх.

Почати з чому — це лише початок. Слід багато чого зробити, перш ніж людина або підприємство здобудеться на право або здатність надихати. Адже для того, щоб Золоте Коло запрацювало, всі частинки мають бути у рівновазі та у правильній послідовності.

ЧІТКІСТЬ ЧОМУ

Усе починається з чіткості. Вам потрібно знати, ЧОМУ ви робите те, ЩО ви робите. Якщо люди не купують те, ЩО ви робите, а купують те, ЧОМУ ви це робите,— це означає, що якщо ви не знаєте, ЧОМУ ви робите те, ЩО ви робите, то як це можуть знати інші? Якщо лідер підприємства не може чітко сформулювати, ЧОМУ існує це підприємство, не вдаючись до опису його продуктів та послуг,— то як він може сподіватися, що працівники знатимуть, ЧОМУ вони приходять на роботу? Якщо політик не може сформулювати, чому він хоче обійняти державну посаду, не вдаючись до стандартного «служити народу» (мінімальний раціональний стандарт для всіх політиків),— то як виборці знатимуть, кого підтримувати? За допомогою маніпуляцій можна досягти певного результату виборів, але маніпуляції не допоможуть вибрати того, хто вів би за собою інших. Щоб вести когось, потрібно, щоб були ті, хто йшов би за лідером. Для цього треба, щоб люди вірили у дещо більше. Вміння надихати починається з чіткості ЧОМУ.

ДИСЦИПЛІНА ЧОМУ

Коли ви вже знаєте, ЧОМУ ви робите те, що ви робите, постає питання: ЯК ви це робитимете? Оці ЯК — це ваші цінності або принципи, якими ви керуєтеся, визначаючи, ЯК утілити свою ідею в життя. Те, ЯК ми щось робимо, проявляється у системах і процесах, що функціонують на підприємстві, та в його культурі. Розуміння, ЯК ви щось робите,— і, що важливіше, наявність дисципліни підзвітності підприємства та всіх його працівників щодо дотримання цих керівних принципів — посилює здатність підприємства максимально використовувати свої природні переваги. Розуміння ЯК надає більші можливості, наприклад, брати на роботу тих людей і знаходити тих партнерів, які, працюючи з вами, максимально розкриватимуть свій природний потенціал.

Як не парадоксально, найважливіше запитання з найбільш туманною відповіддю — ЧОМУ ви робите те, ЩО ви робите? — насправді доволі просте, і знайти відповідь на нього легко (я розповім про це у наступних розділах). Найскладніше — досягнути дисципліни, яка унеможливила б відхиляння від вашого курсу, постійно звітувати собі про те, ЯК ви робите те, що ви робите. Ускладнюючи собі це завдання, щоб не забути, ми формулюємо свої цінності одним словом — іменником — пишемо його на аркуші й розміщуємо на стіні. Порядність. Чесність. Інновація. Комунікація, наприклад. Однак іменники не можуть діяти. Це — речі. Ви не можете створити функціональні або мотиваційні системи на їх основі. І практично неможливо зробити так, щоб люди були підзвітні іменникам.

«Бобе, трошки більше інновації сьогодні, будь ласка». А якщо ви причепили на стіну аркуш зі словом «чесність», щоб нагадувати собі про необхідність бути чесним, то у вас, очевидно, у будь-якому разі виникнуть ще більші проблеми.

Для того, щоб цінності або керівні принципи були й справді результативними, це мають бути дієслова. Не «порядність», а «завжди роби те, що належить». Не «інновація», а «дивися на проблему під іншим кутом». Формулювання наших цінностей дієсловами дає чітку ідею; ми завжди знатимемо, як діяти за будь-якої ситуації. Можемо зробити так, щоб кожен був комусь підзвітний, запровадивши систему оцінки результатів роботи або системи морального та матеріального стимулювання. Якщо людям розповідатимуть про необхідність бути порядними, це не ґарантує, що, ухвалюючи рішення, вони завжди пам’ятатимуть про інтереси споживачів або клієнтів. Однак вони пам’ятатимуть про це, якщо їм наказуватимуть завжди діяти як належить. Цікаво, про які цінності нагадували написи на стінах у компанії Башви^, коли вони придумали оту знижку, яка не діяла для людей, що мешкали у багатоквартирних будинках.

Золоте Коло пропонує пояснення довгострокового успіху, але природа довгострокових проектів часто потребує інвестицій або короткострокових витрат. Саме тому так багато значить дисципліна, яка примушує вас весь час, як на маяк, орієнтуватися на ЧОМУ і залишатися вірними своїм цілям.

ПОСЛІДОВНІСТЬ ЧОМУ

Усе, що ви кажете, і все, що ви робите, має підтверджувати те, у що ви вірите. ЧОМУ — це просто ідея. І все. ЯК — дії, покликані втілити вашу ідею в життя. А ЩО — це результати цих дій — усе, що ви кажете й робите: ваші продукти, послуги, маркетинґ, Зв’язок із громадськістю, культура і те, кого ви берете на роботу. Якщо люди купують не те, ЩО ви робите, а те, ЧОМУ ви це робите, тоді всі ці речі мають бути узгодженими. Якщо вони узгоджені між собою, то люди бачитимуть і чутимуть, без тіні сумніву, те, у що ви вірите. Зрештою, ми живемо в матеріальному світі. Люди можуть дізнатися про те, у що ви вірите, лише з ваших слів і ваших дій,— і якщо те, що ви говорите, не відповідає тому, що ви робите, то ніхто не дізнається, у що ви вірите.

Саме на рівні ЩО відбувається реалізація автентичності. «Автентичність» — слово, часто вживане в корпоративній та політичній лексиці. Усі правлять про важливість бути автентичним, справжнім. «Ви маєте бути автентичними»,— твердять експерти. «Дані всіх трендів свідчать, що люди прагнуть мати справу з автентичними брендами». «Люди голосують за автентичного кандидата». Проблема у тому, що таку рекомендацію неможливо виконати.

Уявіть собі: ви заходите до чийогось кабінету й кажете: «Від сьогодні, будь ласка, трошки більше автентичності». Або така вказівка директора:

«Ви зараз працюєте над рекламним зразком, тож зробіть його більш автентичним». Що роблять компанії, щоб їхній маркетинґ, чи обсяги продажів, чи будь-що інше було автентичним?

Загальноприйнятий підхід, як на мене, кумедний. Вони виходять на вулиці, проводять опитування споживачів, запитуючи їх: що ми маємо говорити вам, щоб ви вважали нас автентичними? Тут геть втрачається сутність питання. Ви не можете запитувати інших, що вам робити, щоб бути автентичним. Наявність автентичності вже означає, що ви знаєте, що для цього потрібно. Що говорить політик, коли йому кажуть бути «більш автентичним»? Чи може лідер діяти більш «автентично»? Без чіткого розуміння ЧОМУ від цієї рекомендації немає ніякої користі.

Автентичність означає те, що ваше Золоте Коло збалансоване. Це означає, що ви справді вірите у все, що говорите і що робите. Це стосується і керівного персоналу, і працівників. Лише за такої умови все, що ви говорите, сприймається як автентичне. Компанія Apple вірить, що її ориґінальний комп’ютер Apple та її Macintosh стали викликом домінуючим платформам IBM DOS. Apple вірить у те, що її продукти iPod та iTunes кидають виклик статусу кво в музичні індустрії. І всі ми розуміємо, ЧОМУ Apple робить те, що вона робить. Усе це завдяки взаємному розумінню того, що ми вважаємо продукти Apple автентичними. Намагаючись вийти на ринок малої електроніки, компанія Dell представила mp3 плеєри і PDA. Ми не знаємо, у чому полягає ЧОМУ компанії Dell, у нас немає жодної впевненості щодо того, у що вірить ця компанія або ЧОМУ вона виготовляє ці продукти, окрім очевидної мети отримати прибуток та бажання капіталізуватися у новому сегменті ринку. Ці продукти не є автентичними. Це не означає, що Dell не може вийти на інші ринки — абсолютно очевидно, що вона має достатні знання і здатна виготовити добрі продукти,— але без чіткого розуміння ЧОМУ це зробити набагато важче і набагато дорожче. Сам лише випуск високоякісних продуктів та їх маркетинґ не ґарантує успіху. Автентичності неможливо досягнути без чіткого ЧОМУ. І автентичність має значення.

Спитайте найкращих продавців, що потрібно, щоб стати класним продавцем. Вони неодмінно скажуть вам: найкраще коли ви справді вірите у продукт, який продаєте. Що віра має спільного з роботою продавця? Відповідь проста. Коли продавець щиро вірить у ту річ, яку продає, тоді слова, що виходять з його вуст, є автентичними. Коли віра є елементом рівняння, продавець випромінює пристрасть. Саме така автентичність створює відносини, на яких будуються найкращі підприємства, що займаються продажами. Крім того, відносини є основою довіри. А з довірою приходить лояльність. Відсутність збалансованого Золотого Кола означає відсутність автентичності, а водночас і сталих відносин,— а це, своєю чергою, означає відсутність довіри. І ви знову повертаєтеся до парадигми продажу за ціною, сервісом, якістю або технічними характеристиками. Ви знову повертаєтеся до ситуації, коли ви — такі самі, як усі інші. У висліді, не маючи автентичності, компанії вимушені вдаватися до маніпуляцій: ціни, акції, тиск середовища, страх — вибирайте. Ефективно? Звісно — але тільки на короткий строк.

Бути автентичним не є необхідною умовою успіху, але це необхідна умова, якщо ви хочете, щоб успіх був тривалим. Знову ж таки, все зрештою зводиться до ЧОМУ. Автентичність — це коли ви говорите й робите те, у що ви щиро вірите. Але якщо ви не знаєте, ЧОМУ існує певне підприємство або певні продукти (окрім у термінах ЩО), тоді неможливо дізнатися, чи відповідає те, що ви говорите, й те, що ви робите, вашому ЧОМУ. Без ЧОМУ будь-які спроби бути автентичним майже завжди будуть не автентичними.

ПРАВИЛЬНА ПОСЛІДОВНІСТЬ

Коли ви чітко уявляєте чому, маєте належну дисципліну, дотримуєтеся своїх цінностей та керівних принципів і послідовні в усьому, що говорите й робите, тоді треба зробити ще один важливий крок — виконувати все це у правильній послідовності. Точнісінько так само, як у поданому вище прикладі, який ілюструє маркетинґ компанії Apple: сама лише зміна послідовності подання інформації (спочатку — ЧОМУ) змінила дію меседжу. ЩО важливі — вони є матеріальними доказами ЧОМУ,— але ЧОМУ необхідно подавати першим. ЧОМУ забезпечує контекст усього іншого. Як ви побачите знову й знову в усіх прикладах, поданих у цій книжці стосовно лідерства, ухвалення рішень чи комунікації,— якщо починати з ЧОМУ, це матиме глибокий і тривалий уплив на результат. Якщо починати з ЧОМУ, це надихає людей до дії.

ЯКЩО ВИ НЕ ЗНАЄТЕ, ЧОМУ, ТО Й НЕ МОЖЕТЕ ДІЗНАТИСЬ, ЯК

Ролін Кінґ, бізнесмен із Сан-Антоніо, виношував ідею створити в Техасі компанію, діяльність якої була б подібною до діяльності компанії Pacific Southwest у Каліфорнії: він хотів створити авіалінії з рейсами на короткі відстані між Далласом, Х’юстоном та Сан-Антоніо. Він щойно пройшов довгу і марудну процедуру розлучення і звернувся до одного фахівця, якому довіряв, із проханням допомогти йому розпочати нову справу. Це був Герб

Келлегер, юрист, який вів справу його розлучення,— любитель віскі «Вайлд Туркі», безперервний курець.

Майже в усьому Кінґ та Келлегер були протилежностями. Кінґ — відверто грубуватий і незґрабний, і Келлегер — товариський і привабливий. Спершу Келлегер назвав ідею Кінґа дурницею, але до кінця зустрічі Кінґові вдалося надихнути його своїм проектом, і Келлегер погодився подумати над тим, щоб долучитися до справи. Однак мине чотири роки, перш ніж компанія Southwest Airlines здійснить свій перший рейс із Далласа у Х’юстон.

Концепція низьковартісних авіаліній не була винаходом компанії Southwest Airlines. Піонером у цій галузі була компанія Pacific Southwest Airlines — Southwest Airlines навіть скопіювала її ім’я. У Southwest не було переваги новатора — компанії Braniff International Airways, Texas International Airlines та Continental Airlines уже обслуговували техаський ринок, і ніхто не хотів поступатися. Але Southwest була створена не для того, щоб бути звичайним авіаперевізником. Вона була створена для того, щоб боротися за нову справу. Просто так сталося, що для цього були вибрані авіаперевезення.

На початку 1970-х років лише 15 відсотків перевезень пасажирів здійснювалося авіатранспортом. За таких показників ринок був доволі малим, і це відлякувало більшість можливих конкурентів великих авіаперевізників. Але компанію Southwest не цікавила конкуренція з будь-ким стосовно отих 15 відсотків пасажирів. Компанію Southwest цікавили решта 85 відсотків. Якби ви тоді спитали Southwest, хто є їхніми конкурентами, вони б вам відповіли: «Наші конкуренти — автомобіль і автобус». Насправді це означало: «Ми боремося за пересічну людину». Ось ЧОМУ вони створили свої авіалінії. Це була їхня ідея, їхня мета, їхня причина створення компанії. ЯК вони взялися створювати свою компанію? Це не була стратегія, розроблена дорогою консультаційною фірмою у галузі менеджменту. Вони не застосовували передових практик інших компаній. Їхні керівні принципи й цінності випливали безпосередньо з їхнього ЧОМУ і базувалися радше на звичайному здоровому глузді.

У 1970-х роках авіаподорожі були дорогими, і якщо компанія Southwest воліла поборотися за пересічну людину, то треба було зробити так, щоб переліт рейсами Southwest був дешевим. Це була обов’язкова умова. У часи, коли подорожувати літаком могли лише вибрані — тоді краватка була неодмінним атрибутом пасажира літака,— компанія Southwest, аби привабити пересічну людину, потрібно було бути зробити так, щоб авіаподорож стала своєрідною розвагою. Це була ще одна обов’язкова умова. У часи, коли подорожувати літаком було складно, ціни на квитки залежали від часу, коли їх бронювали,— і компанії Southwest мала зробити так, щоб усе було просто. Для того, щоб решта 85 відсотків могли скористатися послугами Southwest, простота оформлення квитка була третьою обов’язковою умовою. Водночас рейси компанії Southwest були у двох цінових категоріях: нічні/вихідні та денні. Ось так.

Дешево, весело і просто. Ось ЯК вони це зробили. Ось як вони збиралися поборотися за авіаперевезення пересічної людини. Результат їхній намірів матеріалізувався у всьому, що вони говорили і що робили — у їхньому продукті, людях, яких вони брали на роботу, їхній культурі та маркетинґу. «Тепер ви можете вільно пересуватися країною»,— заявили вони у своїй рекламі. Це більше, ніж просто рекламне гасло. Це — ідея. І ця ідея шукає своїх послідовників. Ті, хто міг пов’язати себе з компанією Southwest, ті, хто був «звичайним Джо», тепер мали альтернативу великим компаніям. А ті, хто вірив у ту саму ідею, що й Southwest, стали затятими прибічниками компанії. Вони відчували, що Southwest — це компанія, яка звертається безпосередньо до них і створена безпосередньо для них. Важливо, що вони відчували: те, що вони літають авіалініями Southwest, промовляє дещо і про них самих, про те, якими вони є. Лояльність клієнтів Southwest базувалася зовсім не на ціні. Ціна була лише одним зі способів утілення ідеї авіакомпанії в життя.

Говард Патнем, один із колишніх президентів Southwest, полюбляє розповідати історію про одного виконавчого директора великої компанії, який підійшов до нього після якогось заходу й сказав, що він завжди літав літками однієї з великих авіакомпаній, коли їздив у відрядження. Він мав так робити, це було обов’язковим правилом його компанії. І хоча в нього накопичилося багато пільгових миль у тій великій компанії і він не мав наміру зекономити гроші, та коли подорожував у власних справах або з родиною, завжди вибирав Southwest. «Він любив Southwest»,— сміючись, казав Патнем, розповідаючи цю історію. Те, що компанія Southwest дешева, зовсім не означає, що вона призначена лише для тих, у кого менше грошей. Низькі ціни — лише одне з того, що робить Southwest, щоб ми могли зрозуміти, у що вірить компанія.

Про компанію Southwest можна розповідати багато історій, які ілюструють особливості розвитку їхнього бізнесу. Завдяки своєму ЧОМУ вони роблять те, що роблять,— а оскільки дотримуються високої дисципліни у тому, ЯК вони це роблять, то й стали найприбутковішою авіакомпанією в історії. Не було жодного року, коли б вони не отримали прибутку, в тому числі й після 11 вересня, і в часи нафтової кризи 1970-х та 2000-х років. Усе, що Southwest говорить і робить,— автентичне. Усе, що якимось чином дотичне до компанії, відображає ту головну ідею, яку визначили Кінґ і Келлегер кілька десятиліть тому. І вони ніколи не відхилялися від цього курсу.

А тепер перенесемося років на тридцять уперед. United Airlines та Delta Airlines, спостерігаючи за успіхом компанії Southwest, вирішили, що їм теж потрібно створити низьковитратний продукт, щоб змагатися з Southwest і відібрати в них частину ринку. «Ми теж маємо стати «народним» авіапере-візником»,— подумали вони. У квітні 2003 року почала діяти низьковитратна альтернатива компанії Delta під назвою Song. Менше ніж за рік стартувала і схожа лінія Ted компанії UnitedAirlines. В обох випадках вони скопіювали те, ЯК це робила компанія Southwest. Вони зробили авіарейси Song і Ted дешевими, веселими й простими. І для всіх, хто коли-небудь літав авіарейсами Song і Ted, вони були дешеві, веселі й прості. Але обидві ці ініціативи зазнали краху.

Обидві компанії — і United Airlines, і Delta Airlines — «старожили» бізнесу авіаперевезень і мали все необхідне для того, щоб скористатися можливостями чи створити й додати у свій арсенал будь-які продукти, які б відповідали умовам ринку. Проблема була не в тому, ЩО вони робили, а в тому, що ніхто не знав, ЧОМУ з’явилися Song або Ted. Можливо, вони були навіть кращі, ніж Southwest. Але це не мало ніякого значення. Звісно, ними літали,— але завжди є причини, чому мають справу саме з вами, і ці причини ніяк вас не стосуються. Не питання — мотивувати людей скористатися вашим продуктом; проблема в тому, що дуже мало людей стали лояльними до цих брендів.

Не маючи конкретного ЧОМУ, Song і Ted були просто ще одними авіалініями. Без чіткого ЧОМУ думку про них складали на основі ціни або зручності. Вони були компаніями, які пропонували просто товари широкого вжитку і для досягнення успіху мали вдаватися до маніпуляцій, а це дорога пропозиція. Компанія United Airlines повністю відмовилася від низьковитратних рейсів уже через чотири роки після старту, так само і останній рейс Song компанії DeltaAirlines відбувся через чотири роки після запуску цієї авіалінії.

Хибним є припущення про те, що диференціація відбувається у тому, ЯК і ЩО ви робите. Якщо ви просто пропонуєте високоякісний продукт із більшою функціональністю або з кращим сервісом чи за кращою ціною, то це не робить вас відмінним від інших. Так ви не матимете жодних ґаран-тій успіху. Диференціація відбувається у тому, ЧОМУ і ЯК ви щось робите. Southwest не є найкращою авіакомпанією у світі. І вони ніколи не були найдешевшими. А кількість напрямків, за якими здійснювалися рейси, була меншою, ніж у багатьох їхніх конкурентів; зрештою, вони ніколи не літали за межі континентальних штатів США. Те, ЩО вони робили, не завжди було значно кращим. Але ЧОМУ вони це робили — є кришталево ясним; і все, що вони робили, є підтвердженням цього. Є багато способів мотивувати людей щось зробити, але лояльність починається зі здатності надихати. Справжні лояльні відносини можуть розвиватися лише якщо ваше ЧОМУ чітко сформульоване — і якщо люди вірять у те, у що вірите ви.

МАНІПУЛЯЦІЯ ТА ІНСПІРАЦІЯ ПОДІБНІ, АЛЕ НЕ ОДНАКОВІ

І маніпуляція, й інспірація породжують у лімбічному мозку приємні відчуття. Спонукальні меседжі, страх або тиск середовища — все це підштовхує нас до ухвалення рішення у той чи інший спосіб, апелюючи до наших ірраціональних прагнень або граючи на наших страхах. Але тільки тоді, коли наше почуття буде глибшим, аніж небезпека, невизначеність або мрії, така емоційна реакція відповідатиме нашому баченню себе. Саме у цій точці поведінка людини переходить із категорії мотивованої до категорії інспірованої. Коли маємо натхнення, то й наші рішення більше пов’язані з нашою сутністю і менше — з компаніями або продуктами, які ми купуємо.

Коли відчуваємо, що наші рішення правильні, ми готові платити додаткову суму — або терпіти незручності — за ці продукти або послуги. І це не має нічого спільного з ціною або якістю. Ціна, якість, технічні характеристики або сервіс важливі, але вони сьогодні є платою за входження у бізнес. Саме ці внутрішні лімбічні відчуття і породжують лояльність. І саме ця лояльність надає Apple, Harley-Davidson, Southwest Airlines, Мартіну Лютеру Кінґу чи будь-якому іншому великому лідеру, за яким ідуть маси, таку величезну перевагу. Без потужної підтримки лояльних прибічників зростає спокуса вдаватися до маніпуляції — змагатися або «виділитися» ціною, якістю, сервісом чи технічним характеристиками. Лояльність, справжня емоційна цінність,— у голові покупця, а не продавця.

Дуже важко створити для когось обґрунтування того, що ваші продукти або послуги важливі для нього, на основі зовнішніх раціональних чинників, які, за вашим визначенням, є цінними (пригадайте приклад з Ferrari та Honda). Проте якщо ваше ЧОМУ співзвучне ЧОМУ інших людей, то вони бачитимуть у ваших продуктах і послугах матеріальне підтвердження того, у що вони вірять. Якщо ЧОМУ, ЯК і ЩО збалансовані, то автентичність досягається автоматично і покупці відчувають задоволення від вашого продукту чи послуги. Якщо ж вони не збалансовані, то відчувається напруження або невизначеність. У такому випадку рішення, які ми ухвалюємо, також будуть незбалансованими. Без ЧОМУ покупець легко мотивується аспірацією або страхом. У цей момент саме покупець зазнає найбільшого ризику бути не автентичним, не самим собою. Якщо він купує те, що не є чітким утіленням сутності його власного ЧОМУ, то довколишні мають замало інформації для того, щоб чітко й точно охарактеризувати цю людину.

Людина є соціальною істотою. Ми дуже добре відчуваємо найменші відтінки поведінки і відповідно оцінюємо людей. Так само, як і до людей, у нас виникають добрі чи погані почуття й до компаній. Є люди, яким — і ми це відчуваємо одразу — можна довіряти, і є люди, які викликають у нас недовіру з першого погляду. Ці відчуття проявляються й тоді, коли якісь підприємства прагнуть залучити нас до кола своїх прихильників. Наші почуття щодо людей та організацій однакові. Різниця в тому, хто до нас звертається,— але слухає завжди одна людина. Навіть коли компанія передає свій меседж по телебаченню,— байдуже, скільки людей дивиться цю рекламу, бо меседж завжди отримує конкретна людина. У цьому цінність Золотого Кола; воно передбачає такий спосіб комунікації, який відповідає особливостям сприйняття інформації окремими людьми. Саме тому підприємства мають чітко усвідомлювати свою мету, ідею чи віру — і робити все можливе для того, щоб усі їхні слова та дії відповідали тому, у що вони вірять, і були автентичними, справжніми. Якщо рівні Золотого Кола збалансовані, то всі, хто бачить світ так само, як і це підприємство, тягнутимуться до нього та його продуктів так само, як нічних метеликів притягує світло лампи.

ПОДІБНІСТЬ БІЗНЕСУ І ... ПОБАЧЕННЯ

Хочу познайомити вас із нашим уявним другом Бредом. Сьогодні увечері Бред іде на побачення. Це його перше побачення, і він дуже схвильований. Він вважає, що жінка, з якою зустрінеться, красуня і в неї прекрасні перспективи. Бред сідає обідати і йому крутяться в голові такі думки:

«Я надзвичайно багатий».

«Я маю великий будинок і красивий автомобіль».

«Я знайомий з багатьма відомими людьми».

«Мене часто показують по телевізору, а це добре, адже у мене приваблива зовнішність».

«Я досяг значних успіхів».

Питання: чи буде у Бреда друге побачення з цією жінкою?

Те, як ми спілкуємося і як ми поводимося, визначається нашою біологією. Це означає, що ми можемо порівнювати те, що робимо у нашому суспільному житті, й те, що ми робимо в житті професійному. Зрештою, люди є люди. Щоб навчитися застосовувати ЧОМУ в ситуаціях зі сфери бізнесу, не треба далеко йти: достатньо подивитись, як ми поводимося під час побачення. Оскільки насправді між продажем товару й побаченням немає різниці. В обох випадках ви сидите за столом одне навпроти одного і сподіваєтеся, що скажете те, що потрібно, аби «укласти угоду». Звісно, можете використати при цьому одну чи дві маніпуляції: запросити у дорогий ресторан, мимохіть згадати, що у вас є квитки на концерт відомого співака, чи побіжно назвати людей, з якими знайомі. Якщо ви дуже хочете «укласти угоду», то, можливо, розповідатимете своєму візаві все, що він хоче від вас почути. Пообіцяйте цілий світ — і ви матимете доволі високі шанси на успіх. Цього разу. Можливо, ще одного разу. Однак із часом підтримувати такі стосунки буде все важче. Які б маніпуляції ви не використовували,— це не шлях до побудови довірчих відносин.

У випадку Бреда очевидно, що побачення не буде вдалим. Мало шансів на те, що у них буде друге побачення, і він замало зробив, щоб закласти підвалини для подальших відносин. Як не парадоксально, ці елементи могли викликати початкову зацікавленість жінки. Вона погодилася прийти на побачення, бо подруги сказали їй, що Бред красивий, має добру роботу і знайомий з багатьма відомими людьми. Навіть якщо все це й правда — ЩО не визначають рішення, ЩО мають бути підтвердженням ЧОМУ,— тож побачення повністю провалилося.

Спробуймо ще раз відправимо Бреда на побачення, але цього разу він почне з ЧОМУ.

«Знаєте, що мені подобається у моєму житті? — починає він цього разу. — Щоранку я прокидаюся для того, щоб робити свою улюблену справу. Я надихаю людей створювати речі, які їх надихають. Це найдивовижніше у світі. А найцікавіше — визначити всі можливі способи, як це зробити. Це справді фантастично. І — вірите чи ні — завдяки цьому я зміг заробити багато грошей. Купив великий будинок і красивий автомобіль. Знайомий із багатьма відомими людьми, мене часто можна побачити у телепрограмах, і це класно. Мені дуже пощастило, адже я займаюся улюбленою справою і досяг значного успіху».

Цього разу шанси на друге побачення різко зростають — за умови, що людина, яка сидить за столом навпроти Бреда, вірить у те, у що вірить він. Важливіше те, що тепер він закладає надійний фундамент для подальших відносин, які будуватимуться на цінностях і спільних ідеях. Він сказав усе те саме, що й у першому варіанті побачення; єдина відмінність у тому, що він почав із ЧОМУ — а всі ЩО, всі матеріальні достатки, слугували підтвердженням цього ЧОМУ.

А тепер розгляньмо, як більшість компаній веде бізнес. Хтось перспективний сідає за стіл навпроти вас — і починає говорити:

«Наша компанія надзвичайно успішна».

«У нас красивий офіс, можете завітати і подивитися».

«Ми ведемо бізнес з усіма найбільшими компаніями і брендами».

«Я переконаний, що ви бачили нашу рекламу».

«Ми справді напрочуд успішна компанія».

У бізнесі, як і під час невдалого побачення, чимало компаній витрачає багато зусиль на те, щоб довести свою цінність, не заявляючи мети свого існування, свого ЧОМУ. Однак перш ніж хтось почує ваше звернення, вам слід зробити дещо більше, аніж просто показати своє резюме. Однак саме так чинять компанії. Вони демонструють вам детальний опис свого досвіду — ЩО вони зробили, кого вони знають — і все це з надією, що стануть для вас настільки бажаними, що ви покинете все, аби тільки мати справу з ними.

Люди є люди, і біологія ухвалення рішення однакова — несуттєво, чи це рішення окремої людини, чи компанії. Очевидно, що перший сценарій побачення був поганий,— то хіба слід сподіватися на щось інше у відповідному сценарії для бізнесу?

Так само, як на першому побаченні, надзвичайно важко починати будувати довірчі відносини з потенційним замовником чи клієнтом, намагаючись переконати його за допомогою раціональних технічних характеристик і вигод.

Ці речі важливі, але вони лише додають достовірності вашій презентації та є основою для того, щоб обґрунтувати своє рішення щодо купівлі. Ухвалюючи будь-які рішення, люди не купують те, ЩО ви робите, вони купують те, ЧОМУ ви це робите,— а те, ЩО ви робите, є матеріальним свідченням того, ЧОМУ ви це робите. Але якщо ви не починаєте з ЧОМУ, то все, з чим люди мають справу,— це раціональні вигоди. І відповідні шанси на друге побачення.

А ось альтернатива:

«Знаєте, що мені подобається в нашій компанії? Те, що всі ми щодня приходимо на роботу для того, щоб займатися улюбленою справою. Ми надихаємо людей робити речі, які їх надихають. Це — найдивовижніше у світі.

А найцікавіше — визначити всі можливі способи, як це зробити. Це справді фантастика. А головне — це добре для бізнесу. Ми справді успішна компанія. У нас красивий офіс, будете десь поруч — завітайте, подивитеся. Ми працюємо з кількома дуже великими компаніями. Я певен, ви бачили нашу рекламу. У нас справді все йде дуже добре».

А тепер розгляньмо, чому ви можете бути певні, що другий варіант подання інформації кращий за перший.

ТРИ СТУПЕНІ ВПЕВНЕНОСТІ

Якщо ми можемо вказати лише на раціональну основу нашого рішення, якщо покликаємося лише на матеріальні елементи або раціональні показники, то найвищий рівень упевненості, який у цьому випадку можливий, звучить так: «Я думаю, що це правильне рішення.» Це буде абсолютно точно з погляду біології, адже ми активізуємо неокортекс — частину мозку, як «думає». На рівні неокортексу ми можемо висловити наші думки. Так відбувається, коли ми витрачаємо час, аналізуючи всі за і проти, слухаючи про всі відмінності між плазмовим та рідкокристалічним телевізорами, між Dell та HP.

Коли ж ми ухвалюємо рішенням «нутром», то найвищий рівень упевненості в цьому випадку звучить так: «Відчуваю, що це рішення правильне», навіть якщо воно ухвалене всупереч усім фактам і цифрам. Знову ж таки, воно точне з погляду біології, оскільки такі рішення ухвалюються в тій частині мозку, яка контролює наші емоції, а не мову. Спитайте у найуспішніших підприємців і лідерів, у чому їхній секрет,— і всі вони дадуть однозначну відповідь: «Я довіряю своєму внутрішньому голосу». Якщо ви спитаєте їх про ті періоди, коли все було погано, вони скажуть вам: «Я слухав, що мені говорили інші, хоч і відчував, що це неправильно. Мені слід було довіряти своєму внутрішньому голосу». Прекрасна стратегія, за винятком одного моменту: її масштаб неможливо змінити. Рішення «нутром» може ухвалювати одна особа. Це ідеальна стратегія для фізичної особи або для невеликого підприємства,— але що відбуватиметься, якщо для досягнення успіху одного підприємства необхідно, щоб декілька людей ухвалювали рішення, які, за їхніми відчуттями, є правильними?

Саме за таких обставин потужність ЧОМУ реалізується повною мірою. Здатність словесно сформулювати ЧОМУ передає емоційний контекст для рішень. Це дає більшу впевненість, аніж «Я думаю, що так правильно». І це масштабніше, ніж «Я відчуваю, що так правильно». Якщо ви знаєте свої ЧОМУ, то найвищий рівень упевненості звучить так: «Я знаю, що це правильно». Якщо ви знаєте, що рішення правильне, то не лише відчуваєте це, а й можете обґрунтувати і легко сформулювати. Таке рішення повністю збалансоване. Раціональні ЩО є підтвердженням відчуття ЧОМУ. Якщо ви можете висловити відчуття, яке спричинило ваше внутрішнє рішення, якщо можете чітко сформулювати своє ЧОМУ,— так ви творите зрозумілий контекст для того, щоб інші люди могли зрозуміти, чому було ухвалено саме таке рішення. Якщо це рішення узгоджується з фактами й цифрами, то ці факти й цифри зміцнюють саме рішення — а це і є рівновага. А якщо рішення не враховуватиме фактів і цифр, то воно спиратиметься на інші чинники, які необхідно буде розглянути. І таке суперечливе рішення потребуватиме суттєвого обговорення.

Мій колишній бізнес-партнер, наприклад, був би дуже невдоволений, якби я відмовився від якогось замовлення. Я б сказав йому, що «за моїм відчуттями» цей потенційний клієнт для нас не годиться. Це б його страшенно засмутило — бо, за його словами, «гроші цього клієнта так само гроші, як і будь-якого іншого». Він не зрозумів би причини мого рішення, і — що ще гірше — я не зміг би її пояснити. У мене було лише відчуття. Ті часи минули. Зараз я можу легко пояснити, ЧОМУ я в бізнесі — щоб надихати людей робити речі, які надихають їх. Якби я ухвалював те саме рішення зараз, керуючись внутрішнім голосом, то ніякого обговорення не було б, тому що всім зрозуміло, ЧОМУ це рішення ухвалене. Ми відмовляємо певним потенційним клієнтам, тому що вони не вірять у те, у що віримо ми, їх не цікавить ніяка діяльність, пов’язана з формуванням у людях натхнення. І з чітким розумінням ЧОМУ обговорення питання, чи мати справу з клієнтом, який для нас не годиться, перетворюється на дискусію про те, чи вартий дисбаланс тієї короткострокової вигоди, яку він може нам дати.

Мати справу із будь-ким, хто просто хоче мати те, що є у вас, не повинно бути метою бізнесу. Ваш бізнес має бути спрямований на тих людей, які вірять у те, у що вірите ви. Довіра виникає тоді, коли ми вибираємо для ведення бізнесу лише тих клієнтів, які вірять у наше ЧОМУ.

Частина III. За лідером має хтось іти

6. Виникнення довіри

Сказати, що більшість працівників компанії не мала бажання працювати, було б замало. Вони вважали, що до них погано ставляться,— і це ні для кого не було таємницею. А якщо компанія погано ставиться до своїх працівників, то можна уявити, як такі працівники ставляться до клієнтів компанії. Маленька грудка снігу котиться схилом униз, і якщо ви стоїте біля підніжжя гори, то на вас припаде вся сила удару. В компанії «той, хто стоїть біля підніжжя» — це, зазвичай, клієнт. У 1980-ті саме так усе й було в Continental Airlines — найгіршій компанії в галузі пасажирських авіаперевезень.

«Я зрозумів, у чому полягає найбільша проблема компанії Continental Airlines, щойно переступив поріг її офісу в лютому 1994 року»,— написав Ґордон Бетьюн у книжці «Від поганого до гіршого» — своєрідному «звіті» головного виконавчого директора про радикальне перетворення компанії Continental. «Тут неможливо було працювати. Працівники були нечемні з клієнтами та й одне з одним, їм було соромно за свою компанію. Компанія не може мати гарного продукту, якщо її працівникам не подобається приходити на роботу. Цього просто не може бути»,— підсумовує він.

Герба Келлегера, який протягом двадцяти років очолював компанію Southwest, вважали чи не єретиком за те, що він проголосив найпершим обов’язком компанії турботу про своїх працівників. «Щасливі працівники — це щасливі клієнти,— казав він. — А щасливі клієнти — це, своєю чергою, щасливі акціонери». На щастя, Бетьюну вдалося знайти однодумців, які поділяли цю «єретичну» ідею.

Дехто може сказати, що причиною такої низької культури в компанії Continental було те, що компанія переживала найгірші часи. І що за таких умов виконавчим директорам складно зосередитися на чомусь іще, крім боротьби за виживання. «Коли наша компанія знову стане прибутковою,— ведуть вони далі за тією ж логікою, — ми займемося усіма іншими аспектами діяльності нашого колективу». Справді, у 1980-ті та 1990-ті компанія Continental просто виживала. Двічі за вісім років вона подавала прохання про захист згідно з Розділом 11 Закону США «Про банкрутство» — у 1983-му та 1991-му роках,— і за десять років у ній змінилися десять виконавчих директорів. 1994 року, саме тоді, коли виконавчим директором став Бетьюн, збиток компанії склав 600 мільйонів доларів США і вона була аутсайдером за всіма можливими показниками.

Та щойно в компанію прийшов Бетьюн, усе змінилося. Уже наступного року Continental отримала 250 мільйонів доларів прибутку — і невдовзі зазнала слави однієї з тих американських компаній, де найкраще працювати. І хоча Бетьюн чимало робив для вдосконалення функціонування самої компанії, головний його здобуток утілювався в показнику, який практично неможливо виміряти — у довірі.

Довіра не виникає просто тому, що продавець раціонально обґрунтовує, чому споживач має купити певний товар чи послугу, або тому, що виконавчий директор пообіцяв зміни. Довіра — це не перелік показників. Просте виконання функціональних обов’язків не створює довіри. Довіра — це відчуття, а не раціональний досвід. Певним людям і компаніям ми довіряємо навіть тоді, коли все погано, і водночас не довіряємо іншим, навіть якщо справи в них ідуть якнайкраще. Проставлені галочки у списку показників не ґаран-тують довіри. Вона починає проявлятися тоді, коли ми відчуваємо, що іншою людиною або організацією рухає не прагнення отримати зиск, а щось інше.

Із довірою приходить відчуття цінності — справжньої, а не просто вираженої у грошовому еквіваленті. Цінність за визначенням — це, так би мовити, матеріалізація довіри. Ви можете переконати когось у своїй цінності, але не можете нікого «переконати» в тому, що вам слід довіряти. Довіру людини можна здобути, лише якщо пояснювати, що ви поділяєте її цінності та ідеї, і продемонструвати це. Ви маєте говорити про своє ЧОМУ і підтверджувати його тим, ЩО ви робите. Знову ж таки, ЧОМУ — це лише ідея, ЯК — це дії, через які ми реалізуємо цю ідею, а ЩО — це результати цих дій. Коли всі ці три компоненти збалансовані, створюється довіра і виникає відчуття цінності. Саме це вдалося зробити Бетьюну.

Є багато талановитих виконавчих директорів, здатних керувати компанією, але для справжнього лідерства цього замало. Вести за собою — не те саме, що бути керівником. Бути керівником означає займати найвищий щабель у компанії — цього можна досягти власними зусиллями, завдяки щасливому випадку або піднімаючись по службовій драбині згідно з внутрішньою політикою компанії. Вести за собою, однак, означає що інші хочуть іти за вами — не тому, що вони повинні це робити, не тому, що їм за це платять, а тому, що це — їхнє бажання. Френк Лоренцо, який обіймав посаду виконавчого директора до Бетьюна, можливо, і був керівником компанії Continental, але Ґордон Бетьюн знав, як повести за собою компанію. Ті, що ведуть за собою, можуть це робити тому, що ті, хто за ними йдуть, вірять у те, що рішення, ухвалені на найвищому рівні, найперше відображають інтереси всієї групи людей, пов’язаних із компанією. Своєю чергою той, хто має довіру до таких рішень, самовіддано працює — оскільки відчуває, що працює не просто на себе, а заради якоїсь вищої мети.

До того, як у компанію прийшов Бетьюн, дванадцятий поверх головного офісу, поверх виконавчої дирекції, для більшості працівників був закритий. Кабінети виконавчих директорів були для них зачинені. Туди могли заходити лише особи, що обіймали посаду не нижче віце-президента компанії. Щоб потрапити на цей поверх, необхідно було мати спеціальні електронні картки-ключі, повсюди були встановлені камери стеження, а озброєні охоронці походжали туди-сюди, аби не було жодних сумнівів у тому, що їхня присутність тут — це не жарт. Очевидно, що у сфері довіри компанія мала проблеми. Подейкували навіть, що Френк Лоренцо й мінеральної води не пив у літаку компанії Continental, якщо власноруч не відкривав пляшку. Він не довіряв нікому, тож немає нічого дивного в тому, що і йому ніхто не довіряв. Годі повести за собою людей, якщо люди не мають бажання йти за вами.

Бетьюн був зовсім іншим. Він розумів, що за структурами і системами компанії стоять люди — і ніщо інше. «Ви не говорите неправди своєму лікареві,— стверджував він,— то й не можете говорити неправди своїм працівникам». Бетьюн вирішив зосередитися на корпоративній культурі — і дати кожному з працівників щось, у що той міг би повірити. І що конкретно він дав їм для того, щоб вони повірили, що з найгіршої авіакомпанії можна зробити найкращу з тими само людьми і з тим само обладнанням?

Коли я навчався в колежі, моїм співмешканцем у кімнаті був Говард Єрушимовіц. Зараз він адвокат у Чикаґо. Ще в дитинстві Говард збагнув, що в кожної людини є одне дуже просте бажання. Він виріс у передмісті Нью-Йорка і був гравцем найгіршої команди у Малій лізі. Вони програвали майже всі ігри — і з великим рахунком. Практично в кожному матчі суперники розбивали їх ущент. Їхній тренер був доброю людиною і хотів сформувати в юних атлетах позитивне ставлення до всього. Після однієї з найгірших поразок тренер зібрав їх і сказав: «Байдуже, хто виграв, а хто програв. Важливо, як ви зіграли цю гру». У цей момент Говард підняв руку і запитав: «Тоді ЧОМУ такий рахунок?»

Ще хлопчиком Говард зрозумів це дуже людське бажання — виграти. Ніхто не любить програвати, і більшість фізично здорових людей живе для того, щоб перемагати. Єдина відмінність — у чому вимірюється перемога.

Для одних це гроші, для інших — слава або нагороди. Для когось це влада, любов, сім’я або духовний розвиток. Одиниці вимірювання різні, але прагнення одне. Мільярдерові не потрібно працювати. Гроші стають мірилом — відносним мірилом того, як ідуть справи. Навіть мільярдер, який втрачає мільйони через неправильні рішення, може почуватися пригніченим. Хоча ці гроші, можливо, ніяк не вплинуть на його спосіб життя,— ніхто не любить програвати.

У самому прагненні виграти немає нічого поганого. Проблема виникає тоді, коли «рахунок гри» стає єдиним мірилом успіху, коли те, чого ви досягаєте, більше не пов’язане з вашим ЧОМУ, визначеним на початку.

Бетьюн поставив собі за мету довести всім у Continental, що вони можуть виграти, якщо захочуть. І більшість працівників байдуже за цим спостерігала. Проте були і винятки. Одного начальника управління, для якого колись затримали виліт літака, тому що він спізнювався на рейс, попросили піти з компанії,— а відтак іще тридцять дев’ять із шістдесяти начальників управлінь, які не повірили в ідею нового виконавчого директора. Ані їхній досвід, ані будь-які інші аргументи не мали значення — їх попросили піти з компанії, якщо вони не відчували себе членам єдиної команди і не могли адаптуватися до нової культури, яку Бетьюн намагався запровадити. Тим, хто не вірив у нову компанію Continental, місця тут не було.

Бетьюн знав, що для створення команди, яка могла «вийти на поле і виграти», треба щось більше, ніж кілька красивих промов та обіцянка виплатити премії вищому керівному персоналу за досягнення певного рівня рентабельності. Він знав: щоб успіх був тривалим, люди мають грати — і вигравати — не для нього, не для акціонерів, навіть не для клієнтів. Щоб успіх був тривалим, у працівників Continental має виникнути бажання виграти для себе.

Про що б він не говорив — усе зрештою зводилося до того, що з цього матимуть працівники. Замість того, щоб правити про те, що в літаках необхідно підтримувати чистоту для пасажирів, він наголошував на більш очевидних речах: «Щодня ви працюєте в літаку. Рейс закінчено — і всі пасажири залишають літак, але багатьом бортпровідникам доводиться залишатися в цьому ж літаку щонайменше на ще один рейс. Погодьтеся, приємніше приходити на роботу, коли там чисто».

Крім того, Бетьюн зняв усю охорону на дванадцятому поверсі. Він запровадив політику відкритих дверей і зняв будь-які обмеження доступу у власний кабінет. І нерідко можна було бачити, які він допомагає працівникам аеропорту вивантажувати багаж пасажирів. Відтепер це була одна сім’я — і всі мали працювати разом.

Працівники компанії знали, що Бетьюн зосереджує увагу на важливому, а для авіакомпанії найважливіше — забезпечити вчасний відліт і прибуття рейсів. На початку 1990-х років, до того, як виконавчим директором став Бетьюн, із десяти найбільших авіакомпаній рейтинґ вчасного відльоту та прибуття літаків у Continental був найнижчий. Тому Бетьюн сказав працівникам: щомісяця, коли Continental потраплятиме у п’ятірку найкращих компаній за цим показником, кожен із них отримуватиме чек на 65 доларів. Якщо взяти до уваги, що у 1995 році в компанії Continental було 40 тис. працівників, то кожен місяць роботи чітко за графіком коштував авіакомпанії 2,5 мільйона доларів,— але Бетьюн знав, що буде у виграші, адже хронічне відставання від графіку коштувало 5 мільйонів доларів на місяць (компенсація вартості квитків пасажирам або витрати, пов’язані з розміщенням пасажирів у готелях через те, що вони запізнилися на інші рейси). Але найважливішим для Бетьюна був уплив програми стимулювання на культуру компанії: десятки тисяч працівників, у тому числі керівники, вперше за багато років працювали як одна команда.

Минули ті дні, коли лише «верхівка» сповна користувалася результатами успіху. Тепер кожен отримував свої 65 доларів, якщо справи в авіакомпанії йшли добре, і ніхто нічого не отримував, якщо компанія не досягла поставленої мети. Бетьюн навіть наполіг на тому, щоб цю суму виписували окремим чеком. Вона не додавалася до суми заробітної плати. Це було щось інше. Це був символ перемоги. І на кожному чеку було нагадування про те, ЧОМУ вони приходять на роботу: «Дякую Вам за те, що допомогли зробити компанію Continental однією з найкращих».

«Ми давали кількісну оцінку того, що працівники могли справді проконтролювати,— казав Бетьюн. — І зробили так, що працівники могли отримувати або не отримувати премії всі разом, а не кожен окремо».

Усе це дало людям змогу відчути, що вони виконують спільну справу. Так воно й було.

ЄДИНА ВІДМІННІСТЬ МІЖ ВДМИ ТА ПЕЧЕРНОЮ ЛЮДИНОЮ — ЦЕ ТЕ, ЩО ВИ ВОДИТЕ АВТОМОБІЛЬ

Причина того, що людська раса така успішна, полягає не в тому, що ми — най-сильніші тварини; це далеко не так. Розмір і сила самі по собі не ґаранту-ють успіху. Ми успішні як вид завдяки нашій здатності формувати культуру. Культура — це спільні цінності та ідеї, у які вірить певна група людей. Якщо ми маємо з іншими людьми спільні цінності та ідеї, то цим формуємо довіру. Якщо ми довіряємо іншим людям, то можемо покладатися на них у питаннях захисту своїх дітей та власного виживання. Те, що прадавня людина могла залишити свою печеру, щоб піти на полювання або на розвідку місцевості, і була певна в тому, громада тим часом захистить її родину та майно,— один з найважливіших чинників виживання індивіда та розвитку нашого виду.

Те, що ми довіряємо людям, які мають спільні з нами цінності та ідеї, саме по собі не є якимось відкриттям. Ми не стаємо друзями з усіма, з ким знайомі. І на те є причина. Ми товаришуємо з тими, хто бачить світ так само, як ми його бачимо, хто поділяє погляди та ідеї, в які ми віримо. Несуттєво, що людина може бути дуже гарною на вигляд,— це не ґарантує нашої з нею дружби. Так само і на макрорівні. У світі величезна кількість різних культур. Бути американцем не краще, аніж бути французом. Це просто різні культури — жодна з них не гірша і не краща, просто інша. В американській культурі велику цінність мають ідеали підприємництва, незалежності та самостійності. Ми називаємо наше ЧОМУ американською мрією. У французькій культурі високо цінуються ідеали єдиної ідентичності, причетності до певної групи та життєрадісність. Хтось добре вписується у французьку культуру, а хтось — в американську. Питання не в тому, яка культура гірша або краща, вони просто різні.

Більшість тих, хто народився і виховувався в одній культурі, з очевидних причин дуже добре почувають себе саме в цій культурі — але не завжди. Є люди, які виросли у Франції, однак ніколи не відчували своєї приналежності до французької культури; вони були «сторонніми» у своїй власній культурі. Тому переїхали до іншої країни — можливо, до Америки. Вони відчували тяжіння до сформульованого Америкою ЧОМУ, їх вабила американська мрія — і вони еміґрували.

Кажуть, що завдяки імміґрантам Америка отримує постійний поштовх до розвитку. Але абсолютно неправильним є твердження про те, що всі імміґранти становлять продуктивну частину суспільства. Неправда й те, що всі імміґранти мають дух підприємництва — лише ті, які мають внутрішній потяг до Америки. Саме у цьому полягає дія ЧОМУ. ЧОМУ приваблює людей, які вірять у те саме. А якщо припустити, що ці люди суголосні американській культурі (тобто вірять у те, у що вірять американці, і схильні діяти так, як діють американці), то такі імміґранти скажуть про Америку: «Мені тут дуже подобається», або «Я люблю цю країну». Ця внутрішня реакція пов’язана не так з Америкою, як із самими людьми. Це те, як вони сприймають власну спроможність укорінитися в культурі, до якої відчувають потяг, а не в тій, у якій вони виросли.

Велика Мрія — ЧОМУ усієї Америки — складається з менших ЧОМУ.

Хтось добре почувається у Нью-Йорку, а комусь краще у Міннеаполісі. Одна культура не краща і не гірша за іншу, вони просто різні. Наприклад, багато хто мріє переїхати до Нью-Йорка: таких людей приваблює ореол великого міста або великі можливості. І вони приїжджають до Нью-Йорка, не подумавши спершу, чи впишуться в культуру цього мегаполісу. Декому вдається реалізувати свої мрії. Але багатьом — ні. Знову й знову я бачу людей, які приїздять до Нью-Йорка з великими сподіваннями, але або не можуть знайти роботу, яку вони хотіли, або знаходять її, але не можуть витримати величезного тиску. Не скажеш, що вони недостатньо розумні або недостатньо працьовиті. Вони просто «не вписуються». Тож або залишаються у Нью-Йорку і докладають більше зусиль, ніж треба, ненавидячи свою роботу і своє життя, або їдуть. І переїхавши до іншого міста, у яке «вписуються» — Чикаґо, Сан Франциско чи кудись іще,— вони нерідко стають щасливішими і успішнішими. Нью-Йорк, якщо міркувати раціонально, не є кращим за інші міста і годиться не для кожного. Як і будь-яке місто, він годиться лише для тих, хто в ньому добре почувається.

Те саме можна сказати про будь-яке місце, якому властива сильна культура, або про будь-яку відому особу. Ми досягаємо кращих результатів у тих культурах, у яких краще почуваємося. Наші досягнення вищі в тих місцях, де цінності та ідеї суголосні з нашими. Пам’ятаймо: мета бізнесу не в тому, щоб вести його з тими, хто хоче мати те, що є у вас, а з тими, хто вірить у те, у що вірите ви. Так само вигідно жити і працювати там, де ваші таланти й здібності природно розквітнуть унаслідок того, що ваші цінності та ідеї відповідають цінностям та ідеям культури цього місця.

А тепер подумаймо над тим, що таке компанія. Компанія — це культура. Група людей, об’єднаних навколо спільної сукупності цілей та ідей. Не продукти й послуги тримають компанію як єдине ціле. Не потужності роблять компанію сильною, а культура — виразне відчуття спільності ідей та цінностей, спільне для всіх — від директора компанії до вахтера. Тож, якщо дотримуватися цієї логіки далі, мета полягає не в тому, щоб набрати на роботу людей, які просто мають необхідні вам навички,— а в тому, щоб брати тих людей, які вірять у те, у що вірите ви.

ЯК ЗНАЙТИ ЛЮДЕЙ, ЯКІ ВІРЯТЬ У ТЕ, У ЩО ВІРИТЕ ВИ

На початку двадцятого сторіччя англійський дослідник Ернст Шеклтон вирішив дослідити Антарктиду. Норвежець Руаль Амундсен щойно став першим дослідником, який досяг Південного полюсу. Тепер було інше завдання: перетнути південний континент через Південний полюс. Континентальна частина експедиції мала початися на узбережжі моря Веддела, на південь від Нової Зеландії. За підрахунками Шеклтона, для проведення експедиції потрібно було 250 тисяч доларів. «Перехід через південний полярний континент буде найбільшою за всі часи експедицією,— сказав Шеклтон в інтерв’ю кореспондентові газети NewYorkTimes 29 листопада 1913 року. — Невідомих земель стає дедалі менше, але цю велику робота нам ще треба зробити».

5 грудня 1914 року Шеклтон з екіпажем у двадцять вісім осіб вирушив до моря Веддела на судні «Ендюранс» — 350-тонному кораблі, побудованому на кошти приватних інвесторів, британського уряду та Королівського географічного товариства. На той час у Європі йшла І Світова війна, і грошей ставало дедалі менше. На благодійні внески британських школярів купили собак для пересування в Антарктиді.

Але екіпаж судна «Ендюранс» так і не досяг Антарктиди.

За кілька днів після того, як корабель відійшов від острова Південна Джорджія, у південній Атлантиці він потрапив у зону пакового льоду і невдовзі був затиснений кригою. Як написав один із членів екіпажу у своєму щоденнику, корабель був «наче горішок у карамельній цукерці». Протягом десяти місяців Шеклтон і його команда разом з кораблем повільно дрейфували на північ, доки зрештою «Ендюранс» не роздавило кригою. 21 листопада 1915 року весь екіпаж спостерігав, як корабель затонув у холодних водах моря Веддела.

Люди висадилися на лід, кілька місяців тягли волоком три рятувальні шлюпки до відкритої води, і за дванадцять днів небезпечного плавання висадилися на маленькому острові Елефант. Потім Шеклтон разом із п’ятьма членами екіпажу вирушив у вкрай небезпечну подорож до найближчого острова за 1300 кілометрів по допомогу. Решта лишилася чекати на острові. Допомога зрештою прийшла.

Ця історія судна «Ендюранс» особливо цікава не тому, що вона пов’язана з експедицією, а тому, що ніхто не помер. І ніхто не розповідав про випадки людожерства або бунту команди.

І невипадково. Тому що Шеклтон підібрав тих людей, які йому підходили. Він знайшов саме тих, кого потрібно. Якщо ви наповнюєте організацію людьми, які найкраще для цього годяться, людьми, які вірять у те, у що вірите ви, то успіх досягається сам собою. І як же Шеклтону вдалося знайти такий дивовижний екіпаж? За допомогою простої реклами у лондонській Times.

Порівняйте це з тим, як ми підбираємо людей для роботи. Так само, як і Шеклтон, ми розміщуємо рекламне оголошення в газеті або в її сучасних еквівалентах — Craigslist чи Monster.com. Іноді звертаємося до аґентства з підбору персоналу, щоб вони знайшли нам потрібних людей, але загалом процес той самий. Ми подаємо перелік умінь та навичок, необхідних для виконання певної роботи, і сподіваємося, що найкращим кандидатом буде той, хто відповідає цим вимогам.

Питання в тому, як ми пишемо рекламні оголошення. Усі вони про ЩО, а не про ЧОМУ. Типове оголошення, наприклад, має такий вигляд: «Потрібен бухгалтер із мінімум п’ятирічним стажем і добрим знанням законодавства. Приходьте працювати у фантастичну, перспективну компанію, де ви матимете високу зарплату і соціальний пакет». Таке рекламне оголошення може привабити величезну кількість кандидатів,— але як дізнатися, котрий із них нам годиться?

Рекламне оголошення Шеклтона про набір членів екіпажу було зовсім іншим. У ньому не зазначалося, ЩО він шукає. Звучало воно зовсім не так:

«Потрібні чоловіки для експедиції. Мінімум п’ять років досвіду. Обов’язкове уміння ставити вітрила. Приходьте працювати з фантастичним капітаном».

Навпаки, Шеклтон шукав людей, які мали дещо більше. Він шукав екіпаж, який би підходив для такого роду експедиції. Насправді його рекламне оголошення було приблизно таким:

«Потрібні чоловіки для небезпечної подорожі. Мала зарплатня, лютий холод, довгі місяці повної темряви, постійна небезпека, мала ймовірність повернення додому. Честь і слава у разі успіху».

На таку роботу погодилися лише ті, хто, прочитавши це оголошення, подумав: «Клас!» Ті, кому подобалися надзвичайні труднощі. Ті, хто любив бути на грані життя і смерті. Шеклтон брав лише тих, хто вірив у те, у що вірив він сам. Такий відбір ґарантував, що вони можуть вижити у будь-яких умовах. Коли працівники суголосні вашій справі, вони стануть ґарантією вашого успіху. Багато працюватимуть і шукатимуть інноваційних рішень не для вас — вони робитимуть це для себе.

Що спільного у всіх великих лідерів, то це здатність знаходити людей, які найкраще годяться для їхнього підприємства,— тих, хто вірить у те, у що вірять вони самі. Компанія ВоиїЬ'№евї: Лїїіїпез — прекрасний приклад компанії, яка зуміла знайти спосіб підбирати «правильних» працівників. Завдяки здатності компанії знаходити людей, які втілюють її напрямок розвитку, їй стало набагато простіше надавати першокласні послуги. Пригадаймо вислів Герба Келлегера, який став широко відомим: «Ви берете людей на роботу на за їхні вміння, а за їхнє ставлення. Умінням завжди можна навчити». Усе це дуже добре; проблема, однак, у тому, яким має бути ставлення? А що, коли їхнє ставлення — не те, яке відповідає вашій культурі?

Я завжди цікавлюсь, кому компанії віддають перевагу, беручи людей на роботу. І найчастіше чую таку відповідь: «Ми беремо лише небайдужих людей». Але звідки ви це знаєте? Можливо, людина небайдужа, коли з нею проводять інтерв’ю, але байдужа власне до праці. Правда в тому, що практично всі люди на планеті небайдужі — просто наша небайдужість стосується різних речей. Тож якщо, набираючи людей на роботу, ви починатимете з ЧОМУ, це різко збільшить вашу здатність приваблювати саме тих людей, яким не байдуже те, у що ви вірите. Якщо ж ви братимете на роботу просто людей із солідними резюме чи значним послужним списком, це не ґаранту-ватиме успіху. Найкращий інженер компанії Apple, певно ж, почувався б нещасним, якби працював у Microsoft. Так само і найкращий інженер Microsoft, швидше за все, не міг би повністю розкритися в Apple. Обидва — напрочуд досвідчені й працьовиті. Обидва можуть надати дуже солідні рекомендації. Однак жоден із них не відповідає культурі іншої компанії. Завдання полягає в тому, щоб знайти саме тих людей, які не байдужі до вашого ЧОМУ, вашої мети, ідеї чи цілі. І ставлення яких відповідає вашій культурі. Лише тоді, коли це все визначено, слід оцінювати їхні вміння та досвід. Шеклтон міг би сформувати свою команду з найдосвідченіших високооплачуваних фахівців,— але якби вони не могли взаємодіяти між собою на рівні, набагато глибшому, аніж професійні вміння та знання, то ніхто не міг би наперед сказати, що вони виживуть за будь-яких обставин.

Протягом багатьох років компанія Southwest не мала відділу скарг — він був непотрібний. Хоча Келлегер слушно говорив про те, що необхідно брати людей із правильним ставленням, компанії слід віддати належне за те, що вона набирала людей, які найкраще годяться для надання висококласних послуг. Келлегер був не єдиним, хто ухвалював рішення про прийом працівників на роботу, а просити, щоб кожен покладався на свій внутрішній голос, було надто ризиковано. Геніальність тих, хто вирішував, брати людину на роботу чи ні, полягала в тому, що вони змогли визначити, чому певна категорія людей найкраще годиться для роботи в компанії, а відтак розробили системи, які дозволяли знайти більше таких людей.

У1970-х роках авіакомпанія Southwest Airlines вирішила змінити уніформу бортпровідників і вдягти їх у теплі штани й туристичні черевики (уявіть собі, в 1970-х!). Це була не їхня ідея. Спершу це зробила Pacific Southwest — каліфорнійська авіакомпанія, на взір якої й була створена Southwest Airlines. Запровадивши таке нововведення, Southwest Airlines просто їх змавпувала. Однак, на відміну від Pacific Southwest, компанія Southwest Airlines побачила у цій зміні уніформи щось таке, що пізніше виявиться безцінним. У компанії зрозуміли, що тепер на роботу бортпровідників приходитимуть лише чірлі-дери та дівчата-учасниці парадів ув одностроях[6]. Адже лише цій категорії нова уніформа личила. Однак і чірлідери, і дівчата-учасниці парадів ув одностроях прекрасно відповідали культурі компанії Southwest. Ясна річ, вони не відзначалися особливою відданістю справі, найкраще у них виходило підбадьорювати людей. Випромінювати оптимізм. Вести юрбу за собою, дати їй підстави повірити в те, що «ми переможемо». Вони якнайкраще годилися для компанії, яка «завойовувала» пересічну людину. Усвідомлюючи це, компанія Southwest почала набирати на роботу лише чірлідерів та дівчат-учасниць парадів ув одностроях.

Класні компанії не набирають просто кваліфікованих людей, щоб потім їх мотивувати,— вони набирають уже мотивованих людей і надихають їх на працю. Люди або мають мотивацію, або ні. Якщо ви не дасте мотивованим людям те, у що вони могли б вірити, щось більше, ніж просто роботу,| вони мотивуватимуть себе на пошук нової роботи, і ви жеврітимете з тими, хто залишився.

ДАЙТЕ ЇМ ХРАМ

Знаєте історію про двох мулярів? Підходите до першого з них і питаєте: «Вам подобається Ваша робота?» Він дивиться на Вас і відповідає: «Я будую цю споруду скільки себе пам'ятаю. Робота монотонна. Я працюю на спекотно-му сонці весь день. Камені важкі, і від того, що я весь час піднімаю їх, болить спина. Я навіть не певен, що все це будівництво завершиться за мого життя. Але це хоч якась робота. Я можу заплатити за найнеобхідніше». Ви дякуєте йому і йдете далі.

Метрів за десять натрапляєте на іншого муляра. І ставите йому те саме запитання: «Вам подобається Ваша робота?» Він підводить очі й відповідає: «Я дуже люблю свою роботу. Я будую храм. Звісно, я працюю на цій стіні скільки себе пам’ятаю, і робота часом монотонна. Я цілими днями на пекучому сонці. Камені важкі й від них болить спина. Я навіть не знаю, чи закінчиться це будівництво за мого життя. Але я будую храм!»

Те, ЩО роблять ці два мулярі — абсолютно однакове; відмінність у наявності відчуття мети. Другий із них відчуває свою причетність. Він приходить на роботу, щоб стати частиною чогось більшого, ніж та робота, яку він виконує. Саме лише відчуття ЧОМУ змінює все його сприйняття своєї роботи. Як результат — він працює продуктивніше і напевне більш лояльний. І якщо перший муляр може перейти на іншу, краще оплачувану роботу, то натхненний муляр і працює довше, і, можливо, навіть відмовиться від легшої та краще оплачуваної роботи, щоб залишитися тут і бути частиною великої справи. Другий муляр не вважає себе важливішим за майстра, який робить вітражі, чи навіть архітектора. Але вони працюють разом, щоб побудувати храм. Ця спільна справа й створює відчуття братерства. І саме це відчуття братерства й довіри приносять успіх. Люди працюють разом задля спільної справи.

Компанії з сильним відчуттям ЧОМУ можуть надихати своїх працівників. І в таких працівників вища продуктивність і прагнення до інновацій, а відчуття, з якими вони приходять на роботу, приваблюють інших людей, які також хотіли б працювати в цій компанії. Не так важко зрозуміти, чому компанії, з якими нам подобається мати справу, водночас і найкращі працедавці. Якщо люди в компанії знають, ЧОМУ вони приходять на роботу, їм значно простіше зрозуміти, ЧОМУ компанія особлива. На таких підприємствах — від найвищого керівника до рядового працівника — ніхто не вважає себе більше або менше важливим, аніж хтось інший. Вони всі потрібні одне одному.

ДО ТИХ, ХТО ВМОТИВОВАНИЙ МЕТОЮ, ЧОМУ, УСПІХ ПРИХОДИТЬ САМ СОВОЮ

Це була своєрідна версія буму інтернет-компаній на зламі століть. Нова революційна технологія змінювала уявлення людей про майбутнє. І велися своєрідні перегони за честь бути названим першим. Час — кінець дев’ятнадцятого століття, а нова технологія — аероплан. Одним із найвідоміших людей у цій галузі був Семюел Пірпонт Ленґлі. Так само, як і багато інших винахідників його часу, він намагався побудувати першу в світі важчу за повітря літальну машину. Його мета була — першим здійснити керований людиною політ на літальному апараті. Ленґлі, на щастя, мав усе необхідне для цього фантастичного завдання,— усе те, що більшість людей назвала б рецептом успіху.

Ленґлі став достатньо відомим у наукових колах як астроном, і завдяки цьому зміг обіймати престижні посади. Він був секретарем Смітсонівського інституту, асистентом в Обсерваторії Гарвардського коледжу і викладачем математики у Військово-морській академії США. У Ленґлі були дуже добрі зв’язки. Серед його друзів — упливові члени уряду й бізнесмени, у тому числі Ендрю Карнегі та Александр Грехем Белл. І до того ж, він мав доступ до надзвичайно великих фінансових ресурсів. Воєнний департамент, попередник Міністерства оборони, надав йому 50 тисяч доларів на проект — на той час це були дуже великі гроші. Але гроші не були метою.

Ленґлі зібрав навколо себе найкращі та найяскравіші уми свого часу.

До команди його мрії увійшли випробувач літальних апаратів Чарльз Менлі, блискучий інженер-механік, який отримав освіту в університеті Корнелла, та Стефан Балзер, який створив перший у Нью-Йорку автомобіль. Ленґлі та його команда використовували найкращі матеріали. Умови ринку були ідеальні, а реклама — фантастичною. Газета New York Times стежила за кожним його кроком. Усі знали про Ленґлі і вболівали за його успіх.

Проте була одна проблема.

Ленґлі мав чітку мету, проте у нього не було чіткого відчуття ЧОМУ.

Його мета — бажання побудувати літак — була визначена у термінах ЩО він робить і ЩО може отримати. Він мав пристрасть до аеронавтики з дуже раннього віку, проте не мав причини боротися за перемогу. Більш за все

Ленґлі хотів бути першим — багатим і знаменитим. Це й було його основною мотивацією.

І хоча він був уже достатньо відомим у своїй царині, йому не давала спокою слава Томаса Едісона або Александра Грехема Белла — слава, яку приносить лише велике відкриття. Ленґлі вважав, що літальний апарат буде для нього своєрідним квитком у храм слави і блискучого майбутнього. Він був розумний і мотивований. Мав те, що, на його думку, було складовими рецепту успіху: багато грошей, найкращих людей та ідеальні ринкові умови. Але сьогодні мало хто взагалі чув про Семюела Пірпонта Ленґлі.

За кількасот кілометрів від Нью-Йорка, у містечку Дайтон, штат Огайо, брати Райти — Вілбур та Орвіл — також працювали над створенням літального апарату. На відміну від Ленґлі, у братів Райтів не було рецепту успіху. Ба більше: здавалося, у них є рецепт провалу. Фінансування вони не мали. Не було державних ґрантів. Не було зв’язків на високому рівні. Брати Райти оплачували все, необхідне для втілення їхньої мрії, коштами, які заробляли у своїй велосипедній майстерні. Ніхто з членів їхньої команди, у тому числі й самі Вілбур та Орвіл, не мали й середньої технічної освіти, а дехто навіть не закінчив середньої школи. Те, що робили брати Райти, не відрізнялося від того, чим займався Ленґлі або інші винахідники, намагаючись побудувати літальну машину. Однак у братів Райтів було щось дуже особливе. У них була мрія. Вони знали, ЧОМУ було так важливо побудувати цю літальну машину. Вони вірили: якщо їм вдасться сконструювати її, це змінить світ. І думали про те, які вигоди матимуть від цього всі інші люди, а не лише вони.

«Вілбур та Орвіл були справжніми вченими, яких глибоко і всерйоз непокоїла фізична проблема рівноваги й польоту»,— каже їх біограф Джеймс Тобін. Ленґлі, навпаки, був занепокоєний тим, щоб здобути такий рівень престижу, який мали його славетні колеги, наприклад, Александр Грехем Белл,— славу, якої, на його думку, можна було зажити лише завдяки якомусь революційному науковому відкриттю. На думку Тобіна, «у Ленґлі не було такої пристрасті до польоту, як у братів Райтів,— натомість він прагнув зробити щось визначне».

Орвіл та Вілбур проповідували те, у що вірили самі, й надихали інших долучатися до них, щоб робити спільну справу. Те, що вони самі віддані своїй справі, було очевидним. Але їх переслідували невдачі. Більшість людей на їхньому місці вже б опустила руки. Але не команда братів Райтів. Хлопці мали таке натхнення, що скільки б невдач не переживали,— а готові були й далі йти вперед. Розповідають, що, збираючись проводити випробування свого апарату, Райти щоразу брали з собою п’ять наборів запчастин, тому що знали: вони спробують ще і ще раз, перш ніж вирішать, що на сьогодні досить.

І ось це сталося. 17 жовтня 1903 року на полі біла села Кітті Хок, що в Північній Кароліні, брати Райти піднялися в небо. Політ тривав п’ятдесят дев’ять секунд на висоті 40 метрів зі швидкістю легкого бігу,— це все, що потрібно було для того, що сповістити про появу нової технології, яка змінить світ. Як не дивно, це фантастичне досягнення залишилося майже непоміченим. Не було репортерів газети New York Times, які б про це написали. Оскільки братами Райтами керувало дещо більше, ніж слава й шана, вони готові були почекати, поки про їхнє досягнення дізнається світ. Вони розуміли його справжнє значення для світу.

І Ленґлі, й брати Райти прагнули створити одне і те саме; вони будували один і той самий продукт. І Ленґлі, й брати Райти мали дуже високу мотивацію. Вони були дуже працьовиті. Мали гострий науковий розум. Єдине, що було у братів Райтів і чого бракувало Ленґлі,— натхнення. Для одного мотивацією була перспектива слави й багатства, а для інших — віра. Райти піднімали дух людей, які були поруч з ними. Ленґлі платив за талант, який допомагав йому стати багатим і знаменитим. Брати Райти починали з ЧОМУ. І ось ще одне підтвердження того, що мотивацією для Ленґлі було ЩО: за кілька днів після того, як Орвіл і Вілбур здійснили свій політ, Ленґлі вийшов з гри. Він узагалі відмовився від цієї справи. Міг би сказати: «Це дивовижно, тепер я вдосконалю їхню технологію». Але він цього не зробив. Для нього ця поразка була принизливоюх — під час випробування його власний літальний апарат упав у річку Потомак, і всі газети глузували з нього. Ленґлі надміру переймався тим, що про нього думають інші,— тому що найперше прагнув прославитися. А коли не став першим, то просто відмовився від цієї ідеї.

ІННОВАЦІЇ ВІДБУВАЮТЬСЯ НА МЕЖІ

Команди нашої мрії далеко не завжди добре й злагоджено працюють. Коли збирається команда фахівців, вони часто працюють кожен для себе, а не заради спільного блага. Саме так трапляється, коли компанії відчувають, що вимушені платити мега-зарплатню, щоб «залучити до себе найталанови-тішого спеціаліста». Такі люди приходять до вас не обов’язково тому, що вони вірять у ваше ЧОМУ,— вони приходять по гроші. Класична маніпуляція. Платити великі гроші й водночас вимагати великих ідей — це мало що дасть. Однак якщо ви зібрали команду однодумців і дали їм спільну справу,— це сповнює їх відчуттям братерства і роботи в команді. Ленґлі зібрав команду своєї мрії і пообіцяв, що вони стануть багатими. Брати Райти змогли надихнути групу людей долучитися до них, щоб зробити дещо більше, ніж це міг зробити кожен окремий член команди. Середні компанії дають своїм працівникам над чим працювати. Найбільш інноваційні підприємства, навпаки, вказують напрямок, у якому слід працювати.

Роль лідера полягає не в тому, щоб увесь час генерувати великі ідеї. Роль лідера в тому, щоб створювати середовище, у якому великі ідеї можуть з’являтися. Власне кажучи, люди, які працюють у компанії, «на передовій», мають найбільше знань і досвіду для того, щоб знаходити нові способи робити свою роботу. Працівники, які відповідають на телефонні дзвінки та розмовляють з клієнтами, можуть розповісти вам більше, ніж будь-хто з виконавчих директорів, які сидять у головному офісі за багато кілометрів звідтіля. Якщо працівникам компанії кажуть приходити на роботу і просто виконувати свої функції,— то це й усе, що вони робитимуть. Якщо ж їм весь час нагадуватимуть про те, ЧОМУ компанія була створена, і проситимуть постійно шукати шляхи втілення цієї ідеї вжиття у процесі виконання своєї роботи,— то вони робитимуть більше, ніж просто свою роботу.

Стів Джобс, наприклад, особисто не був автором iPod, iTunes чи iPhone.

Їх придумали інші люди в компанії. Джобс створював для людей фільтр, контекст, вищу мету, навколо якої потрібно шукати інновацій: знайти існуючі галузі зі статус кво, ті, у яких компанії борються за те, щоб зберегти свої застарілі моделі бізнесу,— і кинути їм виклик. Ось ЧОМУ була створена компанія Apple, саме цим займалися Джобс і Возняк, коли діяльність компанії тільки починалася, і саме це відтоді роблять працівники — і продукти — компанії Apple. Це незмінна модель. Працівники Apple просто шукають способи втілення своєї ідеї вжиття де тільки можна. І це працює.

У багатьох інших компаніях усе інакше. Компанії, які визначають себе тим, ЩО вони роблять, замість того, ЧОМУ вони це роблять, націлюють своїх працівників на інновації навколо певного продукту чи послуги. «Робіть це краще»,— кажуть працівникам. Ті, хто працюють у компаніях-конкурентах Apple, компаніях, які визначили себе як «виробники комп’ютерів», приходять на роботу, щоб створити «більш інноваційний» комп’ютер. Найбільше, що вони можуть зробити,— це збільшити обсяг RAM, додати ще одну або дві функції, або, як учинив один виробник, дати людям можливість вибрати колір корпусу свого комп’ютера. Це навряд чи можна вважати ідеєю, яка може змінити напрямок розвитку галузі. Звісно, це цікава можливість для споживача, але не інновація. Якщо вам цікаво, як сталося так, що компанія Colgate виробляє сьогодні тридцять два види зубної пасти,— то це тому, що її працівники приходять на роботу, щоб розробити кращу зубну пасту, а не, наприклад, для того, щоб шукати способи допомогти людям відчувати більшу впевненість у собі.

У компанії Apple немає монополії на гарні ідеї; розумні, інноваційні винахідники є у більшості компаній. Але великі компанії ставлять перед своїми працівниками мету або кидають їм своєрідних виклик, навколо якого й виникають інноваційні ідеї, а не просто дають завдання створити кращий килимок для «мишки». Компанії, які вивчають своїх конкурентів, сподіваючись додати у свої продукти нові функції або можливості, щоб зробити свої продукти «кращими», працюють лише для того, щоб компанія ще більше занурилась у те, ЩО вона робить. Компанії з чітким відчуттям ЧОМУ, як правило, не звертають уваги на своїх конкурентів,— тоді як компанії з туманним відчуттям ЧОМУ дуже переймаються тим, що роблять інші.

Здатність компанії до інновацій не просто корисна для розробки нових ідей,— така здатність неоціненна для того, щоб знайти правильний напрямок у бурхливому морі конкуренції. Якщо працівники приходять на роботу з високим відчуттям мети, їм легше пережити важкі часи або навіть знайти нові можливості у такі важкі часи. Працівники, які приходять на роботу з чітким відчуттям ЧОМУ, менше схильні здаватися після кількох невдалих спроб, тому що вони розуміють вищу мету. Томас Едісон, людина, якою вочевидь рухала вища мета, сказав: «Я не знайшов способу, як зробити електричну лампочку, я знайшов тисячу способів, як її зробити».

Компанія Southwest Airlines відома тим, що вперше запровадила формат «десять хвилин — і назад», тобто за десять хвилин здійснюється висадка пасажирів, підготовка до нового рейсу і посадка пасажирів. Завдяки цьому вони змогли заробити більше грошей,— адже що більше літаків у небі, то кращі справи у компанії. Однак мало хто зміг зрозуміти, що спричинком до цієї інновації була боротьба за виживання. У 1971 році компанія Southwest Airlines мала дуже низькі прибутки, і щоб залишитись у бізнесі, їй довелося продати один зі своїх літаків. Отже, у них залишилося три літаки, які мали здійснювати рейси, передбачені для чотирьох машин. Вони мали вибір: скоротити кількість рейсів або придумати, як підготувати літак до зворотного рейсу за десять хвилин. І так народився формат «десять хвилин — і назад».

Якщо працівники більшості авіакомпаній просто сказали б, що цього зробити неможливо, то працівники Southwest кинулися шукати спосіб, як виконати безпрецедентне і, здавалося б, неможливе завдання. Сьогодні їхня інновація все ще приносить дивіденди. Через те, що нині в аеропортах набагато більше і літаків, і пасажирів, і вантажів, авіакомпанія Southwest має приблизно двадцять п’ять хвилин на те, щоб підготувати літак до зворотного рейсу. Однак, якби вони хотіли залишити той самий графік польотів, але збільшили бодай на п’ять хвилин час підготовки літака до зворотного рейсу, їм потрібно було б збільшити свій авіапарк на вісімнадцять машин загальною вартістю майже мільярд доларів.

Дивовижна здатність компанії Southwest вирішувати проблеми, фантастичне відчуття інновацій компанії Apple і неймовірна націленість братів Райтів і їх команди однодумців на розробку нової технології — все це було можливе з однієї причини: вони вірили в те, що вони можуть досягти мети, і довіряли своїй команді.

ВИЗНАЧЕННЯ ДОВІРИ

Заснований сером Френсисом Беринґом у 1762 році Беринґз Банк був найстарішим комерційним банком в Англії. Він пережив Наполеонівські війни, І і ІІ Світові війни, однак не зміг пережити схильності до ризику одного з неконтрольованих біржових маклерів. Нік Лісон «лівою рукою» зруйнував Беринґз Банк у 1995 році, виконавши кілька несанкціонованих, украй ризи-кових торгових операцій. Проте, як каже прислів’я, якби вітер продовжував дути у правильному напрямку, то завдяки цим операціям і Лісон, і банк стали б неймовірно багатими, а він прославився б як герой.

Одначе така вже природа непередбачуваних речей — таких як погода або фінансові ринки. Мало хто заперечуватиме: те, що робив Лісон, було не більше ніж азартною грою. А азартна гра суттєво відрізняється від розрахованого ризику. Розрахований ризик допускає той факт, що можуть бути великі збитки, але вживаються заходи, щоб або запобігти їм, або зреагувати на малоймовірні, але можливі наслідки. Хоча ймовірність аварійної посадки на воду «дуже низька», як кажуть нам авіакомпанії, вони все ж забезпечують нас рятувальними жилетами. Навіть якщо це для самозаспокоєннях — ви раді, що вони до цього вдаються. Діяти інакше — це азартна гра, на яку мало яка авіакомпанія погодилася б, навіть при тому, що дані страхових таблиць очевидно свідчать на їхню користь.

Лісон, як це не дивно, обіймав у Беринґз Банку дві посади: він був водночас і трейдером, і куратором. Але й цей факт сам по собі малоцікавий. Те, що якийсь чолов’яга мав таку схильність до ризику і міг завдати такого значного збитку,— теж саме по собі не надто цікавий факт. Обидві обставини є короткостроковими чинниками. І обидві вони не мали б якихось особливих наслідків, якби Лісон або пішов з компанії, або змінив роботу, або якби Беринґз Банк призначив іншого куратора для нагляду за його діяльністю.

А ось що й справді цікаво, то це культура банку, завдяки якій, власне кажучи, це й могло статися. Беринґз Банк втратив своє ЧОМУ.

Культура в Беринґз Банку вже не була на тому рівні, коли люди приходять на роботу з натхненням. Мотивовані — так, але не з натхненням. Напевне, мотивом були великі виплати за високі показники роботи,— але не було натхнення працювати задля спільної справи. У своєму звіті про те, як йому вдалося так довго працювати на посаді трейдера в банку, маючи таку високу схильність до ризику, Лісон і сам зазначав: годі сказати, що інші не помічали потенційної небезпеки його схильностей. Ба більше: про це навіть було соромно говорити. «Люди, які здійснювали торгові операції від імені лондонського офісу Беринґз Банку,— пояснює Лісон,— так добре знали одне одного, що ніхто не наважився б щось запитати у випадку, якби хтось із трейдерів Беринґз Банку зробив щось безглузде на погляд інших». Відсутність чіткої сукупності цінностей та ідей, помножена на слабку культуру, спричинилася до того, що кожен працівник діяв у власних інтересах — і наслідком цього стала катастрофа. Це проста філософія печерної людини. Якщо кожен не діє в інтересах спільноти, то вигоди самої спільноти можуть бути втрачені. У багатьох компаніях є талановиті працівники, талановиті продавці тощо, але мало в яких компаніях є культура, у якій виховання порядних людей є правилом, а не винятком.

Довіра — дивовижна річ. Якщо ми довіряємо комусь, то можемо покладатися на цю людину. Ми покладаємося на тих, кому довіряємо, і тоді, коли звертаємося до них із проханням про пораду щодо ухвалення того чи того рішення. Довіра — це основа подальшого розвитку нашого життя, родин, компаній, суспільства і цілого нашого виду. Ми довіряємо певним людям з числа своїх знайомих, і тому можемо залишити з ними своїх дітей, щоб піти у справах. Якщо у нас є можливість вибору з-поміж двох нянь, то ми, радше за все, довіримося тій, досвідченість якої може підтвердити хоч хтось із нашої громади, аніж тій, у якої багато рекомендацій від незнайомих людей. Ми не довіряємо незнайомим людям, тому що нічого про них не знаємо. Насправді ми мало що знаємо і про ту няню, яка мешкає в нашій громаді,— окрім самого лише факту, що вона тутешня. У цьому випадку ми швидше довіряємо тому, що вона належить до нашої громади, а не її досвіду, і довіряємо дуже важливе — безпеку наших дітей. Адже член нашої громади, швидше за все, поділяє наші цінності, а тому краще годиться для того, щоб доглянути за найціннішим у нашому житті, аніж хтось із довгими резюме, але з невідомого нам місця. Це доволі значущий факт. І він вносить певну «паузу» у процес розгляду питання про те, кого взяти на роботу: що важливіше — резюме й досвід чи те, що людина суголосна культурі нашої громади? Наші діти, очевидно, важливіші, ніж посада на підприємстві, на яку ми підбираємо працівника,— але скидається на те, що ми дотримуємося дуже різних стандартів при цьому. Можливо, тут криється хибне припущення щодо того, хто може бути найкращим працівником?

Раніше довіра відігравала більшу роль у розвитку компаній і суспільств, аніж самі лише навички. Як батьки можуть залишити свою дитину з надійною людиною і піти увечері в гості,— так і групи людей певної громади можуть поїхати кудись, маючи цілковиту певність у тому, що їхні домівки й родини залишатимуться у безпеці до їхнього повернення. Якби не було довіри, то ніхто не ризикував би. А без ризику не буває дослідження нових земель, випробування чогось нового — і взагалі розвитку суспільства. Це дивовижне поняття: лише коли кожна окрема людина довіряє культурі або підприємству, вона особисто може ризикувати задля того, щоб сприяти подальшому розвитку цієї культури або підприємства. Зрештою, немає жодної іншої причини, з якої це було б добре для їхнього власного здоров’я та життя.

Яким би досвідченим чи висококласним не був повітряний акробат, він не виконуватиме абсолютно новий смертельний трюк без натягнутої — принаймні на перший раз — рятувальної сітки. І залежно від того, чи справді смертельним є цей трюк, він може наполягати, щоб така сітка була завжди, коли він виконує його. Окрім очевидної переваги (якщо повітряний акробат упаде, то на сітку), вона дає ще й психологічну вигоду. Саме лише усвідомлення того, що внизу натягнута сітка, додає акробатові впевненість, і він може спробувати виконати те, що він ніколи не виконував раніше, або повторювати цей трюк знову і знову. Заберіть сітку — і він виконуватиме лише безпечні трюки — ті, у яких він певен. Що більше він довіряє якості сітки, то більше ризикуватиме, щоб краще виконати нову вправу. Довіра, якою керівництво цирку наділяє його, натягуючи сітку, очевидно, поширюється й на інших виконавців. І скоро всі виконавці відчуватимуть упевненість у своїх силах і спробують якісь нові вправи та вдосконалюватимуть свою майстерність. А наслідком того, що акробати будуть упевнені в собі й ризикуватимуть виконувати нові номери, буде покращення рівня вистав усього цирку.

А покращення рівня вистав означає збільшення кількості глядачів. Отже, від цього виграють усі. Але без довіри цього не буде. Члени певної громади або підприємства повинні вірити в те, що їхні керівники «натягують таку сітку» — практичну або емоційну. Відчуваючи таку підтримку, працівники, очевидно, докладатимуть більше зусиль, що зрештою дасть вигоду для всієї групи.

Зазначу, що завжди є ті, хто ризикує перший раз або постійно,— без сітки. Завжди знайдуться люди, які вирушать у незвідані землі, незалежно від того, хто є правителем у їхньому королівстві. Такі люди часом здобувають заслужену славу інноваторів. Це ті, хто переступив межу незвіданого, хто зробив щось так, як ніхто не зробив би. Дехто з них може рухати вперед бізнес або й ціле суспільство. Аде дехто й помирає раніше, ніж чогось досягне.

Стрибнути із літака з парашутом чи без нього — велика різниця. Обидва дають надзвичайні відчуття, однак лише стрибок з парашутом збільшує ймовірність повторного стрибка іншим разом. Повітряний акробат, схильний до надзвичайного ризику без сітки, може стати зіркою усієї, загалом посередньої, вистави. Але якщо він загине або піде до іншого цирку — що тоді?

Це парадигма, у якій одна особа мотивована отриманням власної вигоди, незалежно від наслідків або вигід для підприємства, у якому вона працює.

У такому випадку ці зусилля можуть корисними як для цієї особи, так і для групи,— але вигоди, особливо для групи, обмежені в часі. З часом ця система розвалиться, і нерідко з катастрофічними наслідками для підприємства. Формування довіри з метою спонукати тих людей, які не мають схильності до ризику, як Нік Лісон,— набагато краща довгострокова стратегія.

Великі підприємства стають такими, тому що люди в них відчувають себе захищеними. Стійке сприйняття культури організації створює відчуття належності й діє як страхувальна сітка. Люди приходять на роботу, знаючи, що їхні керівники, колеги й підприємство загалом подбають про них. Тому й вони поводяться відповідно. Тоді рішення, зусилля й поведінка окремої людини спрямується на те, щоб сприяти розвитку підприємства задля його вигоди та захищати його довгострокові інтереси.

Компанія Southwest Airlines відома тим, що основна її увага спрямована на клієнтів, однак вона не вважає — і це є елементом її політики,— що клієнт завжди має рацію. Southwest не терпітиме клієнтів, які ображають її працівників. Нехай такі клієнти краще користуються послугами іншої авіакомпанії. Є легка іронія в тому, що одна з найкращих у країні авіакомпаній віддає перевагу своїм працівникам, а не клієнтам. Довіра між управлінським персоналом і працівниками — це не догма, а те, що забезпечує високий рівень обслуговування клієнтів. Тому передумовою того, що людина довіряє певній культурі, у якій вона працює, є здатність поділяти цінності та ідеї цієї культури. Без цього дії такого працівника, швидше за все, будуть спрямовані лише для отримання власної вигоди, і йому буде байдужі успіхи чи невдачі всієї компанії. Але якщо ті, хто працюють в компанії, суголосні її культурі, то їхня спроможність «пройти ще одну милю», досліджувати незвідане, винаходити, здійснювати інновації, рухатися вперед — і, що найважливіше, робити це знову, і знову, і знову — різко зростає. Лише за наявності взаємної довіри підприємство може стати висококласним.

СПРАВЖНЯ ДОВІРА ПОЧИНАЄТЬСЯ З НЕВИДИМОГО

«Рембо-2, - почувся голос у рації бригадного генерала Джампера,— ваша група 180, двадцять п’ять миль, closingfast».

«Є радарний контакт»,— це Рембо-2 доповідає, що він запеленгував ворожу групу на своєму радарі. Бригадний генерал Джон Джампер був досвідченим пілотом F-15, який налітав більше тисячі бойових годин. За всіма показниками він був одним із найкращих. Народився у містечку Париж, штат Техас, і зробив неймовірну кар’єру. Літав практично на всьому, що було у Збройних Силах США — від вантажних літаків до винищувачів. Мав чимало нагород і відзнак, був командиром бойового авіакрила і втіленням усього того, що стоїть за словами «військовий льотчик». Розумний і надійний.

Але того дня реакція Джампера не відповідала ситуації, у якій він опинився. Від нього чекають або застосування зброї, або здійснення якогось іншого оборонного маневру. Побоюючись, що Джампер зловив не той контакт на своєму радарі, капітан Лорі Робінсон спокійно повторювала те, що вона могла бачити за багато миль від Джампера: «Рембо 2, дайте підтвердження радарного контакту. Ваша група зараз 190, двадцять миль».

Штурман наведення авіаційних систем спостерігала за тим, що відбувається, на екрані свого радара у найближчому центрі оперативного управління. Це була Лорі Робінсон, і її робота — направляти пілота на ворожий літак, щоб він міг його перехопити і знищити. На відміну від авіадиспетчера, робота якого полягає в тому, щоб літаки не зіткнулися, штурман наведення авіаційних систем має якомога ближче підвести літак до ворога. Зі спостережної точки на екрані радара лише штурман може бачити загальну картину, оскільки навігаційна система в кабіні пілота показує лише те, що є безпосередньо перед літаком.

Однак капітан Робінсон вважала, що її робота — це дещо більше, ніж просто стежити за радаром, дещо більше, ніж бути очима й вухами пілотів, які мчать на боротьбу зі злом зі швидкістю 1500 миль на годину. Капітан Робінсон знала, ЧОМУ її робота важлива. Вона відчувала, що вона відповідає за те, щоб прокласти шлях для пілотів, яких вела, так, щоб вони могли якнайкраще зробити свою справу. І саме тому вона виконувала свою роботу дуже добре. Робінсон не могла помилитися, інакше втратила б довіру пілотів і, що найгірше, вони втратили б упевненість у собі. А саме впевненість дозволяє пілотам так добре виконувати свою роботу.

І потім це сталося. Чуючи спокійний голос Джампера по радіо, капітан Робінсон зрозуміла, що він не знає про загрозу, яка чекає на нього. У безхмарний день, у пустелі, на висоті 20 тисяч футів, сигнал небезпеки пролунав у винищувачі Рембо 2 — надсучасному літаку вартістю 25 мільйонів доларів. Джампер відірвав погляд від екрана свого радара і побачив ворога, що наближався. «ПОВОРОТ ПРАВОРУЧ! ПОВОРОТ ПРАВОРУЧ!» — прокричав він у мікрофон. 9 жовтня 1988 року бригадний генерал Джон П. Джампер був убитий.

Капітан Робінсон чекала. Це була моторошна тиша. Незабаром Джампер увірвався в кімнату агентів бази військово-повітряних сил США Нелліс. «Ти мене вбила!» — гаркнув він на капітана Робінсон. Авіабаза у пустелі Невада є місцем розташування Школи винищувачів, і того дня генерал Джон Джампер був убитий ракетою, випущеною з іншого американського винищувача, який виконував роль ворога у стимуляторі повітряного бою.

«Сер, це була не моя помилка»,— спокійно відповіла капітан Робінсон. «Подивись відео. Побачиш». Генерал Джампер, на той час командувач 57-го авіакрила, випускник Школи винищувачів повітряних сил США і колишній інструктор авіабази Нелліс, у робочому порядку оцінював кожну деталь кожної своєї тренувальної місії. Пілоти часто проглядали відеозаписи, щоб проаналізувати виконані ними вправи. Відео не брехало. І того дня також. Воно показало, що помилки припустився він, а не капітан Робінсон. Це була класична груба помилка. Він забув, що є членом команди. Забув, що його здібності — не єдине, завдяки чому він може так класно виконував свою роботу. Джампер був одним із найкращих, тому що були інші, які супроводжували його політ. Розгалужена інфраструктура — люди, яких він не міг бачити.

Жодних сумнівів у тому, що генерал Джампер отримав найкраще обладнання, найкращу технологію і найкращу підготовку, які можна було отримати за гроші. Але саме завдяки механіці, наставникам, його друзям-пілотам, культурі військово-повітряних сил і капітану Робінсон він міг вірити в те, що зможе виконати свою роботу. Генерал забув, ЧОМУ він такий класний пілот,— і за долю секунди прийняв рішення, яке коштувало йому життя. Але саме для цього й існують навчання — щоб учитися на власних помилках і успіхах.

Років за шістнадцять після цього уроку в пустелі Невада Джампер уже мав на погонах по чотири генеральські зірки і був начальником штабу Військово-повітряних Сил США з 2001 по 2005 роки — це найвища посада в усіх Військово-повітряних силах США, яка передбачає носіння військової форми. Він відповідав за організацію, підготовку та спорядження майже 700 тисяч військових, гвардійців, резервістів та цивільної оборони, які служили на території США і за кордоном. Будучи членом Комітету начальників штабів, він, разом із керівниками інших служб, консультував Міністра оборони США, Національну раду безпеки і Президента.

Однак ця історія не про генерала Джампера. Ця історія про Лорі Робінсон. Бригадний генерал Військово-повітряних сил, вона більше не стежить за ідентифікатором на екрані. В її житті більше немає «невизначених літаків», «бандитів» і вигаданих у військово-повітряних силах прізвиськ для «гарних і поганих хлопців». Та хоча її робота й змінилася, генерал Робінсон щоранку починає день з того, що нагадує собі, ЧОМУ вона прийшла на роботу.

Їй бракує «її дітей», як вона називає всіх тих, хто служить під її командуванням, тож генерал Робінсон продовжує шукати шляхи, йдучи якими, інші можуть розвиватися самі й розвивати свою організацію далі. «Минув час, коли можна було думати про себе. Зараз треба думати про лейтенантів, які йдуть за тобою»,— нагадувала вона своїм студентам, коли працювала інструктором у школі винищувачів. «Якщо так чинитимуть усі, хто служить у збройних силах,— вела вона далі, розповідаючи про те, ЧОМУ вона робить те, що робить,— тоді ми залишимо і збройні сили, і нашу країну у кращій формі, ніж вони були до нас. А хіба це не достойна місія?» І саме це відчуття мети, чітке усвідомлення того, ЧОМУ вона приходить на роботу, й стало наріжним каменем успіху генерала Робінсон. І саме це, як не дивно, і є найважливішим.

Торувати шлях для інших, щоб вони, упевнені у собі, могли зробити щось більше і краще,— це, своєю чергою, надихало інших людей прокладати шлях для генерала Робінсон, щоб вона могла робити те саме. Жінка у чоловічому військовому світі, вона є прикладом того, як вести за собою. Бути справжнім лідером не означає бути гнучким або авторитарним; великі лідери — і це доводить генерал Робінсон — ведуть за собою завдяки своєму ЧОМУ. Вони втілюють відчуття мети, яка надихає людей навколо них.

Генералу Робінсон так довіряли як оператору наведення, що пілоти часто просили, щоб на час тренувань її ставили з ними в команду. «Найкращий комплімент, який отримувала за все своє життя, такий: “Коли я виконуватиму бойове завдання, то хотів би, щоб Лорі була на радіо”»,— каже вона. Робінсон — перша жінка в історії Військово-повітряних сил, яка командувала 552-м авіапідрозділом наведення на базі збройних повітряних сил у Тінкері,— одним із найбільших підрозділів Бойового Авіаційного Командування (літаки з бортовими засобами контролю АВАКС — флот Боїнґів-707 із величезними радарами, що безперервно обертаються). Вона — перший командувач бойового підрозділу за всю історію військово-повітряних сил США, яка не була власне пілотом. Вона -перша жінка-інструктор Школи винищувачів, де навчаються всі льотчики-аси. Там вона отримала найбільше відзнак — здобувала звання «найкращого викладача» сім років поспіль. Вона — перша жінка-директор Секретаріату Військово-повітряних сил і начальник штабу Групи з надзвичайних ситуацій Військово-повітряних сил. У 2000 році голова Комітету начальників штабів сказав про генерала Робінсон, на той час ще капітана, що вона особисто вплинула на його ідеї стосовно повітряних сил. І це далеко не повний перелік її досягнень.

У будь-якому разі генерал Робінсон — визначний лідер. Дехто, обіймаючи керівні посади, діє так, ніби сидить на дереві, окупованому мавпами. Щоб усі, хто опиняється на верхівці дерева, дивлячись униз, бачили лише усмішки. Але надто часто буває інакше: ті, що сидять нижче, дивлячись угору, бачать лише сідниці. Великих лідерів, таких як генерал Робінсон, поважають і ті, хто вгорі, і ті, хто внизу. Хто перебуває під її командуванням — той беззаперечно і повністю їй довіряє, адже знає, що вона неодмінно про нього подбає. «Ви не можете зробити нічого такого, чого я не могла б виправити»,— часто чули студенти Школи винищувачів. Ті ж, кому вона підпорядкована, дуже поважають її. «Не знаю, як можна впоратися і з половиною того, що вона робить»,— кажуть про неї. І що важливо, це мовиться з шанобливою усмішкою і повагою. Здатність генерала Робінсон вести за собою розвинулася не тому, що вона найрозумніша або найкраща. Вона — великий лідер, тому що розуміє: щоб заслужити довіру усієї організації, не потрібно налаштовуватися на те, щоб усіх чимось вразити,— потрібно налаштовуватися на те, щоб постійно служити тим, хто служить їй. Саме завдяки цій невидимій довірі у лідера формується армія послідовників, без яких нічого зробити неможливо. А Лорі Робінсон зробила дуже багато!

Я скористався цим прикладом із військової сфери, тому що він усе показує мовби в збільшеному масштабі. Довіра значить усе. Довіра виникає як частина культури або організації зі спільною сукупністю цінностей та ідей. Довіра існує тоді, коли здійснюється активне управління такими цінностями й ідеями. Якщо активно не працюють над тим, щоб їхнє Золоте Коло було збалансованим — чіткість, дисципліна й узгодженість,— тоді довіра починає руйнуватися. Компанія має активно працювати — нагадувати кожному, ЧОМУ вона існує. Найперше — ЧОМУ вона була створена. У що вона вірить. Необхідно зробити так, щоб кожен, хто працює в компанії, керувався визначеними цінностями та засадничими принципами. Недостатньо просто написати їх на стіні — це пасивна форма. Премії та стимули мають постійно корелюватися з ними. Компанія має служити тим, хто хоче служити їй.

За наявності балансу кожен, хто відповідає культурі та цінностям організації, може бути переконаний, що всі решта в організації також відповідають її культурі та цінностям. Це також єдиний спосіб, який забезпечує упевненість кожної окремої особи в системі у тому, що інші також діють так, щоб «організація після нас стала кращою, ніж була до нас», якщо знову процитувати генерала Робінсон. У цьому — корінь пристрасного ставлення до справи, якою займаєшся. Пристрасть виникає з відчуття, що ти ніби є частиною того, у що ти віриш,— чогось більшого, аніж ти сам. Якщо люди не вірять у те, що компанія створена, щоб утілювати своє ЧОМУ, тоді пристрасне ставлення до справи поступово зникає. Якщо в компанії не буде довіри, то працівники приходитимуть на роботу, щоб виконувати свої функціональні обов’язки, але думатимуть передовсім про себе. І цією довірою треба керувати. У цьому і є корінь офісної політики: адже люди, які працюють у системі задля отримання власної вигоди, часто роблять це за рахунок інших, навіть за рахунок компанії. Якщо компанія не здійснює управління довірою, то її працівники не довірятимуть самій компанії, і власні інтереси стануть домінуючою мотивацією. Це може бути добре на короткий термін, але з часом організація лише слабшатиме.

Герб Келлегер, візіонер компанії ВоиїЬ'№евї: Лігішеє, розумів це краще, ніж будь-хто. Він усвідомлював, що для того, аби його працівники працювали якнайкраще, йому необхідно створити середовище, у якому вони відчували б, що компанія піклується про них. Він знав, що люди природно виконуватимуть свою роботу якомога краще, якщо відчуватимуть, що саме від їхньої праці щось залежить. Коли журналіст спитав Келлегера, хто для нього на першому місці — акціонери чи працівники,— його відповідь на той час (і значною мірою й сьогодні) звучала як дурниця. «Ну, це дуже просто,— сказав він. — На першому місці для мене працівники, і якщо до працівників ставитися правильно, то вони правильно ставитимуться і навколишнього світу, і навколишній світ знову й знову користуватиметься продуктом компанії, а завдяки цьому будуть щасливі й акціонери. Саме так усе працює, і ніякого ребусу тут немає».

УПЛИВ ІНШИХ

Кому ви довіряєте більше — тому, кого знаєте, чи невідомій людині? Чому ви довіряєте більше — заклику в рекламі чи рекомендації друзів? Кому ви довіряєте більше — офіціанту, який каже вам: «Усі страви в меню прекрасні», чи офіціанту, який радить не замовляти запечене курча? Ці запитання надто прості? Тоді що ви скажете на таке запитання: чому хтось має довіряти вам?

Особисті рекомендації дуже важливі. Ми довіряємо судженням інших.

Це — частина загальної структури сильних культур. Але ми не довіряємо судженню першої-ліпшої людини. Ми більше схильні довіряти тим, хто поділяє наші цінності та ідеї. Коли ми переконані, що хтось діятиме в наших інтересах, бо йому це вигідно,— то від цього виграє" вся група. Історичний прорив різних суспільних груп значною мірою визначався тим, чи була довіра між людьми, які мали спільні цінності та ідеї.

Відчуття довіри міститься точнісінько там само, де й ЧОМУ — у лімбіч-ному мозку,— і воно достатньо потужне, щоб узяти гору над емпіричними дослідженнями або принаймні посіяти сумнів. Саме тому так багато маніпуляторів досягає результатів; ми віримо в те, що інші знають більше, ніж ми. Очевидно, що чотири з п’яти стоматологів знають краще, ніж ми, яку жувальну ґумку вибрати (але як щодо того одного... що він знає таке, чого інші не знають?). Звісно, ми довіряємо думці відомих людей. Такі люди багаті й можуть користуватися будь-якими продуктами, якими забажають. Продукція, яку вони рекламують, має бути високої якості, адже вони важать своєю репутацією, чи не так?

Ви, напевне, вже подумки відповіли на це запитання. Вочевидь, вони схвально розповідають про певний продукт, тому що їм за це заплатили.

Але якби така реклама з вуст відомих людей не працювала, то компанії нею не користувалися б. Або, певно, сам страх того, що вона, «можливо», працює, надає поглядові чи усмішці за мільйон доларів такої сили, яка примушує нас вибирати саме цю марку автомобіля чи губної помади, а не іншу. Факт, що ні в кого з нас немає імунітету від упливу на наші рішення тих, кого ми знаємо, або відчуваємо, ніби їм довіряємо.

Саме з огляду на цю особливість нашої психіки й використовують схвальні відгуки відомих людей. Використовуючи впізнаване обличчя або прізвище, виходять із припущення, що люди більше повірять заклику, який лунає з вуст такої людини. Слабким місцем цього припущення є те, що сам по собі статус відомої особи, можливо, і впливає на поведінку, однак насправді це лише «тиск середовища» (тиск з боку рівних). Для того, щоб це спрацювало, відома особа має висловити певну чітку ідею. Наприклад, легкоатлетка, відома своєю високою працездатністю, може мати певну цінність для компанії з такими само ідеями. Або актор, відомий своєю благодійною діяльністю, буде знахідкою для компанії, яка займається доброчинністю.

У таких випадках очевидно, що і компанія, і відома особа працюють разом і роблять спільну справу. Нещодавно я бачив рекламу ТБ Лшегіїгаїїе, у якій головні ролі виконували ведучі ранкового шоу Реґіс Філбін та Келлі Ріпа.

Я все ще намагаюся визначити справу, яку представляють ці двоє ведучих шоу, і яке це має значення, коли йдеться про вибір того чи того банку. Коли компанія не каже, що відома особа є втіленням «певних якостей, які ми хотіли б, щоб наші клієнти асоціювали з нами»,— вона втрачає саму ідею. Відома особа — це ще одне ЩО для ЧОМУ компанії. Відома особа має втілювати певні якості, які вже притаманні самій компанії. Якщо спершу не роз’яснити ЧОМУ, то вся вигода буде лише у більшій впізнаваності.

Дуже багато рішень (і, звісно, переговорів про підписання контрактів) базується на показникові рекламної індустрії, який має назву рівень Ц — коефіцієнт упізнаваності відомої особи. Що вищий цей показник, то більше людей упізнають цю особу без додаткової підказки. Однак самої лише цієї інформації недостатньо. Чітко визначене власне ЧОМУ такої людини дає їй змогу бути представником бренду чи компанії з відповідною філософією. Проте наразі немає показника для вимірювання ЧОМУ відомих людей — тож результат очевидний. Цінність схвальних відгуків відомих осіб про той чи той продукт або бренд — у самому лише заклику з вуст цих відомих осіб. Доки авдиторія, до якої ви прагнете достукатися, не відчує, у що вірить ця відома особа, доки вона не стане «однією з нас», її схвальний відгук може підвищити рівень упізнаваності, навіть спричинити зростання обсягів продажу на короткий час, але аж ніяк не сприятиме формуванню довіри.

Рекомендація, якій довіряють,— потужна сила, яка може переважити факти й цифри та навіть багатомільйонні бюджети, витрачені на маркетинґ. Уявіть молодого батька, який хоче робити все якнайкраще для своєї новонародженої дитини. Він вирішує, що купить новий автомобіль — безпечний, який міг би захистити його дитину. Цілий тиждень він читав різноманітні журнали та звіти, переглянув усю рекламу й вирішив, що в суботу він купує Уоіуо. Має достатньо фактів — і ухвалює рішення. У п’ятницю ввечері вони з дружиною йдуть на вечірку. Там, біля столика, де розливають пунш, стоїть їхній приятель — місцевий знавець автомобілів, затятий ентузіаст своєї справи. Наш безстрашний новоспечений батько підходить до нього і з гордістю заявляє, що тепер, коли став татом, він вирішив купити Уоіуо.

Ні на секунду не замислившись, приятель відповідає: «Навіщо тобі Уоіуо?

Мегеебев — найбезпечніший автомобіль на дорозі. Якщо ти найперше думаєш про безпеку своєї дитини, купуй Мегеебев».

Прагнучи бути добрим батьком і водночас довіряючи думці свого приятеля, наш новоспечений татусь може вчинити трояко. Або передумати й купити Мегеебев; або діяти так, як вирішив спочатку, однак не без сумнівів щодо слушності свого рішення; або ж він знову сяде за комп’ютер, щоб переконати себе у правильності свого рішення. Несуттєво, скільки раціональної інформації він має,— доки у нього не буде відчуття того, що це рішення правильне, напруга зростатиме, а впевненість у собі падатиме. Як би ми не намагалися не брати до уваги думки інших людей, вони впливають на нас А думки тих, кому довіряємо, впливають найбільше.

Питання не в тому, яку інформацію автомобільні компанії надають батькові малюка, який збирається придбати автомобіль. Питання навіть не в тому, як вони можуть використати у своїх інтересах дуже впливову думку приятеля цього батька, завзятого автомобіліста. Поняття зв’язку між покупцем та чинниками, які впливають на нього, не нове. Питання в тому, як зробити так, щоб кількість чинників, які впливають на ухвалення рішення, досягла критичної маси — і щоб вони стали визначальними для всієї системи.

7. Як відбувається перелом

Якби я сказав, що знаю компанію, яка винайшла дивовижну нову технологію, що змінить наш спосіб перегляду телевізійних програм, чи викликало б це у вас інтерес? Можливо, ви захотіли б купити продукцію цієї компанії або інвестувати гроші в її цінні папери. Компанія зростає. У них — єдиний найкращий продукт такого класу. Його якість неймовірно висока, динаміка продажів на ринку перевершує показники будь-яких інших продуктів. А їхні РЯ заходи такі новаторські, що назва компанії вже стала загальною. Ви заінтриговані?

Йдеться про ТЇУо. Компанію, якій, здавалося, сприяло все і яка, однак, закінчила комерційним і фінансовим крахом. Хоча ТЇУо мала свій рецепт успіху, їй бракувало банального здорового глузду. Втім, усі ці злети й падіння можна легко зрозуміти, якщо усвідомити, що, на думку компанії, те, ЩО вони роблять, значило більше, аніж ЧОМУ вони це роблять. Крім того, вони також не звернули увагу на Закон дифузії інновацій.

У 2000 році Малколм Ґледвел пережив власний переломний момент, коли поділився з нами думкою про те, як переломні моменти працюють у бізнесі та в суспільстві. У своїй книжці з промовистою назвою Переломний момент Ґледвел визначив групи людей, які він назвав «тими, хто з’єднує» та «тими, хто впливає». Ідеї Ґледвела очевидні, хоча й не безсумнівні. Однак усе ще залишається запитання: чому той, хто впливає, має комусь розповідати про вас? Маркетологи завжди намагаються вплинути на тих, хто впливає,— але мало хто знає, як це робити. Ми не ставимо під сумнів, що переломні моменти бувають і що сформульовані Ґледвелом умови правильні,— але чи може переломний момент бути не спонтанним, а керованим? Це ж не може бути просто випадком. Якщо вони існують, нам слід навчитися їх проектувати,— а коли ми зможемо це, то маємо спроектувати такий переломний момент, який тривав би довше, ніж потрібно для того, щоб на товар звернули увагу. Саме в цьому і полягає різниця між одноденним популярним товаром таідеєю, яка змінює всю галузь або й суспільство назавжди.

У свій книжці «Дифузія інновації», яка побачила світ у 1962 році, Еверет М. Роджерс уперше описав процес поширення інновацій у суспільстві. Тридцять років потому Джефрі Мор у своїй книжці «Подолати прірву» розширив ідеї Роджерса і застосував цей принцип у маркетинґу високотех-нологічної продукції. Однак Закон дифузії інновацій пояснює набагато більше, ніж саме лише явище поширення інновації або технології. Він пояснює явище поширення ідей.

Якщо ви й не знаєте цього закону, то напевне бодай почасти знайомі з його термінологією. Усе населення можна розділити на п’ять сегментів кривої, що має форму дзвона: новатори, любителі новинок, більшість — прихильники нового, більшість — прихильники старого та консерватори.

Як стверджує закон, перші 2,5 відсотка населення — новатори, а наступні 13,5 відсотка — любителі новинок. Новатори, як каже Мор, дуже активно просувають нові продукти або ідеї, їх цікавлять будь-які фундаментальні зміни; бути першими — головне в їхньому житті. Як свідчить назва цієї групи людей, новатори — це невеликий відсоток населення, який кидає виклик решті суспільства і примушує нас подивитися на світ і сприйняти його дещо інакше, не так, як ми звикли.

Любителі новинок подібні до новаторів у тому, що вони розуміють переваги, які дають нові ідеї та технології. Вони дуже швидко усвідомлюють цінність нових ідей і не звертають особливої уваги на недосконалість, адже бачать потенціал. Проте, хоча вони й готові ризикнути й випробувати новації, любителі новинок самі не генерують ідей, на відміну від новаторів. Однак обидві ці групи подібні, за словами Мора, у тому, що вони покладаються переважно на свою інтуїцію. Вони довіряють своєму внутрішньому голосу (нутру).

Любителі новинок, так само як новатори, проте меншою мірою, готові платити більшу суму або терпіти певні незручності, щоб мати продукт або підтримувати ідею, яка їм видається правильною. Саме вони, позначені на рисунку на лівій частині кривої дифузії, стояли по шість годин у черзі, щоб бути серед перших, хто купив iPhone — продукт, із яким компанія Apple вийшла на ринок мобільних телефонів,— хоча могли б за тиждень прийти в магазин і купити його без черги. Їхнє бажання платити більше або терпіти незручності меншою мірою пов’язане з тим, наскільки класний продукт, а більшою мірою — з їхнім власним відчуттям того, хто вони є. Вони хочуть бути першими.

До цієї групи належать також ті, хто купував телевізори з пласким екраном, щойно вони з’явилися у продажу, хоча ті й коштували понад 40 тис. доларів, і ця технологія була далекою від досконалості. Мій приятель Натан належить до такого типу людей. Одного разу я зайшов до нього додому і нарахував щонайменше дванадцять пристроїв Bluetooth для мобільного телефону, розкиданих по всьому будинку. Я запитав, навіщо йому їх стільки. «Вони всі зламалися?» — поцікавився я. «Ні, просто вийшли нові моделі».

(У нього було також зо п’ять лептопів, різні моделі смартфону BlackBerry та коробки з іншими ґаджетами, які працювали не дуже добре). Натан належить до категорії любителів новинок.

Наступні 34 відсотки населення — прихильники нового, відтак стільки само — прихильники старого, і останні на правому фланзі спектру — консерватори, які купують телефони з кнопочним набором лише тому, що більше вже не виготовляють телефонів із диском. Прихильники нового і прихильники старого — більш практично налаштовані люди. Вони віддають перевагу раціональним чинникам. Прихильники нового дещо краще почуваються з новими ідеями та технологіями, аніж прихильники старого.

Що правіше ви рухаєтеся по кривій, то більше зустрічаєте клієнтів, яким, можливо, й потрібне те, що є у вас, але які не обов’язково вірять у те, у що вірите ви. Вони складають ту категорію клієнтів, яким щось завжди не так — яких би зусиль ви не докладали, щоб зробити свій продукт досконалим. Для них усе зазвичай упирається в ціну. Вони нечасто бувають лояльними, ще рідше дають рекомендації, й іноді ви з подивом запитуєте себе, чому досі маєте з ними справу. «Вони нічого не куплять»,— каже нам внутрішній голос. Важливо вміти визначати цю групу клієнтів, щоб уникати справ з ними. Навіщо вкладати стільки грошей і енергії, щоб догодити людям, які зрештою й так матимуть з вами справи, якщо ви задовольняєте їхні практичні вимоги, і ніколи не будуть лояльними до вас, якщо ви цих вимог не задовольняєте? Якщо у вас уже склалися відносини з людьми, то не так важко визначити, до якого сегменту кривої вони належать. Проте є можливість визначити, хто є хто, перш ніж ви вирішили працювати з ними.

Кожен займає власне місце на цій кривій, залежно від продукту чи певної ідеї. Більшість із нас несамовито лояльна до одних продуктів та ідей у різний час і демонструє поведінку, характерну для лівої частини кривої.

А стосовно інших продуктів чи ідей ми поводимося так, як це характерно для правої частини кривої. І до якої б частини ми не потрапляли у конкретному випадку, нам часто годі зрозуміти тих, хто опинився по інший бік, оскільки для нас їхня поведінка є абсолютно безпідставною. Моя сестра — любитель новинок, якщо йдеться про моду, а я належу до правого крила більшості — прихильників старого. Лише нещодавно я відійшов від своєї звичної поведінки і купив пару дуже дорогих дизайнерських джинсів. Маю зазначити, що вони гарні на вигляд, однак я й зараз вважаю, що вони не варті заплачених за них грошей, і не можу зрозуміти, чому моя сестра думає інакше.

І навпаки: я є любителем новинок у деяких напрямках технологій. Скажімо, купив Blu-ray DVD плеєр ще до того, як вони вдосконалили цю технологію. Заплатив у чотири або п’ять разів більше порівняно зі звичайним DVD плеєром. Сестра не могла зрозуміти, чому я викидаю гроші на весь оцей «непотріб», як вона його називає. Ми ніколи не матимемо спільної думки про ці речі.

Для кожного з нас речі мають різну цінність, і цим визначається наша поведінка. Це одна з головних причин того, чому майже неможливо «переконати» когось у цінності ваших продуктів або ідей за допомогою раціональних аргументів та матеріальних вигод. Це все та сама одісея під назвою Ferrari або Honda. Компанії, які випускають дизайнерські джинси (або моя сестра), можуть скільки завгодно розповідати про значення якості тканини, дизайну та пошиву — і все це влітає мені в одне вухо й вилітає в інше. Аналогічно діють — і це, безсумнівно, можна довести,— й раціональні докази на користь вибору DVD плеєра вартістю 500, а не 100 доларів; сестра їх і слухати не буде. Саме на цьому й побудована гра під назвою маніпуляція. І — повторю це ще раз,— будучи завжди результативною, маніпуляція не створює лояльності й збільшує витрати та ступінь напруги для всіх учасників процесу.

Більшість людей або компаній, які мають що продати — продукт, послугу чи ідею,— сподівається досягти певного рівня успіху або прийняття на масовому ринку. Більшість сподівається потрапити всередину дзвона, який зображає крива. Однак потрапити туди — завдання складне. Коли ви запитуєте у малих підприємств про їхні цілі, багато хто з них скаже, що вони хочуть бути компанією з мільярдним доходом через Х років. Утім, шанси на те, що це стане реальністю, дуже малі. З 27 мільйонів підприємств, зареєстрованих у США, менше 2 тисяч сягають мільярду доларів річного доходу.

А на 99,9 відсотка усіх підприємств у США працює менше 500 людей. Інакше кажучи, досягти успіху на масовому ринку справді напрочуд складно.

Перед великими компаніями постають аналогічні виклики, адже успіху на масовому ринку треба досягати знову і знову. Сам лише факт, що їм вдалося це зробити раз або двічі, не означає, що вони знають, як робити це щоразу. Плеєр Zune, із яким компанія Microsoft вийшла на ринок мультигіга-байтних mp3 плеєрів, наприклад, як було заявлено, мав «витіснити iPod». Але цього не сталося. Навіть за найвищої якості продукту, самого лише продукту та маркетинґу недостатньо для його успіху на ринку. Не забувайте, що технології вищого рівня Betamax не вдалося здолати VHS-технологію нижче середнього рівня, яка стала стандартним форматом для відеоплівок у 1980-ті роки. Найкраще не завжди виграє. Якщо прийняття вашого продукту ринком для вас важливе, слід враховувати закон дифузії, як і будь-який закон природи. Наслідком ігнорування цього закону може стати втрата значних коштів і дуже скромний успіх, якщо не повний провал.

Виявляється, успіх на масовому ринку має свою іронію. Його майже неможливо досягти, якщо ваша маркетинґова стратегія і ресурси спрямовані всередину дзвона, якщо ви намагаєтеся домогтися прихильності тих, хто перебуває всередині кривої, не звертаючись спершу до прихильників новинок. Можна діяти і таким чином, однак це вартуватиме значних витрат. Причина в тому, що, за Роджерсом, більшість — прихильники новинок самі не спробують певного продукту чи технології, доки хтось інший цього не зробить першим. Більшості, яка є прихильниками новинок, (і, звісно ж, усій більшості) потрібні рекомендації того, хто вже спробував цю продукцію. Їм потрібна ця особиста рекомендація від людини, якій вони довіряють.

За законом дифузії, успіху на масовому ринку можна досягти у 15-18 відсотках після виходу на ринок. Це тому, що більшість — прихильники інновацій не пробуватимуть нічого нового, доки хтось інший не спробує цього продукту чи технології. Саме тому ми маємо знижувати ціну або пропонувати додаткові послуги. Ми намагаємося зменшити терпимість до ризику цих практично налаштованих людей, доки вони не відчують, що їм зручно купувати. Саме в цьому й полягає маніпуляція. Вони можуть купити -але не будуть лояльними. Не забувайте: лояльність — це коли люди готові терпіти незручності або платити більше за те, щоб мати справу з вами. Вони навіть можуть відмовитися від кращої пропозиції, отриманої від когось іншого,— а на це прихильники старого нечасто зважуються. Стан переломного моменту системи — це точка, у якій зростання бізнесу або поширення ідеї починає здійснюватися надзвичайними темпами. Це також точка, у якій відбувається сприйняття продукту на масовому ринку. Це точка, у якій ідея починає рухатися. Якщо таке трапляється, зростання відбувається навіть не за експоненціальним законом — воно відбувається автоматично. Воно просто відбувається.

Тому бізнес має бути націлений не просто на те, щоб продати комусь потрібну йому річ або послугу, яка є у вас (тобто на більшість), а на те, щоб знайти людей, які вірять у те, у що вірите ви (тобто на ліву частину кривої у формі дзвону). Такі люди відчувають вищу цінність того, що ви робите, і будуть щасливі заплатити більшу ціну або витерпіти якісь незручності, щоб стати частиною вашої справи. Ці люди за власним покликом розповідатимуть про вас іншим людям. Ці 15-18 відсотків — не просто охочі купити ваш продукт. Це відсоток людей, які поділяють вашу систему цінностей і прагнуть, щоб ваші ідеї, продукти й послуги були частиною їхнього життя, як підтвердження їхнього власного ЧОМУ. Те, ЩО ви робите, вони вважають матеріальним елементом, який демонструє їхню власну мету, справу або ідею, в яку вони вірять. Їхня готовність заплатити більше або терпіти незручності, щоб користуватися вашим продуктом або послугою, промовляє більше про них, аніж про вас та ваші продукти. Завдяки своїй здатності відразу розуміти, ЧОМУ їм необхідно зробити ваші продукти частиною свого життя, такі люди утворюють групу найбільш лояльних ваших клієнтів. Вони також найбільш лояльні акціонери і найбільш лояльні працівники. Несуттєво, де їхнє місце на схемі-«дзвоні»,— це люди, які не лише люблять вас, а й говорять про вас. Якщо ви зробите своїми прихильниками достатню кількість людей із лівої частини кривої,— вони зроблять так, щоб і решта йшла за ними.

Я часто запитую керівників компаній, скільки їхніх зусиль спрямовано на випуск нової продукції. Багато хто з гордістю відповідає: «Десять відсотків». Навіть якщо ви нічого не знаєте про принципи Золотого Кола, то, за законом середніх чисел ви можете досягти успіху в бізнесі у 10 відсотках випадків. Якщо кинути на стіну достатню масу локшини, дещиця її прилипне. Щоб бізнес зростав, вам необхідно все робити «з дальнім прицілом», тож якщо ви націлитеся на середину кривої, тоді зростання бізнесу буде пов’язане зі значними витратами. Хоча бізнес може й зростати, у середньому все залишатиметься так, як і раніше, бо 10-и відсотків недостатньо для того, щоб система вийшла на переломний момент. Аналогічно, і 10 відсотків ваших існуючих споживачів або клієнтів природно будуть лояльними до вас. Але в чому причина їхньої лояльності? Так само, як ми не можемо пояснити, чому любимо наших дружин або чоловіків,— найкраще, що можемо придумати на пояснення того, чому ці клієнти такі класні, це: «Вони просто все втямили». І хоча це пояснення може видаватися вам правильним, воно однак нічого не пояснює. Як зробити так, щоб більше людей «утямили»? Саме це Мор і називає «прірвою», цей перехід від любителів новинок до більшості — прихильників нового, який важко подолати. Але це зробити неважко, якщо ви знаєте ЧОМУ.

Якщо ви постійно спрямовуєте свою увагу на любителів новинок, то більшість зрештою також піде за вами. Але необхідно починати з ЧОМУ. Недостатньо приділяти увагу лише тим, хто чинить уплив. Питання в тому, хто саме чинять цей уплив? Є люди, які, на перший погляд, краще підпадають під означення осіб, які чинять уплив, ніж інші,— але насправді усі ми в різний час і з різних причин упливаємо на рішення інших. Проте вам не потрібен будь-хто -вам потрібні ті, хто вірить у те, у що вірите ви. Лише в такому разі вони говоритимуть про вас без жодних спонукань чи стимулів. Якщо вони справді вірять у те, у що вірите ви, і якщо вони справді належать до лівої частини кривої, то їм не потрібні ніякі стимули; вони чинитимуть так тому, що це їхнє власне бажання. Весь акт стимулювання людей, які здійснюють уплив, є маніпуляцією. Отримуючи стимули, така особа аж ніяк не відчуває своєї приналежності до певної групи. І дуже швидко з’ясується, що та рекомендація була не в інтересах самої групи, а радше в інтересах особи, яка дала таку рекомендацію. Довіра зникає, і така людина втрачає всяку цінність як особа, що впливає на рішення інших людей.

ВІДМОВА ЗВАЖИТИ НА ЗАКОН ДИФУЗІЇ СПРИЧИНИТЬСЯ ДО ЗНАЧНИХ ВИТРАТ

В 1997 році компанія tivo увірвалася на ринок із новим диво-пристроєм. Мало хто сперечатиметься з тим, що від часу першої презентації цього продукту до сьогодні саме компанії TiVo належить єдиний продукт найвищої якості у своїй категорії. Компанія провела неймовірну PR-кампанію. Вони досягли такого рівня поінформованості населення про новий продукт, про який більшість брендів могла тільки мріяти. Назва компанії стала навіть загальною — як, наприклад, Kleenex, Band-Aids та Q-tips. Насправді ж вони змогли досягти статусу навіть більшого, аніж загальна назва, адже в англійські мові з’явилося дієслово «toTiVo».

Вони мали чимале фінансування завдяки венчурному капіталу і технологію, яка справді могла радикально змінити спосіб перегляду телевізійних програм. Однак проблема в тому, що маркетинґова кампанія технології була спрямована чітко на середину кривої. Поставивши за мету вихід продукту на масовий ринок, вони проігнорували принципи закону дифузії і взяли курс на маси. Визначивши собі таку сумнівну мету, вони спробували звернутися до банальної більшості, пояснюючи, ЩО продукт робить, замість того, щоб найперше почати з того, ЧОМУ компанія або продукт існують. Вони намагалися переконати за допомогою технічних характеристик та вигод для користувача.

Ось що вони фактично сказали масовому ринку:

У нас є новий продукт. Із ним ви можете:

• зупиняти телетрансляцію наживо;

• пропускати рекламу;

• перемотувати назад і вперед телетрансляцію наживо.

Він запам’ятовує, які програми ви дивитеся найчастіше, і від вашого імені здійснює їх запис, причому вам навіть не потрібно змінювати налаштувань.

Аналітики були заінтриговані перспективами TiVo, а також їхнього конкурента, компанії Replay — дуже добре фінансованого старт-апа з венчурним капіталом. За оцінкою одного дослідника ринку, до кінця першого року кількість передплатників на ці так звані персональні ТВ-ресівери могла досягти 760 тисяч. TiVo нарешті надійшли у продаж у 1999 році. Майк Рамсей та Джим Бартон, які раніше працювали разом в одній компанії, а потім заснували TiVo, були переконані, що публіка, яка дивиться телебачення, готова прийняти їхній продукт. Можливо, так воно й було б, якби компанія TiVo знала, як з цією публікою розмовляти. Але, незважаючи на хвилю піднесення в середовищі аналітиків і технофілів, обсяги продажів викликали лише розчарування. У перший рік TiVo продала близько 48 тисяч пристроїв. Тим часом компанії Replay, за якою стояли, зокрема, і засновники компанії Netscape, теж не вдалося досягти успіху — натомість вони були втягнені в суперечку з телевізійними мережами стосовно того, у який спосіб глядачі можуть пропускати рекламу. У 2000 році компанія ухвалила нову стратегію — і за кілька місяців потому була продана компанії Sonic Blue, яка пізніше оголосила про своє банкрутство.

Аналітики не могли зрозуміти, чому пристрої TiVo не продавалися. Здавалося б, компанія мала все необхідне для цього. Зрештою, у них був рецепт успіху: продукт відмінної якості, гроші та ідеальні ринкові умови.

У 2002 році, після того, як TiVo була на ринку вже майже три роки, її діяльність найкраще підсумували і заголовку статті у журналі Advertising Age:

«У США кількість будинків із господарськими прибудовами більша, ніж із TiVo». (На той час у Сполучених Штатах була 671 тисяча будинків із господарськими прибудовами і від 504 до 514 тисяч будинків із TiVo). Провалилися не лише продажі — акціонери також не були задоволені. На час першого публічного розміщення акцій компанії TiVo восени 1999 року ціна акції становила трохи більше 40 доларів. За кілька місяців потому вона досягла максимуму — понад 50 доларів. До кінця року вартість акцій стабільно знижувалася і, за винятком трьох коротких періодів після 2001 року, вони ніколи не продавалися більше ніж за 10 доларів.

Якщо ви застосуєте принципи Золотого Кола, відповідь буде чіткою: люди купують не те, ЩО ви робите, а те, ЧОМУ ви це робите. Компанія ТіУо намагалася переконати споживачів купувати свої продукти, розповідаючи їм лише ЩО продукт робить. Технічні характеристики та раціональні вигоди. Реакцію практично налаштованого, технофобного масового ринку можна було передбачити: «Я цього не розумію. Мені це не потрібно. Мені це не подобається. Ви мене лякаєте». Однак була невелика кількість лояльних до ТіУо людей, десь 10 відсотків тих, хто «утямив», кому чітке формулювання ЧОМУ було непотрібне. Вони є і нині, але їх недостатньо для того, щоб створити потрібний компанії ТіУо переломний момент, на який вона сподівалася.

Що ж потрібно було зробити компанії ТіУо? Говорити про те, у що вони вірять. Їм потрібно було говорити про те, ЧОМУ цей продукт був винайдений, а потім із ризиком для компанії виготовлений, щоб надати його новаторам та любителям новинок, які вірять у те, у що вірить компанія. Якби вони почали свою рекламну кампанію з того, ЧОМУ цей продукт існує, то сам продукт став би підтвердженням високої мети — підтвердженням ЧОМУ. Якби їхнє Золоте Коло було збалансоване, результат був би зовсім інший. Порівняйте поданий вище перелік характеристик і вигоді з новою версією реклами, яка починається з ЧОМУ:

Якщо ти, хлопче, належиш до тих людей, які прагнуть контролювати всі аспекти свого життя, то у нас є продукт, який потрібен саме тобі.

Він зупиняє телетрансляцію наживо.

Пропускає рекламу.

Дає змогу прокручувати назад телетрансляцію наживо.

Запам’ятовує, які програми ти любиш дивитися, і без спеціальних налаштувань записує їх від твого імені.

У такій редакції всі характеристики та раціональні вигоди слугують матеріальним підтвердженням того, ЧОМУ продукт існує, а не причин того, чому його потрібно купити. ЧОМУ — це віра, яка спрямовує рішення,— а те, ЩО цей продукт, робить дає нам змогу раціоналізувати своє прагнення його купити.

Підтверджуючи свою невдалу спробу вийти на потрібний сегмент ринку, компанія ТіУо запропонувала дуже раціональне пояснення того, що сталося. «Доки люди власноруч не спробують, як це працює,— сказала Ребека

Баєр, речниця компанії TiVo в інтерв’ю газеті New York Times у 2000 році,— вони не зрозуміють, що це їм потрібно». Якби ця логіка діяла, то жодна нова технологія ніколи б не завойовувала місця під сонцем. А це очевидно не так. Хоча пані Баєр слушно завважила, що масовий ринок не може оцінити всю цінність нового продукту, та все ж помилка компанії TiVo полягала в тому, що належна інформація не була спрямована на ліву частину кривої, щоб донести до них ідею нового продукту та спонукати цупити новий продукт. Саме тому так мало людей вирішили спробувати його «власноруч». Компанія TiVo не почала з ЧОМУ. Вона проігнорувала ліву частину кривої і навіть не наблизилася до переломної точки. Саме в цьому — причини того, що у людей не виникло бажання спробувати новий продукт «власноруч», і масовий ринок не почав його купувати.

Перенесімося майже на десять років уперед. І нині найкращий на ринку цифровий продукт, який здійснює відеозапис, належить компанії TiVo. Інформація про нього поширюється без будь-якої додаткової реклами. Нині практично кожен знає, що це за продукт і що він робить,— однак майбутнє компанії навряд чи можна назвати світлим.

Хоча мільйони глядачів можуть сказати, що вони весь час користуються функціями TiVo, на превеликий жаль для компанії TiVo, вони роблять це, не застосовуючи систему TiVo. Вони просто користуються пристроями цифрового відеозапису, які надають компанії кабельного або супутникового телебачення. Багато хто намагається довести, що провал TiVo пояснюється тим, що компанії кабельного телебачення вже на той час мали широку мережу і охоплювали переважну більшість глядачів телевізійних програм. Але добре відомо, що люди часто діють не так, як звикли робити це раніше, платять більше або терплять незручності, щоб купити продукт, який, як підказує їм інтуїція, резонує їхній енергії. Донедавна люди, які хотіли придбати звичайний мотоцикл Harley-Davidson, мали чекати від шести місяців до року, щоб отримати бажану річ. Вони могли знайти дуже подібну модель із подібною потужністю та, можливо, навіть за менші гроші. Однак вони терпіли незручності добровільно — і не тому, що хотіли купити просто мотоцикл, а тому, що бажали саме Harley.

TiVo — не перша компанія, яка проігнорувала ці надзвичайно важливі принципи — і, звісно, не остання. Скромний успіх технології супутникового радіо, такої як Sirius або XM Radio, свідчить про те, що вони пройшли той самий шлях. Запропонували нову технологію, яка мала широку інформаційну та фінансову підтримку, і намагалися переконати користувачів у її перевагах аргументами раціональних характеристик і вигод — відсутність реклами і більше каналів, ніж у конкурентів. До інформаційної кампанії було залучено багато відомих людей, зокрема реп-зірка Снуп Доґ та поп-ідол 1970-х Девід Боуї,— а технологія все не продавалася. Коли ви починаєте з ЧОМУ, люди, які вірять у те, у що вірите ви, прив’язані до вас із певних дуже особистих причин. Власне, саме ці люди, які поділяють ваші цінності та ідеї,— а не якість вашого продукту,— спричиняють вихід системи на переломний момент. Ваша роль у цьому процесі — бути кришталево чистими у тому, що стосується мети, справи або ідеї, у реалізації якої полягає ваша місія, і показати, як ваші продукти та послуги сприяють її втіленню. За відсутності ЧОМУ нові ідеї та технології швидко починають грати у гру під назвою «ціни та характеристики», що є очевидною ознакою відсутності ЧОМУ та скочуванням до статусу товарів широкого вжитку. Краху зазнає не технологія, а спосіб, у який компанії намагаються її продати. Супутникове радіо аж ніяк не замінило комерційного радіо. Навіть після об’єднання компаній Sirius та XM, які сподівалися, що їм пощастить більше, якщо вони діятимуть разом, акції продавалися дешевше ніж по 50 центів за штуку. І останнього разу, коли я перевіряв інформацію стосовно XM, проводилася акція: цей пристрій пропонували зі знижкою, з безкоштовною доставкою, і його позиціонували як «супутникове радіо № 1 у США з понад 170 каналами».

ДАЙТЕ ЛЮДЯМ ТЕ, У ЩО ВОНИ МОГЛИ Б ВІРИТИ

28 серпня 1963 року 250 тисяч людей з усієї країни зібралися на площі біля Меморіалу Лінкольна у Вашинґтоні, щоб почути виступ Мартіна Лютера Кінґа, який згодом став відомий як «Я маю мрію». Організатори не надсилали 250 тисяч запрошень, і тоді не було змоги дізнатися на сайті, коли йде відбудеться мітинг. Як же вдалося зібрати чверть мільйона людей в одному місці і в один час?

На початку 1960-х років расова непримиримість в американському суспільстві досягла небувалого рівня напруги. Лише у 1963 році громадські заворушення відбувалися у десятках міст. Америка була країною нерівності та дискримінації. Рух за громадянські права, підхопивши ідею «всі люди створені рівними», набув такої сили, що змінив цілу країну. Це сталося завдяки тому, що він був побудований за принципами Золотого Кола та закону дифузії.

Мартін Лютер Кінґ був не єдиний у той час, хто знав, ЩО необхідно змінити, щоб домогтися громадянських прав у США. У цього було багато ідей стосовно того, ЩО необхідно країні. Але ідеї були і в інших. І не всі його ідеї були добрими. Він не був ідеальною людиною, мав свої комплекси.

Але Мартін Лютер Кінґ був абсолютно твердий у своїх переконаннях. Він знав, що Америка має змінитися. Чіткість його ЧОМУ, відчуття мети давало йому силу й енергію продовжувати свою боротьбу й осилювати, здавалося б, нездоланні перешкоди. Були й інші, хто мав таке саме бачення майбутнього

Америки,— але багато хто з них, після численних поразок, здався. Зазнати поразки — боляче. А щоб і далі йти вперед, день за днем, потрібно дещо більше, ніж розуміння того, які закони необхідно ухвалити. Для того, щоб громадянські права справді запанували в країні, організаторам руху потрібно було об’єднати всіх. Звісно, вони мусили домогтися ухвалення відповідного законодавства, але вони прагнули більшого — змінити країну. Лише якщо їм вдасться згуртувати всю країну у боротьбі за спільну справу,— не тому, що вони повинні були це зробити, а тому що прагнули цього,— могли статися вагомі зміни. Проте жодна людина самотужки не може забезпечити довготривалої зміни. Для цього були потрібні інші люди, які вірили в те саме, у що вірив Кінґ.

Щодо деталей того, ЯК домогтися громадянських прав, або ЩО необхідно було зробити, не було одностайності, й різні групи застосовували різні стратегії. Одні вдавалися до насильства, інші — до умиротворення. Але незалежно від того, ЯК і ЩО робили різні учасники руху, їх усіх об’єднувало одне — ЧОМУ вони це робили. Не саме лише непорушне переконання Мартіна Лютера Кінґа змогло підняти народ на боротьбу, а його здатність висловити своє ЧОМУ. У доктора Кінґа був дар. Він говорив те, у що вірив. І його слова мали силу, яка надихала:

«Я вірю».

«Я вірю».

«Я вірю».

«Є два типи законів,— сказав він,— справедливі й несправедливі. Справедливий закон,— вів далі доктор Кінг,— це сформульований людиною кодекс, який відповідає моральному закону. Несправедливий закон — це кодекс, який далекий від закону моралі... Будь-який який закон, що сприяє розквіту людської особистості, справедливий. Будь-який закон, що спричиняє деґрадації людської особистості,— несправедливий. Будь-яка дискримінація несправедлива, тому що вона руйнує душу і спотворює особистість». Його віра була більшою, ніж рух за громадянські права. Його віра охоплювала все людство і те, як ми ставимося одне до одного. Звісно, його ЧОМУ сформувалося в результаті конкретних обставин часу й місця його народження, кольору шкіри; однак рух за громадянські права став ідеальною платформою для Мартіна Лютера Кінґа, щоб утілити своє ЧОМУ, свою віру в рівність.

Люди слухали, у що вірить Кінґ, і його слова торкалися глибини їхніх душ. Той, хто вірить у те саме, що й він, відчував, що відтепер це і його справа. І розповідав іншим людям про те, у що вірив сам. А ті люди розповідали іншим про те, у що вони вірили. Дехто проводив організаційну роботу, щоб процес поширення був ефективніший.

Улітку 1963 року чверть мільйона людей прийшла, щоб послухати промову доктора Кінґа «Я маю мірю» на сходах Меморіалу Лінкольна.

Але скільки людей прийшло власне заради доктора Кінґа?

Нуль.

Вони прийшли сюди заради себе самих. Вони вірили в те, що говорив Кінґ. Вони бачили можливість допомогти Америці стати кращою. Вони хотіли жити в країні, яка відображала б їхні власні цінності та ідеї, що надихнули їх сісти в автобус і проїхати вісім годин, щоб постояти під спекотним серпневим сонцем у Меморіалі у Вашинґтоні й послухати промову. Їхня присутність на цьому мітингу — лише один із проявів їхньої віри. Лише одне з багатьох ЩО на підтвердження їхнього ЧОМУ. Це була їхня справа.

Сама промова доктора Кінґа була лише маніфестацією віри, яка об’єднувала всіх, хто її слухав на цьому велелюдному мітингу. Кінґ говорив про те, у що вони вірили, а не про те, як вони збираються досягти мети. Його промова називалася «Я маю мрію», а не «Я маю план». Це було формулювання мети, а не усебічний, із дванадцяти пунктів, план забезпечення громадянських прав у Сполучених Штатах. Доктор Кінґ розповідав про те, куди має рухатися Америка, а не пропонував план, як туди дістатися. План також був — але не його слід виголошувати на сходах Меморіалу Лінкольна.

Доктор Кінґ сформулював свою віру у майбутнє справедливе суспільство так зримо, що його промова змогла згуртувати навіть тих, кого нерівність не торкалася особисто. Майже чверть людей, які прийшли того дня на мітинг, були білими. Це була віра не в чорну Америку — це була віра у спільну Америку. Доктор Кінґ був лідером загальної справи. Справи усіх тих, хто вірив у те, у що вірив він, незалежно від кольору шкіри.

Право бути лідером Кінґ здобув не завдяки докладному плану дій. Те, у що він вірив, і його здатність чітко передавати свою віру іншим забезпечила армію послідовників. По суті він, подібно до всіх великих лідерів, став символом віри. Доктор Кінґ уособлював справу, за яку боровся. І нині ми встановлюємо йому пам’ятники, щоб зберегти цю віру і мати взірець боротьби за неї. Люди йшли за ним не тому, що їх приваблювала його ідея змін Америки. А тому, що вони бачили у ньому можливість реалізації власної ідеї змін в американському суспільстві. Частина мозку, яка впливає на нашу поведінку та рішення, не відповідає за мову. Нам складно чітко і водночас емоційно сказати, чому ми робимо те, що робимо; тож ми подаємо раціональні докази на обґрунтування своєї поведінки, які, навіть якщо вони й слушні, все ж недостатньо сильні, щоб надихнути інших. Тому коли учасників того мітингу запитували, чому ті прийшли в Меморіал, вони, показуючи очима на доктора Кінґа, говорили просто: «Тому що я вірю».

Найбільше, що нам дав Мартін Лютер Кінґ,— це ясність, уміння пояснювати те, що ми відчуваємо. Він дав нам слова, які нас надихнули. Те,

у що віримо, чим можемо легко поділитися зі своїми друзями. Усіх, хто був у Меморіалі того дня, об’єднували спільні цінності та ідеї. Усі, незалежно від кольору шкіри, від раси чи статі, вірили одне одному. Це була така довіра, таке єднання, така спільна віра, які змогли породили рух, що змінив країну.

Ми віримо.

Ми віримо.

Ми віримо.

Частина IV. Як згуртувати тих, хто вірить

8. Почни з чому, але знай, як

ЕНЕРГІЯ ЗБУДЖУЕ. ХАРИЗМА НАДИХАЄ.

Ура!!! Під бурю оплесків Стів Балмер, який змінив Біла Ґейтса на посаді головного виконавчого директора компанії Microsoft, з’явився на сцені щорічних глобальних зборів керівного персоналу компанії. Балмер любить Microsoft — він заявляє про це абсолютно однозначно. Він також уміє «завести» публіку. Про його енергію ходять легенди. Зі стиснутими в кулаки руками він перебігає від одного кінця сцени до іншого, він кричить і з нього ллється піт. Його виступ запам’ятовується надовго, і людям це подобається. Енергія може мотивувати натовп,— і Балмер, без сумніву, доводить це своїм прикладом. Але чи може енергія надихати людей? Що відбудеться наступного дня або наступного тижня, коли не буде енергії Балмера, щоб мотивувати його працівників? Чи достатньо самої лише енергії для того, щоб компанія із близько 80 тисяч працівників функціонувала як єдине ціле?

Біл Ґейтс, навпаки, скромний і непоказний. Він не відповідає стереотипу лідера корпорації вартістю у кілька мільярдів доларів. Його не можна назвати визначним промовцем, який випромінює енергію. Однак коли Біл Ґейтс говорить, його слухають, затамувавши подих. Ловлять кожне його слово. Коли Ґейтс говорить, він не «заводить» присутніх — він їх надихає. Ті, хто слухають його виступ, запам’ятовують кожне його слово і зберігають у своєму серці місяцями й роками. Ґейтс не має енергії, але Ґейтс надихає.

Енергія мотивує, але харизма — надихає. Енергію легко бачити, легко виміряти і легко скопіювати. Харизму важко означити, майже неможливо виміряти та практично нереально скопіювати. Усі великі лідери мали харизму, тому що у всіх великих лідерів було чітке бачення ЧОМУ; невмируща віра у мету або справу, більшу, ніж вони самі. Людей надихає не пристрасть Біла Ґейтса до комп’ютерів, а його невичерпний оптимізм, його віра в те, що найскладніші проблеми можливо розв’язати. Він вірить, що ми можемо знайти способи подолати перешкоди й досягти того, щоб усі могли жити й працювати, якнайповніше розкриваючи свій потенціал. Саме його оптимізм притягує нас. Переживши комп’ютерну революцію, він вважав комп’ютер ідеальною технологією, яка допомагає нам стати більш продуктивними і досягти свого найвищого потенціалу. Ця віра надихала його втілювати вжиття мрію про те, щоб персональний комп’ютер був на кожному робочому столі. Варто зазначити, що, за іронією долі, компанія Microsoft ніколи не виготовляла персональних комп’ютерів. І вплив нової технології він убачав не в тому, ЩО можна зробити за допомогою комп’ютерів, а в тому, ЧОМУ вони нам потрібні. Сьогодні діяльність, здійснювана в рамках Фонду Біла та Мелінди Ґейтсів, не має нічого спільного з програмним забезпеченням — це інший спосіб втілення його ЧОМУ у життя. Він шукає способів розв’язання проблем. Його віра така сама непохитна. І він так само вірить, що ми можемо допомогти людям, цього разу — тим, хто має менші можливості,— усунути деякі, здавалося б, прості перешкоди, і тоді вони також матимуть можливість стати більш продуктивними, піднятися на вищий рівень і розкрити свій потенціал. Для подружжя Ґейтсів єдине, що змінилося,— це те, ЩО він робить для втілення справи свого життя.

Харизма не має нічого спільного з енергією; вона визначається чіткістю ЧОМУ. Вона виникає з абсолютної упевненості в ідеалі, який більший, ніж сама людина. Енергія ж, навпаки, є результатом міцного сну або великої дози кофеїну. Енергія може збуджувати. Але надихати може лише харизма. Харизма керує лояльністю. Енергія — ні.

Енергією завжди можна мотивувати людей. Звісно, премії, службові підвищення, інші «морквини», ба й навіть «кийки» можуть змусити людей працювати інтенсивніше,— однак вигоди від цього, як і за будь-яких маніпуляцій, короткострокові. З часом така тактика вимагає дедалі більших витрат, призводить до зростання рівня стресу і працівників, і керівників підприємства й зрештою стає єдиною причиною появи працівників на роботі. Це не є лояльність. Це повторення одного й того ж. Лояльність працівників проявляється тоді, коли вони відмовляються від більших грошей або вигод, щоб продовжувати працювати саме в цій компанії. Лояльність до компанії, як козирна карта, «б’є» вищу оплату праці та кращі умови. І якщо ви не є астронавтом, то надихає нас не та робота, яку ми виконуємо. Це — спільна справа, яку ми прийшли робити усі разом. Ми не хочемо приходити на роботу, щоб будувати стіну, — ми хочемо приходити на роботу, щоб будувати храм.

ВИБРАНИЙ ШЛЯХ

Неня Армстронґ, який народився і ріс в Огайо, що за шістдесят миль від Дайтона, й виховувався на життєствердних оповідях про братів Райтів. Змалечку він мріяв літати. Виготовляв моделі літаків, читав журнали про освоєння повітряного простору і роздивлявся небо в телескоп, установлений на даху його будинку. Він навіть отримав права на керування літаком раніше, ніж права на керування автомобілем. Маючи з дитинства таку пристрасть, Армстронґ вочевидь мав стати астронавтом. Однак професійний шлях більшості з нас радше схожий на шлях Джефа Самптера.

Коли Самптер навчався у старших класах, його мати організувала для нього літню практику в банку, де вона працювала. Закінчивши школу, він зателефонував до банку із запитання, чи не міг би він виконувати для них якусь роботу погодинно, і зрештою вони запропонували йому працювати повний робочий день. Отак — раз! — і Джеф став банкіром. Відтак, за п’ятнадцять років роботи у банківській сфері, він зі своїм співробітником, якого звали Трей Мост, створив власний банк, Lewis & Clark Bank у Портленді, штат Орегон.

Сампер дуже добре робить свою роботу: він — один із провідних фахівців у сфері управління позиками. І колеги, і клієнти люблять і поважають його. Але навіть Джеф сказав би, що він не надто «горить» власне банківською справою. Хоча у дорослому житті він не втілює свою дитячу мрію, однак має пристрасть. Щоранку встає не з думкою про те, ЩО робить, а про те, ЧОМУ він це робить.

Те, чи ми займаємося в житті, значною мірою визначається випадком.

Я ніколи не планував займатися тим, чим займаюся нині. Хлопчиком я хотів бути інженером повітряних суден, а в коледжі вирішив стати прокурором у кримінальних справах. Однак навчаючись у юридичній школі, я розчарувався в перспективі стати правником. Просто у мене з’явилося відчуття, що це не те, що мені треба. У юридичній школі я навчався в Англії, а право є однією з останніх справді «англійських» професій; якщо я не з’являюся на інтерв’ю у строгому діловому костюмі, то мої шанси отримати роботу різко падають. Це, очевидно, було не моє.

На той час я зустрічався з дівчиною, яка вивчала маркетин-ґу Сиракузькому університеті. Вона бачила, що мене надихає, а що розчаровує у професії юриста, і запропонувала спробувати себе у марке-тинґу. І — раз! — і я опинився в новій сфері. Але це лише одна з багатьох справ, якими я займався,— не у цьому моя пристрасть і не це визначає моє життя. Моя справа — надихати людей робити те, що надихає їх, — ось ЧОМУ я щоранку встаю з ліжка. Я відчуваю захват, коли знаходжу нові способи — різні ЩО — реалізації своєї справи, одним із яких є написання цієї книжки.

Незалежно від того, чим ми займаємося у своєму житті, наше ЧОМУ — наша мета, справа або ідея — ніколи не змінюється. Якщо наше Золоте Коло збалансоване, то те, ЩО ми робимо — це просто матеріальний спосіб удих-нути життя у нашу справу. Розробка програмного забезпечення — лише одна з багатьох речей, якими займався Біл Ґейтс для того, щоб реалізувати свою мету. Авіакомпанія дала Гербу Келлегеру прекрасну можливість поширити свою віру у свободу. Висадка людини на місяці була однією з цілей Джона Ф. Кеннеді, за допомогою яких він згуртував людей, щоб реалізувати свою віру в те, що служити своїй країні, а не чекати він неї чогось — це і є шлях Америки до прогресу й процвітання. Компанія Apple дала Стіву Джобсу змогу кинути виклик усталеному ладу і зробити щось велике у світі. Усе, що робили ці харизматичні лідери,— це способи матеріалізації їхнього ЧОМУ. Але в дитинстві ніхто з них не міг уявити, чим вони займатимуться у своєму житті.

Ваше чітко окреслене ЧОМУ притягуватиме людей, які поділяють цю віру, і це допоможе вам його реалізувати. Так ваша віра матиме більшу силу і зможе згуртувати ще більше людей, які піднімуть руки і скажуть: «Я хочу допомогти». Якщо ж діє група людей, об’єднаних вірою у спільну справу чи ідею, то відбуваються дивовижні речі. Але для того, щоб стати великим лідером, потрібно дещо більше, ніж натхнення. Натхнення лише починає цей процес — вам потрібно щось іще, щоб дати прискорення цьому рухові.

ПОСИЛЕННЯ ДЖЕРЕЛА НАТХНЕННЯ

Золоте коло не є простим знаряддям комунікації; воно дає дещо глибше розуміння того, як працюють справді непересічні організації. Оскільки ми надамо нового виміру самому поняттю Золотого Кола, то більше не слід вважати його винятково двовимірною моделлю. Якщо це поняття справді корисне для розбудови непересічної організації у нашому тривимірному світі — то й Золоте Коло має бути тривимірним. Але є й добра новина. Насправді, якщо ми дивимося на конус згори, то бачимо концентричні кола. Поверніть конус на бік — і ви побачите, як він улаштований.

Конус є моделлю компанії — організованої системи з властивою їй ієрархією. На вершині — лідер, який представляє її ЧОМУ; у випадку компанії це, як правило, головний виконавчий директор (принаймні ми сподіваємося, що так воно є). Нижче — рівень ЯК,— він зазвичай охоплює вищий управлінський персонал, якому передається натхнення лідера і його бачення; ці люди знають, ЯК утілити його задуми вжиття. Не забувайте, що ЧОМУ — це лише віра, ідея; ЯК — це дії, необхідні для реалізації ідеї; а ЩО — результати цих дій. Несуттєво, наскільки харизматичним чи натхненним є лідер,— якщо в організації немає людей, яким передалося натхнення втілити таке бачення вжиття, побудувати інфраструктуру з системами і процесами, то у кращому випадку результати будуть малоефективними, а в гіршому їх не буде взагалі.

У цій схемі рівень ЯК представляє особу або невелику групу людей, відповідальних за розбудову інфраструктури, яка може матеріалізувати ЧОМУ. Це може відбуватися у відділі маркетинґу, операційному відділі, відділі фінансів чи кадрів, зрештою, в усіх інших управлінських відділах. Нижче, на рівні ЩО,— «колеса торують шлях». Саме тут більшість працівників компанії — і саме на цьому рівні ідеї матеріалізуються.

Я МАЮ МРІЮ (І ВІН МАВ ПЛАН)

Мартін Лютер Кінґ сказав, що й нього є мрія,— і надихнув людей на те, щоб його мрія стала і їхньою. Ральф Абернаті дав цьому рухові дещо інше — він знав, що потрібно для того, щоб реалізувати цю мрію, і показав людям, ЯК це зробити. Він описав структуру мрії. Доктор Кінґ означив філософію руху, тоді як Абернаті, наставник доктора Кінґа, друг і фінансовий директор та скарбник Південної Християнської Конференції Лідерства, допоміг людям зрозуміти, які конкретні кроки вони мають зробити. «Тепер,— скаже Абернаті на мітингу після надихаючої промови Кінґа,— я розповім вам, що це означає для завтрашнього ранку».

Доктор Мартін Лютер Кінг був лідером, але він не сам змінив Америку. Хоча він і був натхненником цього руху, та для поступу потрібна організація. Навколо доктора Кінґа, так само, як і навколо майже всіх великих лідерів, були інші люди, які знали краще, ЯК це робити. У кожного великого лідера кшталту ЧОМУ є група людей кшталту ЯК, які виконують невидиму роботу і будують інфраструктуру, яка може дати життя цьому ЧОМУ. Саме завдяки такій інфраструктурі й можливі суттєві зміни або досягнення.

Лідер на вершині конусу — на початку, у точці ЧОМУ,— тоді як люди типу ЯК перебувають нижче і відповідають за те, щоб усе це зреалізувалося. Лідер бачить пункт призначення, а люди кшталту ЯК знаходять шлях, як дістатися до нього. Знання кінцевого пункту, але незнання шляху до нього означає блукання манівцями, неефективність — те, на що наражається чимало великих ЧОМУ без допомоги інших людей, які б забезпечили підтримку. Утім, знання шляху без знання кінцевого пункту теж може бути ефективним — однак куди воно приведе? Чудесно, якщо ви вмієте водити автомобіль, але набагато краще, якщо при цьому вам є куди їхати. Для доктора Кінґа Ральф Абернаті був одним із тих, кого він надихав і хто знав, ЯК утілити в життя справу, за яку вони боролися. «Завдання доктора Кінґа полягало в тому, щоб розтлумачити ідеологію та теологію ненасильства,— сказав Абернаті. — Моє завдання було простішим і більш приземленим. Я мав сказати [людям]: не їздіть цими автобусами[7]».

У будь-якому разі, коли йдеться про великих харизматичних лідерів, яким удавалося досягти вагомих цілей, за ними завжди була особа чи невелика група людей, які знали, ЯК перетворити бачення лідера в реальність. Доктор Кінґ мав мрію. Але якою б натхненною не була мрія — якщо її неможливо втілити у життя, вона так і залишиться мрією. Доктор Кінґ мріяв про те саме, про що мріяли безліч інших афроамериканців, які виросли на Американському Півдні в часи відсутності громадянських прав. Про це він і вів мову. І відчував наругу, яку чинить будь-яка несправедлива система. Але саме незламний оптимізм Кінґа та його слова змогли надихнути людей.

Доктор Кінґ не змінив Америку самотужки. Він не був правником — але було створено законодавство, яке надавало всім людям у Сполучених Штатах рівні права незалежно від кольору шкіри. Не доктор Кінґ змінив Америку — рух мільйонів людей, яких він надихнув, змінив хід історії. Але як організувати мільйони людей? Нехай не мільйони — як організувати сотні чи навіть десятки людей? Бачення й харизми лідера достатньо, щоб привабити новаторів та любителів новинок. Довіряючи своєму внутрішньому голосу та інтуїції, ці люди підуть на чималі жертви, щоб бачення стало реальністю.

З кожним успіхом, з кожною відчутною демонстрацією того, що бачення може справді стати реальністю, практично налаштована більшість проявлятиме все активніший інтерес. Те, що раніше було лише мрією, дуже скоро стає реальністю. І коли так відбувається, можна досягти переламної точки — і почнеться рух.

ТИМ, ХТО ЗНАЄ, ЧОМУ, ПОТРІБНІ ТІ, ХТО ЗНАВ, ЯК

Джон Фрідман, автор книжки «The Worldls Flat», завважив, що песимісти, як правило, мають рацію, однак світ змінюють оптимісти. Білл Ґейтс уявляв світ, у якому комп’ютер міг би допомогти нам усім найкраще розвинути свій потенціал. І це сталося. Тепер він уявляє світ, у якому немає малярії. І це станеться. Брати Райти уявляли світ, у якому ми могли б піднятись у небо так само просто, як проїхати на автобусі. І це сталося. Люди, які належать до типу ЧОМУ, могли б змінити хід розвитку галузей чи й усього світу... якби вони знали, ЯК.

Люди, які належать до типу ЧОМУ, мають надзвичайну уяву. Як правило, це оптимісти, які вірять у те, що все, що вони уявляють, може стати реальністю. Люди, що належать до типу ЯК, живуть більше «тут і зараз». Вони реалісти і мають чітке відчуття практичних речей. Люди кшталту ЧОМУ зосереджені на тому, чого більшість людей не бачать,— наприклад, на майбутньому. Люди кшталту ЯК зосереджені на речах, які більшість людей бачать,— і, як правило, їм краще вдається створювати структури, формувати процеси та здійснювати практичну реалізацію ідей. Не скажеш, що хтось із них кращий, а хтось гірший,— просто люди по-різному від природи бачать і відчувають світ. Ґейтс належить до людей кшталту ЧОМУ. Так само і брати Райти, і Стів Джобс, і Герб Келлегер. Але вони не діють самотужки. Вони не змогли б. Їм потрібні ті, хто знає, ЯК.

«Якби не мій старший брат, мене кілька разів посадили б у в’язницю за те, що я виписував чеки без відповідного фінансового забезпечення,— напівжартома сказав Волт Дісней, виступаючи у Лос-Анджелесі у 1957 році. —

Я ніколи не знав, що відбувається у банку. І брат завжди стримував мене». Волт Дісней був людиною кшталту ЧОМУ — мрійником. А його мрії здійснилися завдяки допомозі більш практичного старшого брата Роя, який належав до людей кшталту ЯК.

Волт Дісней почав кар’єру, малюючи рекламні ролики, але дуже швидко взявся створювати анімаційні фільми. Це був 1923 рік, коли Голівуд — серце кінобізнесу — щойно створювався, і Волт хотів стати його частиною.

Рой, на вісім років старший, працював у банку. Рой завжди був у захваті від таланту та уяви брата, але водночас знав, що Волт схильний до ризику і не має тями до бізнесу. Як усі хлопці кшталту ЧОМУ, Волт був зайнятий тим, що мріяв про майбутнє — і часто забував про реальність. «Волт Дісней мріяв, малював і уявляв нових героїв, а Рой стояв у тіні, створюючи імперію,— писав Боб Томас, біограф Діснея. — Прекрасний фінансист і бізнесмен, Рой допоміг перетворити мрії Волта Діснея в реальність, збудувати компанію, яка носить ім’я його брата». Саме Рой створив торговий бізнес, завдяки якому імена героїв Діснея стали загальними назвами. І, як і майже всі люди, що належать до типу ЯК, Рой ніколи не хотів бути «обличчям» компанії — йому більше подобалося стояти позаду і спрямовувати свої зусилля на тому, ЯК реалізувати бачення брата.

Більшість людей належить до типу ЯК. Вони достеменно знають, що треба робити у реальному світі, і можуть виконувати свою роботу дуже добре. Дехто з них може стати дуже успішним і навіть заробити мільйони доларів,— але вони ніколи не зможуть побудувати компанії вартістю у мільярд доларів або змінити світ. Щоб досягати успіху, особам кшталту ЯК не потрібні особи кшталту ЧОМУ. Натомість особи кшталт ЧОМУ, з усім їхнім баченням та уявою, часто закінчують нічим. Якщо немає людей, яких вони надихнули б своїм баченням та які б знали, як утілити це бачення вжиття, люди кшталту ЧОМУ зазвичай так і залишаються візіонерами без копійки за душею.

Насправді більшість успішних підприємців належить до типу ЯК, хоча чимало з них позиціонує себе візіонерами. Спитайте підприємців, що їм подобається у їхній діяльності, і більшість відповість, що вони найдужче люблять щось розбудовувати. Те, як вони говорять про розбудову, є достеменною ознакою того, що вони знають, ЯК діяти так, щоб справу було зроблено. Бізнес — це структура: системи і процеси, які потрібно об’єднати в єдине ціле. Однак більшість компаній, як би добре вони не були побудовані, не стають монстрами вартістю у мільярд доларів і не змінюють напрямок розвитку галузей. Щоб досягти статусу компанії у мільярд доларів або змінити напрямок розвитку галузі, необхідно дуже особливе і рідкісне партнерство особи, яка знає, ЧОМУ, і осіб, які знають, ЯК.

Майже у кожному випадку, коли окремій особі або організації вдалося надихнути людей або зробити щось велике, існувало таке особливе партнерство між ЧОМУ та ЯК. Наприклад, Білл Ґейтс міг би бути візіонером, який уявляв світ, де на кожному робочому столі стояв би комп’ютер,— але таку компанію побудував Пол Аллен. Герб Келлегер уособлював та проповідував ідею свободи, але з ідеєю створення авіакомпанії Southwest Airlines виступив Роллінґ Кінґ. Стів Джобс був бунтарем за своєю природою, але саме завдяки Стіву Возняку компанія Apple запрацювала. У Джобса було бачення, а в Возняка — засоби. Власне це партнерство бачення майбутнього і таланту його втілення й робить організацію великою.

Завдяки цьому взаємозв’язку стає зрозумілою різниця між викладом бачення та викладом місії організації. Бачення — це публічний виклад наміру засновника, ЧОМУ компанія існує. Дослівно — це бачення майбутнього, якого не існує. Виклад місії — це опис шляху, керівних принципів — ЯК компанія прагне створити це майбутнє. Якщо і бачення, і місія чітко сформульовані, то люди обох типів — і ЧОМУ, і ЯК — добре розуміють свої ролі у цьому партнерстві. І вони працюють разом, маючи чітку мету і план її досягнення. Однак для того, щоб усе працювало, мало самих лише вмінь — потрібна довіра.

Як детально мовилося в частині 3, довірчі відносини для нас напрочуд важливі, адже в такому разі ми почуваємося у безпеці. Завдяки нашій здатності довіряти людям або організаціям ми ризикуємо і відчуваємо підтримку своїх зусиль. І, можливо, найсильніші довірчі відносини — це відносини між візіонером та розбудовником, між особою кшталту ЧОМУ та особою кшталту ЯК. В організаціях, які можуть надихати, найкращими виконавчими директорами є люди типу ЧОМУ — ті, які щоранку прокидаються для того, щоб очолювати справу, а не просто для того, щоб керувати компанією. У таких організаціях найкращі фінансові директори та директори з операційних питань — високоефективні люди типу ЯК, особистості з достатньо сильним еґо, щоб усвідомлювати, що вони самі не є візіонерами, але їх надихає бачення майбутнього, яке йде від лідера, і вони знають, як побудувати структуру, яка може втілити це бачення вжиття. Найкращі люди типу ЯК загалом не хочуть бути на сцені й проповідувати бачення; їм краще працювати за лаштунками і будувати систему, яка може перетворити це бачення на реальність. Для того, щоб відбувалося щось визначне, потрібне об’єднання навичок і зусиль обох типів.

Не випадково такі союзи ЧОМУ і ЯК часто складаються між членами однієї родини або старими друзями. Якщо люди разом зростають і мають спільний життєвий досвід, це збільшує ймовірність того, що вони матимуть спільні цінності та ідеї. Якщо діти виросли в одній сім’ї або якщо це друзі з дитинства, то вони практично однаково виховувалися і в них майже однаковий життєвий досвід. Це не означає, що не можна знайти доброго партнера іще десь. Це лише означає, що якщо ви росли разом із кимось і маєте спільний життєвий досвід, то, швидше за все, у вас буде однаковий світогляд.

Волт Дісней та Рой Дісней були братами. Білл Ґейтс і Пол Аллен разом ходили до старших класів школи у Сіетлі. Герб Келлегер був адвокатом Ролінґа Кінґа у справі про розлучення та його старим другом. Мартін Лютер Кінґ і Ральф Абернаті були проповідниками у Бірмінгемі задовго до того, як сформувався рух за громадянські права. І Стів Джобс та Стів Возняк були найкращими друзями у старших класах школи. І цей список можна продовжувати.

КЕРУВАТИ ЧИ ВЕСТИ ЗА СОБОЮ

Якщо вести мову про всіх талановитих людей типу ЯК, які нині керують організаціями, то можна з певністю сказати, що вони можуть досягти успіху і бути успішними до кінця свого життя,— але все своє життя вони керуватимуть своїми компаніями. Є багато способів заробляти гроші та отримувати прибуток. Є чимало маніпуляцій (у цій книжці я торкнувся лише кількох), які працюють достатньо добре. Можна навіть вивести систему на переламний момент, не запроваджуючи змін, які має тривалий характер. Це називається «фішка». Але великі організації функціонують точнісінько так само, як і будь-який суспільний рух. Вони надихають людей до розмов про певний продукт чи ідею, включають цей продукт у контекст свого життя, діляться цією ідеєю або навіть знаходять шляхи до процвітання самої організації. Великі організації не лише збуджують людський дух — вони надихають людей долучатися до спільної справи і допомагати без оплати чи якихось інших стимулів. Не потрібно ніяких знижок у вигляді повернення грошей чи за результатами заповнення спеціальних анкет. Люди відчувають себе зобов’язаними поширювати інформацію не тому, що вони повинні це робити, а тому, що це їхнє власне бажання. Вони добровільно зголосилися розповідати іншим про те, що надихнуло їх.

СТВОРІТЬ МЕГАФОН, ЯКИЙ ПРАЦЮЄ

Після тримісячного відбору компанія Big Company Incorporated зрештою обрала нову рекламну аґенцію для підготовки кампанії із запуску нової лінії продуктів. Big Company Incorporated — добре відомий бренд у доволі тісному секторі ринку. Ця компанія виробляє продукти, які потім продають треті компанії, часто на полицях великих роздрібних магазинів серед безлічі подібних товарів, тож вони не можуть безпосередньо контролювати процес продажу. Найкраще, що вони можуть зробити,— це спробувати вплинути на реалізацію товарів на відстані — за допомогою маркетинґу. Big Company Incorporated — компанія, у якій сформувалася культура відносин у колективі. Працівники поважають управлінський персонал, і загалом компанія працює добре. Проте з роками конкуренція стала доволі жорсткою. І хоча Big Company Incorporated має непоганий продукт і конкурентні ціни, все ще важко зберігати високі темпи зростання з року в рік. Цього року керівництво Big Company Incorporated особливо схвильоване, тому що компанія запускає новий продукт, який — вони у це дуже вірять — виведе компанію на вищу орбіту. Власне, щоб сприяти цьому, рекламне аґентство й почало активну кампанію.

«Від провідного виробника — мовилося у новій рекламі — ми отримуємо найновіший, найіноваційніший продукт, якого ви ніколи не бачили». І далі в рекламі розповідалося про всі нові характеристики і позитиви цього продукту, а також щось про «якість, якої можна було очікувати лише від Big Company Incorporated», якась іще інформація, на включенні якої до реклами наполягали виконавчі директори компанії. Вони багато зробили для формування репутації Big Company Incorporated і прагнули закріпити досягнуті результати. Виконавчі директори були в захваті від цієї нової рекламної кампанії і дуже розраховували на те, що успіх цього продукту сприятиме зростанню обсягів продажу й інших їхніх продуктів. Вони були переконані, що роблять добру справу, і хотіли, щоб про це стало відомо всім. Їм потрібно було, щоб цей ме-седж пролунав на повний голос. І з бюджетом у мільйони доларів на рекламу свого нового продукту Big Company Incorporated досягне успіху.

Але була одна проблема.

Компанія Big Company Incorporated та її рекламне аґентство добре розповіли людям про свій новий продукт. І підхід був доволі творчий. Вони змогли пояснити, що нового та особливого у їхній останній інновації, і фокус-групи погодилися, що новий продукт набагато кращий, ніж аналогічний продукт конкурентів. Мільйони доларів, витрачені на рекламу в засобах масової інформації, забезпечували широке охоплення авдиторії та достатню частоту трансляції. Ці два показники, які зазвичай використовують рекламні аґент-ства, щоб оцінити кількість людей, які потрапили у сферу дії реклами, були дуже високі. Без сумніву, меседж пролунав голосно. Однак проблема була в тому, що не все було зрозуміло. Це все було ЩО і ЯК — але не було ЧОМУ. Навіть при тому, що люди дізналися про новий продукт, ніхто не знав, у що вірить Big Company Incorporated. Добра новина в тому, що не все втрачено — продукти продаватимуться, доки лунає реклама, і товари, що продаються у рамках рекламної компанії, залишаються конкурентоздатними. Це ефективна стратегія, але дорогий спосіб заробляти гроші.

Що, якби Мартін Лютер Кінґ виклав усебічний, на дванадцять пунктів, план, як вибороти громадянські права в Америці,— досконаліший за будь-які інші коли-небудь запропоновані плани боротьби за громадянські права? На тлі інших промовців, що виступали в Меморіалі того літнього дня 1963 року, його меседж пролунав би голосно. Мікрофони, так само як і реклама та PR,— прекрасний інструмент для того, щоб це повідомлення почули. Як і рекламу компанії Big Company Incorporated, таке повідомлення Кінґа почули б тисячі людей. Але ідея, у яку він вирів, не була б донесена.

Високих показників масовості авдиторії досягти доволі легко. Усе, що потрібно,— це гроші або якісь особливі прийоми. За допомогою грошей можна зробити так, щоб реклама влучала прямо в лоб. А завдяки нестандартним підходам при проведенні рекламної кампанії про вас розповідатимуть у новинах. Але ні одне, ні інше не забезпечує лояльності покупців. Багато хто з тих, що читають ці рядки, можливо, пригадують, що був час, коли Опра Вінфрі роздавала безкоштовно автомобілі всім, хто в її студії грав роль авдиторії. Це було кілька років тому, у 2004-му, але люди досі пригадують цей хід. Проте скільки людей можуть пригадати модель автомобіля, який вона роздавала? У цьому і є проблема. Це був Pontiac, який надав автомобілі загальною вартістю 7 мільйонів доларів — 276 нових моделей G6, якщо бути точним. Pontiac зрозумів, що завдяки такому трюку можна прорекламувати свій новий автомобіль. І хоча цей трюк дуже добре спрацював, щоб підтвердити щедру натуру Опри — те, що й так усім відомо,— та мало хто пам’ятає, що частиною цього дійства був Pontiac. Ба більше: цей трюк у жоден спосіб не сприяв тому, щоб іще раз нагадати про якусь мету, справу чи ідею, яку представляє Pontiac. Ми не мали жодного уявлення про те, яким було ЧОМУ компанії Pontiac до цього рекламного трюку, тож годі очікувати від такого піар-ходу чогось більшого, аніж просто привернення уваги. Без ЧОМУ такий піар інших результатів не матиме.

Для того, щоб меседж мав реальний відгук, щоб він упливав на поведінку та зароджував у серцях покупців лояльність до компанії, необхідно, щоб він був не лише піар-ходом. Він має озвучувати якусь вищу мету, справу чи ідею, з якою могли б себе пов’язати люди із подібними цінностями. Лише у такому випадку меседж може спричинити успіх на масовому ринку, який триватиме доволі довго. Для того, щоб якась «фішка» могла достукатися до лівої частини кривої закону дифузії, потрібне чітке ЧОМУ виконання цієї «фішки», окрім бажання створити галасу пресі.

Хоча без такої чіткості ЧОМУ і можуть бути короткострокові вигоди, галас у пресі — це лише збільшення обсягу. Або, говорячи мовою бізнесу, загальне тло. І при цьому компанії дивуються, чому диференціація сьогодні — таке складне завдання. Чи чули ви, щоб бодай одна з них досягла значної масовості?

І навпаки: який був би вплив промови доктора Кінґа, якби в нього не було мікрофона і гучномовців? Його бачення стало б менш чітким?

Його слова були б менш натхненними? Він знав, у що вірить, і говорив про це пристрасно й харизматично. Однак ці слова могли б надихнути лише незначну кількість людей у перших рядах велелюдного мітингу. Лідер, який пропонує якусь справу, — чи то особа, чи організація, — повинен мати мегафон, через який транслює свій меседж. І такий мегафон має забезпечувати чистий і гучний звук. Ясність мети, справи чи ідеї важлива,— однак так само важливо, щоб люди почули вас. Для того, щоб ЧОМУ було потужним і рухало людьми, воно має бути не лише чітким, а й посиленим, щоб охопити достатню кількість людей, бо лише так можна переломити ситуацію.

Не випадково тривимірне Золоте Коло має форму конуса. На практиці це мегафон. Організація насправді стає рупором, через який людина з чіткою метою, справою чи ідеєю може спілкуватися із зовнішнім світом. Але для того, щоб мегафон працював, спершу слід забезпечити чіткість. Якщо меседж нечіткий, то що ви посилюватимете?

ГОВОРІТЬ, ЛИШЕ ЯКЩО ВІРИТЕ

Доктор Кінґ скористався мегафоном, щоб згуртувати величезну кількість людей у справі боротьби за соціальну справедливість. Брати Райти скористалися своїм мегафоном, щоб згуртувати місцеву громаду, яка допомогла їм створити технологію, що змінила світ. Тисячі людей слухали промову Джона Кеннеді й згуртувалися для того, щоб забезпечити висадку людини на Місяці менш ніж за десять років. Здатність запалювати та надихати людей долучитися до чогось більшого, ніж вони самі, властива не лише лідерам суспільної сфери. Будь-яка організація здатна збудувати мегафон, який може спричинити величезний уплив. Насправді це — один із визначальних чинників, який робить організацію великою. Великі організації не просто отримують прибуток, вони ведуть людей і змінюють напрямок розвитку галузей, а іноді й наше життя.

Якщо є чітке відчуття ЧОМУ, то виникають очікування. Якщо ми не знаємо ЧОМУ організації, то й не знаємо, чого від неї чекати, а отже, сподіваємося на мінімум — ціна, якість, обслуговування, технічні характеристики — звичайні речі, яких чекають від товарів масового попиту. Але коли у нас є чітке відчуття ЧОМУ, ми очікуємо більшого. Тим, хто не звик відповідати високому стандарту, я не раджу визначати ваше ЧОМУ чи утримувати у рівновазі ваше Золоте Коло. Високі стандарти важко підтримувати. Для цього потрібно постійно й наполегливо нагадувати всім, ЧОМУ ваша організація існує. Потрібно, щоб кожен у вашій організації відповідав тому, ЧОМУ ви робите саме те, що робите,— вашим цінностям та керівним принципам. А для того, щоб забезпечити повну відповідність усього, що ви говорите й робите, вашому ЧОМУ, потрібні час і зусилля. Але на тих, хто готовий докладати зусиль до цього, чекають неабиякі переваги.

Ричард Бренсон спершу перетворив компанію Virgin Records на багатомільярдний бренд роздрібного продажу музичних записів. Потім він заснував успішну звукозаписувальну компанію. Пізніше — авіакомпанію, яку сьогодні вважають однією з найкращих у світі. Відтак запустив лінію газо-ваних напоїв, компанію, яка здійснює планування весільних свят, страхову компанію та компанію з обслуговування мобільних телефонів. І це ще не все.

Так само і компанія Apple продає нам комп’ютери, мобільні телефони, DVR та тр3-плеєри — і знову й знову підтверджує свою здатність до інновацій. Здатність деяких компаній не просто досягти успіху, а повторювати цей успіх пояснюється армією їхніх прихильників, величезною кількістю людей, які вболівають за них. У світі бізнесу кажуть, що Apple — це бренд стилю життя. Вони недооцінюють потужності Apple. Gucci — бренд стилю життя, а Apple змінює напрямок розвитку галузей. За будь-яким означенням ці кілька компаній функціонують не так, як корпоративні підприємства. Вони існують як суспільні рухи.

ПОВТОРЮЮЧИ ВЕЛИЧНІ ДОСЯГНЕННЯ

Ім'я Рона Брудера не стало загальним, однак він — великий лідер. У 1985 році він разом із двома доньками стояв на пішохідному переході, чекаючи, поки перемкнеться світло, щоб вони могли перейти дорогу. «Прекрасна можливість,— подумав він — дати дівчаткам важливий життєвий урок». Він показав на червоний сигнал «стійте», щоб блимав навпроти них, і запитав, що, на їхню думку, він означає. «Він означає, що ми повинні стояти тут»,— відповіли вони. «Ви впевнені? — поставив він риторичне запитання. — А як ви знаєте, що цей сигнал не наказує нам бігти?»

Із м’якими манерами, завжди вдягнений у добре підігнаний ко-стюм-трійку, Брудер виглядає так, як, певно, мав би виглядати консервативно налаштований виконавчий директор. Але не думайте, що можете виснувати про суть, виходячи лише з того, що бачите. Брудер — не що інше, як стереотип. Хоча іноді він і потрапляв у пастку успіху, та успіх не є його мотивацією до дії. Успіх завжди був ненавмисним побічним продуктом його праці. Брудера спрямовує чітке відчуття ЧОМУ. Він бачить світ, у якому люди приймають те життя, яким вони живуть, і роблять те, що не дуже прагнуть, але мусять робити,— а все тому, що ніхто ніколи не показував їм альтернативи. Саме це він пояснював своїм дочкам того дня на пішохідному переході — завжди на одну й ту ж річ можна поглянути під іншим кутом зору, і цю іншу перспективу слід взяти до уваги. Те, що Брудер завжди починає з ЧОМУ, дало йому змогу досягти значних особистих висот. Але, що важливіше, саме його здатність ділитися своїм ЧОМУ через речі, які він робить, надихає тих, хто навколо нього, робити щось велике для самих себе.

Як і в більшості з нас, те, чим займається Брудер, визначається випадком. Проте ЧОМУ він робить те, що він робить, не змінювалося ніколи. Усе, що зробив Брудер, починається з його ЧОМУ, його основоположної віри: якщо ти можеш просто показати комусь, що альтернативний шлях можливий, це може відкрити шлях, яким підуть. І хоча сьогодні його робота полягає в тому, що він відкриває для світу альтернативні шляхи, Брудер не завжди цим займався,! нині він прагне забезпечити мир у всьому світі. Подібно до багатьох лідерів, що надихають, він змінив напрямок розвитку галузі. Причому Рон Брудер зробив це не раз. Він зміг повторити свій успіх і змінити напрямок розвитку кількох галузей.

Виконавчий директор великого конґломерату харчових продуктів, який займався продажем овочів, консервів та м'яса, вирішив купити аґентство подорожей для свого небожа. Він попросив Брудера, який на той час був фінансовим директором компанії, оцінити фінансові показники діяльності цього аґентства, перш ніж він його придбає. Бачачи можливості, яких інші не бачать, Брудер вирішив працювати у цьому невеличкому аґентстві на чверть окладу. Тут він побачив, як працюють усі такі аґентства, і обрав альтернативний курс. Аґентство Greenwell стало першим на східному побережжі Америки, яке почало активно використовувати нові технології та повністю комп'ютеризувало свою діяльність. Вони стали не лише однією з найуспішніших компаній у реґіоні, але — за рік — їхня модель бізнесу стала стандартом для цілої галузі. Брудер зробив це ще раз.

Сем Розенґартен, колишній клієнт Брудера, був задіяний у якомусь брудному бізнесі | вугілля, нафта чи газ, себто одна з тих галузей, які лишають після себе так звані «коричневі родовища» | землю, забруднену їхньою діяльністю. З цими коричневими родовищами мало що можна зробити. Рівень забрудненості цих територій такий високий, що будь-яка діяльність там була неможлива. А кошти на очищення годі роздобути, бо вартість активів компанії була замала, щоб отримати страхову ґарантію для позики. Однак Брудер бачить складнощі не так, як їх бачать інші. У більшості випадків коричневих родовищ уникають тому, що бачать лише витрати, пов'язані з їх очищенням. Натомість Брудер зосередив увагу на фактичному очищенні. Завдяки такому альтернативному підходу знайшлося ідеальне рішення.

Брудер уже почав створювати свою будівельну компанію Brookhill і маючи вісімнадцять працівників, доволі непоганих. Знаючи, що йому потрібно, щоб скористатися можливістю, він звернувся до компанії Dames & Moore | однієї з найбільших у світі з екологічного інжиніринґу — і поділився з ними своєю новою ідеєю. Їм ця ідея сподобалася, і для її реалізації було створено партнерство. Зусиллями інжиніринґової компанії, у якій працювало18 тисяч людей, ризик був мінімізований, і страхові компанії з радістю пропонували прийнятне страхування. За наявності прийнятного страхування банк Credit Suisse First Boston запропонував фінансування, яке дало компанії Brookhill можливість купити, очистити, відновити та продати екологічно очищені від забруднення об’єкти на суму майже 200 мільйонів доларів. Компанія Brookhill (за назвою містечка, з якого походить Брудер — як він пояснив, «щоб вийти з Брукхіла, треба довго йти вгору») стала піонером у галузі відновлення коричневих родовищ. Ця галузь процвітає і нині. ЧОМУ Брудера проклало шлях не лише для бізнесу, а й для очищення довкілля.

Несуттєво, ЩО робить Рон Брудер. Галузі, у яких він працює, і виклики, з якими він стикається, мають випадковий характер. Але що ніколи не змінюється, то це ЧОМУ він це робить. Брудер знає, що якою б привабливою не видавалася на папері, яким би розумним він не був і як би не вражав його послужний список, та він ніколи не зможе досягти чогось, якщо інші люди йому не допомагатимуть. Він знає, що успіх — це командний спорт. У нього дивовижна здатність приваблювати людей, які вірять у те, у що вірить він сам. Талановиті люди приходять до нього з єдиним запитанням: «Як я можу допомогти?» Відкинувши усталене бачення і революціонізувавши кілька галузей, Брудер зараз звернув увагу на ще складніше завдання: мир в усьому світі. Він заснував Фонд «Освіта для безробітних» — мегафон, який допоможе йому впоратися з цим завданням.

Фонд «Освіта для безробітних» робить значний внесок у те, щоб допомогти юнакам і дівчатам на Близькому Сході радикально змінити напрямок свого життя і, звісно, напрямок розвитку самого реґіону. Точнісінько так само, як він пояснював своїм дочкам на пішохідному переході, що завжди є альтернативний шлях, тепер Брудер дивиться на проблеми на Близькому Сході під іншим кутом зору. І так само, як і всі його попередні успішні проекти, фонд «Освіта для безробітних» сприятиме розвитку бізнесу і зробить багато інших добрих справ. Брудер не керує компаніями, він є лідером руху.

УСІ РУХИ Є ОСОБИСТІСНИМИ

Це почалося 11 вересня 2001 року. Як і для багатьох з нас, після здійснених терористами атак Брудер звернув свій погляд на Близький Схід, щоб зрозуміти, чому таке могло статися. Бо якщо це сталося раз, то може статися ще і ще — і заради життя своїх дочок він хотів знайти спосіб, як запобігти цьому.

І він зробив дивовижне відкриття, яке дозволило не лише захистити його власних дочок, а й запобігти тероризму у Сполучених Штатах. Він усвідомив, що у США переважна більшість молодих людей прокидається вранці з відчуттям того, що у майбутньому для них відкриваються можливості. Незалежно від економічного статусу, більшість юнаків та дівчат, які виросли у Сполучених Штатах, мають внутрішнє відчуття оптимізму щодо того, що вони можуть досягти чогось, якщо дуже хочуть цього,— втілити американську мрію. Хлопець, який виріс у секторі Ґаза, або дівчина, яка живе в Ємені, не прокидається щодня з тим самим відчуттям. Навіть якщо в них і є яке прагнення — вони не мають того оптимізму. Було б надто легко просто вказати на культурну відмінність. Це не все пояснює. Справжня причина полягає в очевидній відсутності інституцій, які б давали молодим людям у цьому реґіоні відчуття оптимізму щодо їхнього майбутнього. Наприклад, у Йорданії закінчення коледжу може дати певний соціальний статус, але не обов’язково готує молодих людей до того, що їх чекає попереду. Система освіти у таких випадках є провідником системного культурного песимізму.

Брудер зрозумів, що проблеми тероризму, з якими ми стикаємося на Заході, мало пов’язані з тим, що юнаки й дівчата на Близькому Сході думають про Америку, а більше — з тим, що вони думають про себе та власне майбутнє. Через свій фонд «Освіта для безробітних» Брудер запроваджує на території усього Близького Сходу програми навчання молодих людей умінням та навичкам, які допоможуть їм відчути, що вони мають можливості в житті. Відчути, що вони можуть керувати власною долею. За допомогою фонду Брудер поширює своє ЧОМУ на глобальному рівні — він прагне навчити людей, що завжди є альтернатива тому шляху, який, на їхню думку, їм випав.

Фонд «Освіта для безробітних» не є американським благодійним фондом, який прагне творити добро у далеких країнах. Це — глобальний рух.

Усі його програми здійснюються незалежно одна від одної, причому місцеві мешканці становлять більшість у керівних радах таких програм. Місцеві лідери несуть особисту відповідальність за те, щоб юнаки й дівчата отримали це відчуття відкритих можливостей у житті, передаючи їм професійні навички, знання та — що найважливіше — впевненість у собі, яка допоможе їм обрати альтернативний шлях свого майбутнього. Майяда Абу-Джабер очолює цей рух в Йорданії. Мохаммад Наджа поширює цю справу в секторі Ґаза та на Західному березі річки Йордан. А Маен Алер’яні своєю діяльністю доводить, що ця справа може змінити культуру навіть у Ємені.

У Ємені навчання дітей триває дев’ять років. Це один із найнижчих показників у світі. У Сполучених Штатах навчання може тривати шістнадцять років. Алер’яні, натхнений Брудером, бачить дивовижну можливість для юнаків та дівчат змінити свій погляд на життя та краще керувати власним майбутнім. Він вирішив знайти кошти, щоб розпочати діяльність свого фонду у місті Санаа, столиці Ємену, і лише за тиждень йому вдалося зібрати 50 тисяч доларів. Швидкість, з якою він зміг зібрати цю суму, неабияка навіть за нашими філантропічними стандартами. Але це відбулося у Ємені, де немає культури філантропії,— тож його досягнення справді неабияке. Крім того, Ємен — одна з найбідніших країн у реґіоні. Але коли ви кажете людям, ЧОМУ ви робите те, що робите, відбуваються дивовижні речі.

В усьому реґіоні всі, хто бере участь у діяльності фонду, вірять у те, що вони можуть допомогти навчити своїх братиків і сестричок, синів і дочок

навичкам та вмінням, які допоможуть їм змінити шлях, який, на їхню думку, їм випав. Вони працюють задля того, щоб допомогти молоді в реґіоні повірити у те, що вони мають світле, повне можливостей майбутнє. І вони роблять це не для Брудера, а для себе. Саме в цьому причина того, що фонд «Освіта для безробітних» змінить світ. Місце Брудера — на верхівці мегафона, у точці ЧОМУ, його роль — надихати, починати рух. Але поширювати рух та здійснювати справжні зміни — це справа тих, хто вірить у це ЧОМУ. До цього руху може долучитися будь-хто, незалежно від місця проживання, роду занять або національності. Людей об’єднує відчуття спільної справи. Якщо ви вірите, що є альтернативний шлях, і єдине, що потрібно зробити,— вказати на цей шлях, тоді зайдіть на веб-сторінку efefoundation.org та приєднайтеся до цього руху. Щоб змінити світ, потрібна підтримка всіх, хто вірить у це.

9. Знати чому. Знати як. Що далі?

Вони заходили один за одним, не кажучи ані слова, не зустрічаючись ні з ким очима. Усі здавалися однаковими. Поголені голови, сірий, подертий одяг, запилені черевики. Один за одним вони заходили у велике, схоже на печеру приміщення, щось на кшталт ангару з фантастичного фільму. Єдиним кольором був сірий. Усе було в пилюці й диму, так що не лише стіни, а й повітря здавалося сірим.

Сотні, може, тисячі таких дроноподібних людей сіли на акуратно виставлені лавки. Ряд за рядом, ряд за рядом. Море сірої маси. Усі дивилися на екран, що займав цілу стіну цього приміщення. Там велетенська голова щось виголошувала. Цей очевидний лідер цитував догми і пропагандистські заклики, гордо заявляючи, що вони під повним контролем. Вони досягли досконалості. Серед них немає шкідливих елементів. Чи принаймні так вони вважають.

По одному з тунелів, що вів до цього величезного ангару, біжить білява жінка. На ній короткі червоні шорти та прозора біла футболка. І вона сама, і її вбрання на цьому сірому фоні сприймається як яскравий сонячний промінь. Переслідувана охоронцями, вона увірвалася в ангар, тримаючи в руках кувалду. Усе це могло погано закінчитися...

22 січня 1984 року компанія Apple почала продаж свого комп’ютера Macintosh, супроводжуючи його тепер широко відомою рекламою, у якій використано цю сцену з твору Оруела — сцену повного контролю населення у тоталітарному суспільстві, що супроводжувалася обіцянкою «1984 рік не стане 1984». Однак ця реклама була чимось набагато більшим, аніж просто рекламою. У ній не йшлося про технічні характеристики або вигоди нового продукту. Не йшлося про «абсолютно іншу ціннісну пропозицію».

Це був маніфест. Поетична ода ЧОМУ компанії Apple — відеоверсія індивідуального протесту проти статус кво. Це було розпалювання революції. І хоча їхні продукти змінилися, і змінилася мода, ця реклама доречна сьогодні так само, як вона була доречна двадцять п’ять років тому, коли її запустили вперше. Адже ЧОМУ ніколи не змінюється. Те, ЩО ви робите, з часом може змінитися, але ЧОМУ ви це робите — ніколи.

Реклама — лише одне з усього, що було зроблено і сказано за ці роки, щоб показати світові те, у що вони вірять. Усі рекламні чи інформаційні матеріали, що виходять з компанії Apple, їхні продукти, їхнє партнерство, їхня упаковка, дизайн демонстраційних столів, на яких представлені продукти компанії, це — ЩО на підтвердження ЧОМУ Apple, доказ того, що вони кидають виклик статус-кво, прагнучи наділити кожну людину вірою в себе. Чи помічали ви коли-небудь, що їхня реклама ніколи не демонструє групи людей, які насолоджуються їхніми продуктами? Завжди лише конкретні особи. В їхній рекламі «Думай інакше» були зображені люди, які думають інакше, і ніколи — групи. Завжди особистості. Коли Apple каже нам «Думай інакше», вони не просто зображають себе. У рекламі використано картини Пабло Пікассо, Марти Ґрехем, Джима Генсона, Альфреда Гічкока — назвемо лише кількох — зі слоґаном «Думай інакше» у верхньому правому кутку сторінки. Компанія Apple не втілює бунтарський дух лише тому, що вони асоціюють себе з відомими бунтарями. Вони обрали відомих бунтарів, бо ті є втіленням цього бунтарського духу. ЧОМУ компанії з’явилося до появи креативного рішення в рекламі. У жодній рекламі не показано групу людей. І це не випадково. Адже Apple існує для того, щоб зміцнювати дух особистості — саме у цьому полягає її ЧОМУ. Компанія Apple знає своє ЧОМУ — і ми теж. Погоджуємося ми з ним чи ні,— проте знаємо, у що вони вірять, адже вони нам про це розповіли.

ГОВОРІТЬ ЧІТКО — І ВАС ЧІТКО ЗРОЗУМІЮТЬ

У тривимірному варіанті Золотого Кола організація представлена у вигляді конусу. Така організована система перебуває в іншій системі — у системі ринку.

Ринок — це всі споживачі та потенційні клієнти, усі ЗМІ, акціонери, конкуренція, постачальники та кошти. Ця система є неієрархічною, хаотичною та неорганізованою. Єдине місце дотику організованої системи з неорганізованою — через основу організованої системи, на рівні її ЧОМУ. Усе, що говорить і робить організація, є каналом передачі зовнішньому світові бачення, притаманного її лідерові. Усі продукти та послуги, які компанія продає, маркетинґова та рекламна діяльність, усі контакти із зовнішнім світом є такими каналами. Пам’ятаймо, що люди не купують те, ЩО ви робите,— вони купують те, ЧОМУ ви це робите. І якщо все, що відбувається на рівні ЧОМУ, не є чітким відображенням мети існування компанії, її ЧОМУ, то натхнення в серцях покупців навряд чи з’явиться.

Коли компанія невелика, це — не питання, бо засновник має багато прямих контактів із зовнішнім світом. Довірених людей, що належать до типу ЯК, може бракувати, і засновник ухвалює більшість важливих рішень сам. Зустрічається з клієнтами, продає продукт і бере на роботу більшість, якщо не всіх працівників. Однак зі зростанням компанії в ній з’являються нові системи й процеси, приходять нові люди. Справа, яку втілював засновник, поступово набуває форми структурованої організації — і формується конус. Зі збільшенням конусу роль лідера змінюється. Він більше не є найгуч-нішою частиною мегафону; він стає джерелом меседжу, який передається через мегафон.

Коли компанія невелика, все обертається навколо особистості засновника. Ніхто не сперечається щодо того, що особистість засновника — це особистість компанії. Чому ж ми тоді думаємо, що щось змінилося лише тому, що компанія успішна? Яка різниця між Стівом Джобсом — людиною та Apple — компанією? Ніякої. У чому різниця між особистістю сера Ричарда Бренсона та особистістю компанії Virgin? Ніякої. У міру того, як зростає компанія, завдання виконавчого директора полягає в тому, щоб персоніфікувати ЧОМУ. Говорити про нього. Виявляти його. Проповідувати його. Бути символом того, у що вірить компанія. Він утілює намір, і ЩО компанія говорить або робить — це його голос. Пригадаймо Мартіна Лютера Кінґа та його соціальний рух: робота лідера більше не полягає в тому, щоб самому виконувати всю роботу, робота лідера — надихати.

У міру того, як зростає компанія, лідер стає фізично віддаленим — усе більше й більше — від того, ЩО робить компанія, і навіть ще далі від зовнішнього ринку. Я полюбляю запитувати виконавчих директорів про те, що для них є пріоритетом. І, залежно від розміру компаній та їхньої структури, як правило, отримую одну з двох відповідей: клієнти або акціонери. На жаль, мало тепер знайдеться виконавчих директорів компаній більш-менш значного розміру, які мають щоденні контакти з клієнтами. І клієнти, й акціонери — обидві ці категорії існують поза організацією у хаотичному світі ринку. Робота виконавчого директора, завдання лідера — і це чітко видно на моделі конусу — не в тому, щоб спрямовувати зусилля на зовнішній ринок, він має зосереджувати увагу на тому рівні, який лежить безпосередньо під ним,— на рівні ЯК. Лідер повинен забезпечити наявність у команді людей, які вірять у те, у що вірить він, і знають, ЯК збудувати організацію. Люди типу ЯК мають чітко розуміти ЧОМУ і щодня приходити на роботу для того, щоб створювати системи та наймати людей, які зрештою відповідатимуть за втілення цього ЧОМУ в життя. Загалом працівники відповідають за те, щоб постійно демонструвати ЧОМУ компанії зовнішньому світові в усьому, що їхня компанія говорить чи робить. Складність у тому, щоб це було чітко зрозуміло.

Пригадаймо біологію Золотого Кола. ЧОМУ існує у тій частині мозку, яка контролює почуття і процес ухвалення рішень, а не мову. ЩО існує у тій частині мозку, яка контролює раціональну думку і мову. Якщо зіставити біологію мозку і тривимірний варіант Золотого Кола, можна виявити глибинну внутрішню аналогію.

Лідер, що перебуває на вершині організації,— це натхнення, символ того, що ми робимо. Він є відображенням емоційного лімбічного мозку. Те, ЩО компанія говорить і робить, відображає раціональну думку і мову нео-кортексу. Як людям важко висловлювати свої почуття, наприклад, пояснити, чому ви любите свою дружину або чоловіка,— так само важко організації пояснити її ЧОМУ. Частина мозку, яка контролює почуття, і частина, яка контролює мову,— різні. Зважаючи на те, що конус — це лише тривимірна модель Золотого Кола, яке глибоко вкорінене в біологічних процесах ухвалення людиною рішень,— то, за цією логікою, організація будь-якого розміру намагатиметься чітко формулювати своє ЧОМУ. Якщо перекласти мовою бізнесу, це означає, що передати вашу пропозицію щодо іншої цінності ваших товарів або послуг насправді дуже важко.

Або, кажучи прямо, всі ті труднощі, з якими стикається так багато компаній, прагнучи донести до зовнішнього світу справжню або відміну від інших цінність свої товарів або послуг,— не є проблемою бізнесу, це біологічна проблема. Так само й людина, коли їй важко висловити свої емоції, вдається до метафор, уяви чи аналогій, щоб передати те, що вона відчуває. За відсутності належної мови, яка давала б нам змогу висловити глибокі емоції, свою мету чи ідею, ми розповідаємо історії. Користуємося символами. Створюємо щось матеріальне для тих, хто вірить у те саме, у що віримо ми, щоб показати на цю річ і сказати: «Ось чому я відчуваю натхнення». Якщо це зроблено правильно, то маркетинґ, брендинґ і продукти та послуги стають саме такими речами; це і спосіб, у який організації здійснюють зв’язок із зовнішнім світом. Говоріть чітко — і вас чітко зрозуміють.

10. Комунікація означав не говорити, а слухати

Мартін Лютер Кінґ, людина, яка стане символом усього руху за громадянські права, вирішив виступити зі своєю тепер широко відомою промовою, стоячи біля іншого символу — Меморіалу Лінкольна. Так само, як і Кінґ, Лінкольн є символом американської цінності — свободи для всіх. Великі суспільства розуміють важливість символів як способу зміцнення своїх цінностей, відображення ідей, у які вони вірять. Диктатори також дуже добре розуміють важливість символів. Але в їхньому випадку це, як правило, символи їх самих, а не якоїсь вищої ідеї. Символи допомагають нам матеріалізувати те, що є нематеріальним. І єдина причина, чому символи мають значення,— бо ми наповнюємо їх значенням. Це значення живе в наших головах, а не в самому предметі. Лише коли мета, справа чи ідея чітка, символ може набути великої сили.

Наприклад, прапор — це символ цінностей і віри нашого народу. І за прапором ми йдемо у бій. Ось свідчення великої сили цього символу. Ви коли-небудь звертали увагу на нашивку у вигляді американського прапора на правому рукаві солдатської форми? Прапор там у дзеркальному відображенні. І це не помилка, це зроблено навмисно. Саме таким бачать перед собою прапор бійці, які йдуть у наступ. Якщо розмістити прапор на нашивці на правому рукаві «лицем» — це підсвідомо сприйматиметься як відступ із поля бою. Наш прапор наповнений таким змістом, що були навіть спроби ухвалити закони, які забороняють його профанацію. Ці патріоти хочуть захистити шматок тканини, з якої зроблено прапор. Запропоновані ними закони не мають нічого спільного із завданням шкоди об’єктам власності. Їхня мета — захистити те, що прапор символізує: ЧОМУ. Підготовлені ними законопроекти намагаються захистити нематеріальну сукупність цінностей та ідей, захищаючи символ цих цінностей та ідей. І хоча Верховний Суд заблокував ці законопроекти, вони спричинили емоційні дискусії, у яких наше прагнення свободи висловлювання суперечило нашому прагненню захистити символ цієї свободи.

Рональд Рейґан — великий комунікатор — дуже добре знав, якими потужними є символи. У 1982 році він — перший із президентів США — запросив «героя» посидіти на балконі залу засідань Палати представників під час доповіді Конґресу про стан справ у країні, поклавши початок традиції, яка відтоді повторюється щороку. Рейґан був оптимістом і знав, як важливо символізувати цінності Америки, а не просто говорити про них. Його гостем, що сидів поруч із Першою леді, був Ленні Скутнік, державний службовець, який за кілька днів до того пірнув у льодяний Потомак, щоб урятувати жінку після аварії літака компанії Air Florida. Рейґан хотів донести, що слова порожні, а конкретні дії та цінності мають глибокий зміст. Розповівши історію Скутніка, він додав: «Нехай ніхто не каже, що найкращі дні Америки минули, що дух Америки вже не той. Ми надто часто бачимо прояв цього духу в нашому житті, щоб більше не вірити в нього». Скутнік став символом відваги — і символом зробив його президент Рейґан.

У більшості компаній є логотипи, однак лише деяким із них вдалося перетворити ці логотипи на значущі символи. Оскільки більшість компаній погано передає ідею, у яку вони вірять, тож і більшість логотипів позбавлена всякого значення. У кращому випадку вони є зображеннями, які дозволяють ідентифікувати компанію та її продукцію. Символ не може мати жодного глибокого значення, якщо нам невідомо, ЧОМУ він існує (йдеться про дещо більше, ніж просто для того, щоб ідентифікувати компанію). Без чіткого ЧОМУ логотип — це просто логотип. Якщо сказати, що логотип означає якість, сервіс, інновацію тощо, то це лише зміцнює його статус просто логотипу. Ці якості характеризують компанію, а не власне справу. Пригадайте диктаторів. Вони прекрасно розуміють силу символів,— єдине, що ті символи нерідко означають їх самих. Чимало компаній діє так само, як диктатори — символи говорять про них самих та про те, чого вони прагнуть. Вони кажуть нам, що робити, кажуть, що нам потрібно, мовляв, вони мають відповіді на певні запитання,— однак не надихають нас і не формують нашу лояльність. Якщо провести аналогію ще далі, то варто зазначити, що диктатори утримують владу завдяки страху, винагородам та іншим маніпуляціям, які вони можуть вигадати. Люди йдуть за диктаторами не тому, що хочуть цього, а тому, що змушені. Для того, щоб люди йшли за компаніями як за великими лідерами, а не як за диктаторами, усі символи компаній, зокрема й логотипи, мають означати щось таке, у що всі ми можемо вірити. Щось таке, що всі ми можемо підтримувати. Для цього потрібна чіткість, дисципліна та послідовність.

Для того, щоб логотип став символом, у людей має виникнути бажання використовувати цей логотип як символ, який промовляє дещо про них самих. Найочевиднішим прикладом є відомі бренди одягу. Ними користуються, щоб продемонструвати статус. Однак багато з них не символізують нічого визначного. Наведу вдаліший приклад: Harley-Davidson.

Є люди, які наносять на тіло татуювання Harley-Davidson. Це божевілля. Вони наносять на свою шкіру корпоративний логотип! У декого з них навіть немає мотоциклу! Навіщо нормальній людині на тілі корпоративний логотип? Причина проста. Після того, як упродовж багатьох років компанія Harley вкрай чітко формулювала, у що вона вірить, і чітко дотримувалася певної сукупності цінностей та керівних принципів, властиво, після того, як протягом багатьох років вони були скрупульозно послідовними в усьому, що кажуть і роблять, їхній логотип став символом. Тепер він не просто означає компанію та її продукцію; він означає ідею.

Насправді більшість людей із татуюваннями логотипу Harley-Davidson не має уявлення про те, скільки коштують акції компанії на біржі. Вони нічого не знають про зміни в керівництві компанії, що сталися минулого тижня. Цей символ більше не означає власне компанію Harley-Davidson. Він утілює всю сукупність цінностей — їхніх власних. Цей символ більше не відображає компанію — він відображає їх. Ренді Фоулер, колишній морський піхотинець США, а тепер генеральний директор дилерської мережі Harley-Davidson у Каліфорнії, з гордістю носить величезне тату Harley на лівій руці. «Це символ того, хто я є,— каже він. — Перш за все, я — американець». Тепер клієнт і компанія — це одне й те ж. Тим, хто поділяє цінності Harley-Davidson, їхнє ЧОМУ, легше сформулювати і висловити смисл власного життя за допомогою символу компанії.

Завдяки чіткості, дисципліні та послідовності компанії Harley-Davidson, більшість людей знає, що означає цей символ, навіть якщо людина сама не належить до цього кола. Саме тому, коли хтось заходить у бар із великим тату Harley на руці, ми трохи відступаємо даємо йому дорогу. Насправді цей символ став таким значущим, що 12 відсотків своїх доходів компанія Harley-Davidson отримує від торгівлі атрибутикою. Цей факт вельми промовистий.

Однак символами можуть були не лише логотипи. Символи — це будь-які матеріальні вияви чіткої сукупності цінностей та ідей. Для Іраку символом нового життя був забруднений чорнилом палець. Лондонський двоповерховий автобус або ковбойський капелюх є символами національних культур. Однак із національними символами все просто, оскільки більшість народів має чітке відчуття культури, яке передається і посилюється протягом багатьох поколінь. Не сама компанія чи організація вирішує, що означає її символ,— це вирішує ота група людей, яка перебуває поза мегафоном, у хаотичному ринку. Якщо, виходячи з того, що вони бачать і чують, люди поза компанією можуть чітко й послідовно сказати, у що вірить організація, тоді — і лише тоді — символ, можливо, починає набувати значення. Це — найправдивіший тест ефективності створеного мегафону, коли чіткість мети може пройти крізь усі фільтри в організації та втілитися у всьому, що продукує ця організація.

Повернімося до реклами «1984» компанії Apple, про яку йшлося на початку розділу 9. Питання до тих, хто її бачив: дивлячись цю рекламу, ви думали про компанію Apple та її продукцію, чи вам просто сподобалося саме відчуття? Чи рядок «Думай інакше» — це звернення до вас?

Якщо ви користуєтеся комп’ютером Mac, то вам, очевидно, сподобалася ця реклама; у вас навіть, можливо, мурашки по шкірі поповзли, коли ви дивилися її — стовідсоткове підтвердження того, що це ЧОМУ має відношення до вас на вісцеральному чи лібмічному рівні. Насправді ця реклама посилила ваше бажання купити Mac — уперше або вдесяте. Ця реклама, як і вся рекламна продукція компанії Apple,— одна з тих багатьох речей, які робить чи висловлює Apple, що посилюють те, у що ми віримо. Вона абсолютно в усьому відповідає тій ідеї, яку — і ми це знаємо — втілює компанія. А якщо реклама звертається до вас, а ви не є прихильником Apple? Дивно, але вам все одно подобається ідея «думай інакше». Меседж цієї реклами — один із способів, у який компанія Apple розповідає свою історію. Це — одне із ЩО їхнього ЧОМУ. Це символ. Саме цим пояснюється, чому часом ми кажемо про якусь рекламу: «Вона звертається конкретно до мене». Вона не звертається конкретно до вас, а до мільйонів людей, які її дивляться. Коли ми кажемо щось на кшталт «звертається саме до мене», то насправді маємо на увазі: «незважаючи на всі шуми й перешкоди, я це чую. Я це чую і я слухатиму». Отже меседж, який лунає з мегафону, резонує з вашим внутрішнім відчуттям.

Усе, що виходить із мегафону,— це спосіб для організації висловити те, у що вона вірить. Те, що компанія робить і говорить,— це її засоби висловлювання. Чимало компаній надають непропорційно багато ваги своїй продукції або послугам просто тому, що це те, що приносить гроші. Але за допомогою мегафона можна зробити багато чого так само важливого для донесення бажаної інформації до зовнішнього світу. Хоча за допомогою продуктів можна збільшити обсяги продажів, за допомогою самих лише продуктів неможливо створити лояльність. Насправді компанія може створити лояльність серед людей, які навіть не є її клієнтами. Я схвально говорив про Apple задовго до того, як купив його. І я говорив зневажливо про деякі бренди ПК навіть при тому, що протягом багатьох років купував їхню продукцію.

Чіткість, дисципліна і послідовність Apple — їхнє вміння побудувати мегафон, а не компанію, який лунає ясно і гучно,— ось що дало їм уміння формувати таку лояльність. Їх звинувачують у тому, що рух їхніх послідовників — це щось на кшталт культу. Тих, хто працює в компанії, часто звинувачують у тому, що вони підтримують «культ Стіва». Усі ці випади — або компліменти — є свідченнями того, що люди долучилися до справи компанії та вважають її власною справою. Експерти характеризують продукти і мар-кетинґ Apple як «стиль життя», і це лише підкреслює, що ті, кому подобаються продукти Apple, з їх допомого демонструють власну ідентичність. Ми називаємо це «маркетинґом стилю життя», тому що люди інтеґрували комерційні продукти у стиль власного життя. Компанія Apple з величезною ефективністю збудувала мегафон із ідеально чистим звуком, скористалася законом дифузії та залучила велику кількість людей, щоб вони допомагали поширювати її погляди. Не для компанії, а для самих себе.

Навіть те, як вони проводять акції та яких партнерів підбирають, є матеріальним підтвердженням того, у що вони вірять. У 2003 та 2004 роках Apple проводила рекламну кампанію для iTunes з Pepsi — напоєм, який позиціонує себе як «вибір наступного покоління». А Pepsi, як відомо, головним суперником Coca-Cola, який уособлює статус-кво. Усе, що робить і виголошує Apple, є матеріальним доказом того, у що вони вірять. Я так часто наводжу приклад Apple у цій книжці, бо ця компанія дуже дисциплінована в тому, ЯК вона робить те, що роблять, і дуже послідовна в тому, ЩО робить. Любимо ми їх чи ненавидимо — проте чітко усвідомлюємо їхнє ЧОМУ. Ми знаємо, у що вони вірять.

Більшість із нас не читала книжок про них. Ми особисто не знайомі зі Стівом Джобсом. Не ходили годинами по головному офісу компанії Apple, намагаючись зрозуміти особливості їхньої корпоративної культури. Ясність щодо того, у що вірить Apple, ми отримали лише з одного джерела — це Apple. Люди купують не те, ЩО ви робите, а те, ЧОМУ ви це робите, а Apple каже і робить лише те, у що вірить. Якщо те, ЩО ви робите, не підтверджує того, у що вірите, то ніхто не знатиме, у чому полягає ваше ЧОМУ, і ви будете вимушені конкурувати в ціні, сервісі, якостях, технічних характеристиках та вигодах; це буде звичайний товар широкого вжитку. Apple має чіткий та гучний мегафон і напрочуд добре передає свою історію.

СЕЛЕРНИЙ ТЕСТ

Щоб покращити свої як і що, ми постійно оглядаємося на те, що роблять інші. Буваємо на конференціях, читаємо книжки, розмовляємо з друзями й колегами, щоб отримати від них якусь інформацію чи пораду, а часом і самі даємо поради. Щоб знайти свій шлях, ми хочемо зрозуміти, якою є найкраща практика наших конкурентів. Однак при цьому помилково припускаємо, що те, що працює в одній організації, працюватиме і в іншій. Навіть якщо підприємства належать до однієї галузі, приблизно одного розміру і працюють в однакових ринкових умовах, твердження «якщо це добре для них, то це добре і для нас» просто неправильне.

Я знаю компанію з дивовижною корпоративною культурою. У всіх опитуваннях працівники цієї компанії кажуть, що їм дуже подобається, що в усіх приміщеннях для проведення конференцій стоять столи для настільного тенісу. Чи означає це, що якби ви поставили такі столи в усіх приміщеннях для проведення конференцій у вашій компанії, то культура покращилася б? Звісно, ні. Але це приклад «найкращої практики». Сама ідея щодо мавпу-вання у вашій організації того, ЩО і ЯК робиться у першокласних організаціях, просто хибна. Так само, як в історії з Ferrari та Honda: що добре для однієї компанії, не обов’язково добре для іншої. Простіше кажучи, найкраща практика не завжди найкраща.

Важливо не просто ЩО і ЯК ви робите; ще важливіше, щоб те, ЩО і ЯК ви робите, відповідало вашому ЧОМУ. Лише в такому випадку ваша практика буде найкращою. Немає нічого поганого в тому, щоб дивитись, як працюють інші, та вчитися у них,— складність полягає в тому, щоб знати, яку практику запроваджувати або до якої поради дослухатися. На щастя, є дуже простий тест, за допомогою якого ви можете точно визначити, які саме ЩО і ЯК годяться для вас. Назва цього тесту — метафора. Це Селерний тест. Уявіть собі, що ви прийшли на фуршет, і хтось підходить до вас і каже: «Знаєте, що вам потрібно у вашій організації? M&M’s. Якщо ви не використовуєте у своєму бізнесі M&M’s, то залишаєте свої гроші на столі».

Хтось інший підходить до вас і каже: «Знаєте, що вам потрібно? Рисове молоко. Дані свідчать, що в наші дні всі купують рисове молоко. В цій економічній ситуації вам конче треба продавати рисове молоко».

Ви накладаєте собі на тарілку якусь страву, і тут ще хтось надає вам свою пораду: «Печиво Oreo. Ми заробили мільйони, запровадивши печиво Oreo в нашій організації. Вам теж варто це зробити».

Потім підходить ще хтось і каже: «Селера. Вам потрібно зайнятися селерою».

Отже, ви отримали всі ці прекрасні поради від усіх цих дуже успішних людей. Дехто з них успішніший, ніж ви. Дехто порекомендував те саме іншим людям, і вони досягли великого успіху. А що робитимете ви?

Підете до супермаркету й витратите багато часу, поки бродитимете між стелажами, шукаючи згадані товари. Витратите багато грошей на них. Але немає жодної ґарантії, що ці продукти будуть використані з користю для вас. Ба більше: якщо ви обмежені у коштах і не можете придбати все одразу — що виберете тоді?

Але одне станеться напевне: коли ви стоятимете у черзі в супермаркеті, щоб купити усі ці товари — селеру, рисове молоко, печиво Oreo та M&M’s,— ніхто не зможе зрозуміти вашої ідеї. Те, що ви робите, має слугувати матеріальним підтвердженням вашої ідеї,— а ви купили все, що трапилось під руку.

Але що, якби ви знали своє ЧОМУ до того, як пішли до супермаркету? Що, коли ваше ЧОМУ полягає в тому, щоб робити лише те, що корисне для здоров’я? Ви отримали б ті самі поради від тих само людей, але єдиною відмінністю було б те, що купили б лише рисове молоко і селеру. Це — єдині продукти, які є сенс купувати. Це не означає, що інші поради — погані, просто вони погані для вас. Вони для вас не годяться.

Фільтруючи рішення через своє ЧОМУ, ви витрачаєте менше часу в супермаркеті і менше грошей,— а отже, маєте вищу ефективність. Ви ґарантовано використаєте з користю всі продукти, які купили. І, що найважливіше, коли ви стоятимете в черзі з цими покупками, всі бачитимуть, у що ви вірите. Якщо матимете в руках лише селеру й рисове молоко, то те, що ви дотримуєтеся принципів здорового харчування, буде зрозуміло кожному, хто на вас гляне. «Я бачу, що ви стежите за своїм здоров’ям,— можуть сказати вони вам. — Я теж. У мене до вас запитання...» Вітаю! Ви щойно привернули увагу клієнта, працівника, партнера або ж особу, яка розповідатиме про вас, зробивши правильні висновки. Просто якщо ви забезпечите, щоб те, ЩО ви робите, підтверджувало те, у що вірите, тоді тим, хто поділяє ваші погляди, буде легко вас знайти. Ви успішно передали ідею свого ЧОМУ за допомогою того, ЩО ви робите.

Це — ідеалістична концепція, і в реальному світі такий рівень дисципліни не завжди можливий. Я розумію, що іноді ми змушені приймати короткострокові рішення, щоб оплатити рахунки або отримати якусь короткострокову перевагу. Це добре. Однак селерний тест діє і тут. Якщо вам хочеться шматочок шоколадного торту,— будь ласка. Різниця в тому, що коли ви починаєте з ЧОМУ, то дуже добре знаєте, що шоколадний торт — це короткострокове рішення, яке не відповідає вашим принципам. У вас немає жодних ілюзій. Ви знаєте, що робите це тому, що вам просто зараз хочеться чогось солодкого, тож відтак доведеться попрацювати трохи більше, щоб позбутися цих калорій. Я бачив неймовірно багато компаній, які вважають, що якась можливість відкриє їм шлях до слави, масштаби якої потім треба буде лише коригувати. Вони бачать шоколадний тортик і не можуть утриматися. Якщо починати з ЧОМУ, то це не лише допоможе вам знати, яка порада слушна для вас, але також і які рішення виведуть вас із рівноваги. Ви, звісно ж, можете ухвалювати такі рішення, якщо це потрібно, але не забагато — інакше з часом ніхто не знатимете, яких принципів ви дотримуєтеся.

І ще. Якби я розповів вам про своє ЧОМУ, ви б одразу знали, що ми купуватимемо лише селеру й рисове молоко,— ще до того, як прочитали б про це.

Так я дав би вам фільтр — і ви були б свідомі того, які рішення ухвалювати, ще до того, як я скажу вам про них.

ЦЕ І Є МАСШТАБУВАННЯ

Якщо в організації чітко сформульоване ЧОМУ, кожен у ній може ухвалювати рішення так само чітко й точно, як і її засновник. ЧОМУ забезпечує чіткий фільтр для ухвалення рішення. Будь-які рішення — щодо прийому на роботу, партнерства, стратегії або тактики — мають пройти через Селерний тест. Що більше селери вживаєте, то більше довіри маєте

Марк Рубін є хорошим батьком. Він проводить багато часу зі своїми донечками Люсі й Софі. Одного разу в суботу його дружина Клодін взяла Люсі з собою в гості до друзів, і Марк залишився вдома доглядати за п’ятирічною Софі. Відчуваючи, що втомився, Марк хотів хоча б трохи полежати на дивані, а не грати у гру дерево-будинок удев’яте за цей день. Щоб чимось зайняти Софі, він вирішив увімкнути для неї мультики. У Марка були два новісінькі брендові БУБ-диски з мультфільмами. Він не бачив жодного з них, нічого не читав про них у пресі і не чув відгуків жодного зі своїх друзів з маленькими дітьми. Марк не мав особливого бажання дивитися ці мультфільми — його план полягав у тому, щоб зайняти Софі в одній кімнаті, а самому прилягти в іншій. Один із БУБ-дисків був випущений якоюсь компанією, про яку він ніколи не чув, а інший — компанією Бївпеу. Який із цих дисків він вставив у БУБ плеєр? І який поставили б ви?

Відповідь така очевидна, що моє запитання видається безглуздим,— але розглянемо ситуацію пильніше. На обох БУБ-дисках були мультфільми. Обидва були призначені для дітей. На упаковці обох було кілька гарних відгуків. Єдина відмінність у тому, що ми довіряємо БУБ компанії Бївпеу. Бївпеу не є ідеальною компанією. Іноді в них бувають проблеми з управлінням.

Ціна їхніх акцій іноді йде вниз. На них постійно подають позови до суду.

Для когось вони — одна з безлічі «жахливих» корпорацій, які працюють, щоб догодити Волл-стріт. Тож чому ми маємо їм довіряти?

Компанія Бївпеу працює з чітким розумінням свого ЧОМУ — вони існують для того, щоб створювати добрі, чисті розваги для родини, і все, що вони кажуть або роблять упродовж багатьох десятиріч, доводить це. Причина, через яку ми довіряємо компанії Бївпеу, проста: ми знаємо, у що вони вірять. Вони успішно проходять селерний тест. І послідовні упродовж тривалого часу в усьому, що кажуть і роблять. Тому батьки так їм довіряють, що можуть дозволяти своїм дітям дивитися їхні мультфільми, навіть якщо самі їх не бачили. Це не має нічого спільного з якістю продукції. Це те, що не є раціональним.

Авіакомпанія Southwest Airlines також успішно проходить Селерний тест. Протягом багатьох років вона була такою послідовною, що ми майже знаємо, чого можна від неї чекати. Наприклад, місця в літаках цієї авіакомпанії не мають поділу на класи. Такий підхід є підтвердженням їхньої віри у свободу. У цьому є сенс. Адже компанія, яка обслуговує пересічних людей і проголошує принцип рівності, не може мати у своїх літаках місця різних класів. Якби так учинили авіакомпанії Delta, United або Continental, це не мало б сенсу, адже не відповідало б їхньому кредо.

ПОРУШУЮЧИ СЕЛЕРНИЙ ТЕСТ

Сандалі Марки Birkenstock, футболки, пофарбовані методом «вузла», ромашкові віночки і мікроавтобус Volkswagen. Усе це — символи ідеалів хіпі: миру, любові та вегетаріанства. Тож було дещо несподівано, коли у 2004 році компанія Volkswagen почала випуск моделі класу люкс вартістю 70 тисяч доларів США.

Це компанія, яка прославилася тим, що ставила вазу з живими квітами на передню панель нового Beetle, запровадила Phaeton, намагаючись створити конкуренцію висококласним люксовим автомобілям, зокрема, Mercedes-Benz S-класу та BMW 7 Series. Автомобіль V-8 потужністю 335 кінських сил може похвалитися деякими характеристиками, які є найкращими у галузі, скажімо, пневматична підвіска або чотиризонний клімат-контроль без протягів. У цьому автомобілі в сидіння навіть вбудована електронна система масажу за методом шіацу. Цей автомобіль — фантастичне досягнення. Він дуже комфортабельний і на дорозі просто монстр, він перевершує інші відомі люксові автомобілі у своєму класі. Відгуки критиків були дуже схвальні. Однак була невеличка проблема. Незважаючи на всі факти й цифри, технічні характеристики й вигоди, ба навіть не зважаючи на те, що цей автомобіль сконструйований німецькими інженерами, мало хто його купував. Це просто не мало сенсу. Те, що зробила компанія Volkswagen, не відповідало тому, у що, як нам було відомо, вона вірить.

Компанія Volkswagen, що перекладається як «народний автомобіль», протягом кількох поколінь випускала машини для вас і для мене. Кожен знав, що Volkswagen означає — владу народу. Вони втілювали у продукції свою ідею, яка полягала в тому, щоб забезпечити якість, яку могла б собі дозволити пересічна людина. Одна спроба нестандартного ходу — і компанія Volkswagen повністю виведена з рівноваги. Ця ситуація не схожа на те, як компанія Dell вийшла на ринок з mp3 плеєром, або авіакомпанія United створила лоу-кост авіалінії Ted. Ми нічого не знали про ЧОМУ цих компаній, тож і не могли купити якусь продукцію, яка відрізнялася б від того, ЩО вони випускають.

У даному випадку компанія Volkswagen має чітке ЧОМУ,— але те, ЩО вони випустили, ніяк йому не відповідає. Вони не проходять селерного тесту.

Toyota і Honda знали це краще за Volkswagen. Тож коли вирішили додати до своїх лінійок моделі класу люкс, вони створили для цього нові бренди, Lexus і Acura, відповідно. Toyota стала символом ефективності та доступності для населення. Вони побудували свій бізнес за принципом лоу-косту автомобілів. Їм було відомо, що ринок не платитиме більшої ціни за люксовий автомобіль із тією самою назвою або з тим самим логотипом на капоті. Навіть будучи люксовим автомобілем, Lexus є ще одним ЩО на підтвердження ЧОМУ компанії Toyota. Lexus втілює ту саму ідею, що й автомобілі Toyota, і цінності компанії такі самі. Єдина відмінність у тому, ЩО вони роблять для втілення цієї ідеї вжиття.

Добра новина у тому, що Volkswagen більше не припустився цієї помилки, і їхнє ЧОМУ залишилося чітким. Але якщо компанія намагатиметься надто часто «користатися можливостями ринку», які не відповідають її ЧОМУ,— то ЧОМУ стане розмитим, а здатність надихати й формувати у покупців лояльність зійде нанівець.

Важливо, що компанії кажуть і роблять. Дуже важливо. Саме на рівні ЩО ідея втілюється у життя. І саме на цьому рівні компанія промовляє до зовнішнього світу,— і вже потім ми можемо дізнатися, у що вірить ця компанія, в чому її ідея.

Частина V. Успіх — найбільший виклик

11. Коли чому втрачає обриси

ТИМЧАСОВА ПОРАЗКА ГОЛІАФА

«Багато що з того, що відбувається нині з компаніями «високого польоту» та виконавчими директорами, які отримують непомірну платню, а реально чинять грабіж, ні на кого не зважають і думають лише про себе, справді засмучує мене. Це — одна з тих речей, які є неправильними в американському бізнесі нині». Так висловив своє ставлення до того, що відбувається, засновник однієї з найбільш критикованих останнім часом компаній.

Його дитинство пройшло у невеличкому типовому американському містечку, а працювати він почав саме в час Великої депресії. Можливо, цим пояснюється його схильність до економності. Зростом у п’ять футів і дев’ять дюймів, він важив усього 130 фунтів, коли грав у футбол у старших класах школи. Сем Волтон, засновник компанії Шаі-Мап, рано пізнав, що таке тяжка праця. Працюй — і ти переможеш. Як капітан шкільної футбольної команди він здобував багато перемог. Практично все йшло до того, що його команда мала стати чемпіонами штату. Чи завдяки тяжкій праці, талану чи просто незламному оптимізму, Волтон так звик весь час вигравати, що не міг і уявити собі, як це — програти. Він просто не допускав такої думки. Волтон навіть створив щось на кшталт власної філософії: якщо весь час думати про перемогу, це стає пророцтвом, а відтак і реальністю. Навіть у роки Великої депресії маршрут, за яким він доставляв газети, був таким вдалим, що він заробляв непогані гроші на той час. Коли Сем Волтон помер, він залишив після себе гігантську компанію роздрібної торгівлі, річний обіг якої становив 44 мільярди дол. США і в якій щотижня купували товари 40 мільйонів людей. А все починалося з однієї крамнички Wal-Mart у Бентонвілі, штат Арканзас. Щоб збудувати компанію, обіг якої дорівнював би ВВП двадцять третьої найбільшої економіки світу, потрібно мати характер, який може не просто витримати конкуренцію, а неодмінно прагне перемоги, а ще треба багато працювати і бути беззастережним оптимістом.

Волтон був не першим, хто мав великі мрії розпочати малий бізнес. Чимало власників малого бізнесу мріють про те, що він стане великим.

Я зустрічався з багатьма підприємцями і завжди дивувався, як багато з них розповідало мені про свою мету побудувати мільярдну компанію. Однак доля не була прихильною до них. Нині у Сполучених Штатах зареєстровано 27,7 мільйона підприємств, і лише тисяча з них увійшла до топ за версією журналу FORTUNE. Нагадаю, що критерієм включення до цього списку нині є річний дохід у 1,5 мільярда дол. США. Це означає, що такий дохід отримує менше 0,004 відсотка. Щоб отримати такий результат і збудувати компанію такого розміру, яка б могла керувати ринками, потрібно щось більше.

Сем Волтон не винайшов лоу-кост моделі торгівлі. Сама концепція магазинів, у яких продаються товари по п’ять і десять центів, існувала протягом десятків років, а Kmart і Target відкрили свої двері того ж року, що і Wal-Mart, у 1962-му. Коли Волтон вирішив побудувати свій перший магазин Wal-Mart, загальний обсяг торгівлі за зниженими цінами вже становив 2 мільярди дол. США. Окрім Kmart і Target, було багато інших конкурентів, причому дехто з них мав краще фінансування, кращі місця розташування магазинів і, здавалося б, кращі можливості досягти успіху, ніж Wal-Mart. Сем Волтон не винайшов і якогось кращого способу ведення бізнесу. Він зізнавався, що «запозичив» багато ідей стосовно бізнесу у Сола Прайса, засновника Fed-Mart, мережі роздрібної торгівлі, створеної у Південній Каліфорнії у 1950-і роки.

Wal-Mart не був також і єдиною роздрібною мережею, яка пропонувала товари за низькими цінами. Ціна, як ми вже встановили, є високоефективним маніпулятором. Але сама по собі вона не надихає людей на те, щоб стати вашим прибічником і сформувати лояльність, необхідну для виходу на переломну точку, після чого можливе масштабне зростання компанії. Якщо працівникам платять мало, вони не працюватимуть до сьомого поту. Wal-Mart не «зациклювався» на низьких цінах, і не завдяки низьким цінам ця мережа магазинів стала улюбленою в покупців і зрештою такою успішною.

У Сема Волтона було щось іще, якась глибока мета, справа чи ідея, яка його спрямовувала. Більше ніж у будь-що, Волтон вірив у людей. Він вірив: якщо турбуватиметься про людей, то й люди турбуватимуться про нього. Що більше мережа Шаі-Магї могла дати своїм працівникам, клієнтам і громаді, то більше працівники, клієнти і громада могли віддати мережі Шаі-Магї. «Ми всі працюємо разом, у цьому полягає секрет»,— сказав Волтон.

Ця концепція була набагато ширшою, ніж просто «передати зекономлені кошти». Для Волтона джерелом натхнення було не обслуговування клієнтів, а власне служіння. Шаі-Магї було тим, ЩО Волтон побудував, щоб служити людям. Служити громаді, працівникам і клієнтам. Служіння — у цьому була його вища мета.

Проблема була в тому, що його справа не була передана з такою чіткістю тим, хто здійснював керівництво Шаі-Магї після його смерті. Тож тут почали поступово плутати, ЧОМУ існує компанія — служити людям,— із тим, ЯК здійснюється бізнес — за допомогою низьких цін. Вони проміняли ідею служіння людям, що надихає, на маніпуляцію. Забули ЧОМУ Волтона, і їхнього головною мотивацією стало все, що забезпечує «дешевизну». Всупереч великій ідеї, яку Шаі-Магї від початку втілював, тепер усе крутилося навколо ефективності та прибутковості. «Комп’ютер може порахувати до десяти центів, що ви продали, але він ніколи не скаже вам, скільки ви могли б продати»,— виснував Волтон. Ви завжди маєте заплатити ціну за зароблені гроші, а з огляду на величезні розміри Шаі-Магї, ця ціна сплачувалася не в самих лише доларах і центах. У випадку Шаі-Магї, відхід від ЧОМУ засновника компанії коштував дуже високих витрат на людський капітал. У цьому є своя іронія, якщо згадати головну ідею засновника цього бізнесу.

Компанія, яка свого часу стала відомою своїм ставленням до працівників і клієнтів, протягом майже десяти років була втягнена у різні скандали. Майже кожен такий скандал був пов’язаний з тим, як погано компанія ставилася до своїх покупців та працівників. Станом на грудень 2008 року проти компанії Шаі-Магї було подано сімдесят три колективні позови, пов’язані з порушенням угоди про заробітну плату, і на той час вона вже виплатила сотні мільйонів доларів за судовими приписами та на погашення заборгованості. Компанії, яка вірила у символічні відносини між корпорацією та громадою, вдалося вбити клин між собою та величезною кількістю громад, у яких вона функціонувала. Був час, коли законодавці допомагали просувати закони, які сприяли появі магазинів Шаі-Май у нових громадах; тепер члени місцевих законодавчих органів робили усе можливе, щоб закрити на своїй території магазини Шаі-Магї. По всій країні активні громадяни блокували відкриття нових магазинів компанії. У Нью-Йорку, наприклад, представники місцевих органів влади у Брукліні об’єдналися з трудовими організаціями, щоб заблокувати магазин через те, що Шаі-Магї здійснював несправедливу практику щодо своїх працівників.

Порушуючи один із головних принципів Волтона — і в цьому теж була сумна іронія — Wal-Mart не змогла посміятися з самої себе або зробити правильні висновки з усіх цих скандалів. «Святкуйте свої досягнення,— казав Волтон. — І знаходьте щось кумедне у своїх помилках. Не сприймайте себе надто серйозно. Розслабтеся, і всі навколо вас теж розслабляться».

Треба було визнати, що все йде не так, як раніше. Wal-Mart зробила прямо протилежне.

Водночас і те, як Wal-Mart думає, діє і як здійснює комунікацію з навколишнім світом відтоді, як її натхненник і лідер пішов із життя, не є результатом того, що їхні конкуренти виявилися розумнішими. У 2002 році компанія Kmart подала прохання про захист у випадку банкрутства відповідно до Розділу 11, а згодом, через три роки, відбулося її злиття з компанією Sears. З річним обсягом продажу у 400 мільярдів дол. США, Wal-Mart і нині щороку продає у шість разів більше, ніж Target. Насправді, якщо не брати до уваги роздрібну торгівлю за зниженими цінами, то Wal-Mart нині є найбільшим супермаркетом у світі і продає більше DVD, велосипедів та іграшок, аніж будь-яка інша компанія у США. Зовнішня конкуренція — це не те, що дошкуляє компанії. Найбільша проблема компанії Wal-Mart уже протягом багатьох років-це вона сама.

Для Wal-Mart те, ЩО вони роблять, і те, ЯК вони це роблять, не змінилося. І це не має ніякого стосунку до того, що Wal-Mart є «корпорацією»;

ЩО і ЯК були такими самими і до того, як любов почала згасати. А змінилося те, що їхнє ЧОМУ стало розмитим. І ми всі це знаємо. Компанія, яку раніше так любили, більше не відчуває такої любові людей. Наші негативні відчуття щодо компанії реальні, однак годі пояснити, що змінилося. Тому ми раціоналізуємо ці моменти і вказуємо на те матеріальне, що бачимо,— розмір і гроші. Якщо ми, як зовнішні спостерігачі, втратили ясність ЧОМУ компанії Wal-Mart, то це явна ознака того, що і всередині компанії її ЧОМУ втратило обриси. Якщо ЧОМУ не є чітким усередині компанії, то воно не буде чітким і для зовнішнього світу. Що абсолютно очевидно, то це те, що Wal-Mart нині не є тією компанією, яку побудував Сем Волтон. То що ж сталося?

Надто легко було б сказати, що все, що їх турбує, це прибуток. Усі компанії займаються бізнесом, щоб заробляти гроші, але досягнутий успіх у цій сфері не може пояснити, чому відбулися такі радикальні зміни. Це — лише ознаки симптому. Якщо найперше не зрозуміти причини змін, що сталися, то ця модель буде повторюватися для кожної іншої компанії, яка досягне значних розмірів. Не приреченість долі чи якийсь містичний цикл бізнесу є причиною того, що успішні компанії перетворюються на безликих голіафів. Причина — люди.

Б У Т И УСПІШНИМ І ВІДЧУВАТИ СЕБЕ УСПІШНИМ

Щороку група підприємців, які досягли надзвичайно високих показників діяльності своїх компаній, збирається у передмісті Бостона, у Масачусетському технологічному інституті. Це Зібрання Титанів, як вони себе називають,— не звичайна собі конференція. І не можливість гарно провести час. Тут не грають у гольф, не приймають спа-процедури і не витрачають великі гроші на дорогі обіди. Тут щороку від сорока до п’ятдесяти власників бізнесу протягом чотирьох днів слухають лекції — з раннього ранку до пізнього вечора. На це зібрання запрошують найрізноманітніших промовців, щоб вони поділилися своїми думками та ідеями, а потім відбуваються дискусії під керівництвом когось із учасників.

Кілька років тому я мав честь бути присутнім на Зібранні Титанів як гість. І сподівався побачити там зовсім іншу групу підприємців. Гадав, що почую дискусії та презентації про максимізацію прибутку та вдосконалення систем. Але я побачив зовсім інше. Насправді це було щось абсолютно протилежне тому, що я сподівався побачити.

Першого дня хтось запитав у групи підприємців, хто з них досяг запланованих фінансових цілей. Угору здійнялося приблизно 80 відсотків рук. Ця кількість мене вразила. Але ще більше вразила наступна відповідь. Коли ці 80 відсотків рук усе ще були підняті, пролунало друге запитання: «Хто з вас відчуває себе успішним?» І 80 відсотків рук опустилися.

У залі були найславетніші підприємці Америки, чимало мультимільйонерів, декому з них вже можна було й не працювати, якби вони не хотіли,— і все ж більшість не відчувала, що вони досягли успіху. Насправді багато хто констатував, що вони дещо втратили відтоді, як розпочали свій бізнес. Згадували ті дні, коли у них не було грошей і вони все починали з нуля, намагаючись налагодити виробничі процеси. Сумували за тими відчуттями, які були у них раніше.

Ці визначні підприємці переживали той період у своєму житті, коли вони зрозуміли, що їхні підприємства — це набагато більше, ніж продавати товари і заробляти гроші. Вони зрозуміли глибинний особистий зв’язок між тим, ЩО вони роблять, і тим, ЧОМУ це роблять. Ця група підприємців зібралася, щоб обговорити питання ЧОМУ, і це обговорення було дуже інтенсивним.

На відміну від типових підприємців, що належать до типу А, Титани зібралися в одному з приміщень МТІ не для того, щоб доводити щось один одному. Було відчуття неймовірної довіри, а не жорстокої конкуренції. І завдяки цьому відчуттю кожен член групи хотів відкритися і не боявся бути вразливим,— а це вони нечасто собі дозволяють. За весь час цієї конференції кожен її учасник хоча б раз просльозився.

Мені нецікаво писати про те, що за гроші не купиш щастя, або — в цьому випадку — успіху. Це і не дуже глибока думка, і не нова ідея. Однак що мені цікаво, то це процес трансформації, який пройшли ці підприємці. У міру того, як їхні компанії зростали і вони ставали дедалі успішнішими,— що змінилося?

Легко побачити, що вони отримали за всю свою кар’єру — ми можемо порахувати гроші, побачити розмір їхнього кабінету, кількість працівників, площі їхніх будинків, частку ринку та кількість газетних вирізок. Але те, що вони втратили, виявити набагато важче. У міру того, як зростав їхній матеріальний успіх, щось нематеріальне почало зникати. Кожен із цих успішних власників бізнесу знав, ЩО він робить. Вони знали, ЯК вони це роблять. Але багато хто з них уже не знав, ЧОМУ.

ДОСЯГНЕННЯ І УСПІХ

Є люди, які ставляться до успіху з іронією. Багато хто з тих, що досягли успіху, не завжди його відчувають. Багато хто стверджує, що славу супроводжує самотність. Це тому, що успіх і досягнення — не одне й те саме, хоча часто ми помилково приймаємо одне за інше. Досягнення — це те, чого ви досягаєте або що здобуваєте. Це щось матеріальне, чітко визначене і таке, що можна виміряти. Успіх, навпаки, це відчуття або стан буття. «Вона відчуває, що успішна. Вона є успішною»,— кажемо ми, вживаючи бути, щоб передати цей стан буття. І якщо визначити шлях до мети відносно легко, то визначити шлях до якогось нематеріального відчуття успіху — справа набагато при-марніша. У системі моєї ділової термінології досягнення приходить, коли ви прагнете і досягаєте того, ЩО хочете. Успіх приходить, коли ви чітко уявляєте, ЧОМУ цього хочете. Мотивацією першого є матеріальні чинники, а другого — щось глибинне у нашому мозку, у тій ділянці, яка нездатна сформулювати це відчуття у словах.

Успіх приходить, коли ми щодня прокидаємося з прагненням наблизитися до недосяжного ЧОМУ. Наші досягнення, те, ЩО ми робимо, є віхами, які підтверджують, що ми на правильному шляху. Це не вибір одного з двох — нам потрібно і одне, й інше. Один мудрець колись сказав: «За гроші не можна купити щастя, але за них можна купити яхту, щоб пропливти по щастю».

У цьому твердженні — велика істина. Яхта — це досягнення; його можна легко бачити і, якщо мати правильний план, цього можна досягти. Те, по чому можна пропливти на яхті,— це важко означуване відчуття успіху. Очевидно, побачити і досягти його набагато важче. Це окремі поняття, і часом вони йдуть поруч, а часом — ні. І, що важливіше, дехто, прагнучи успіху, просто помилково сприймає те, ЩО досяг, за кінцевий пункт своєї подорожі. Саме тому такі люди ніколи не відчувають повного задоволення, незалежно від того, якою великою є яхта і яких висот вони досягли. Іноді ми помилково припускаємо: якщо просто досягнемо більшого, прийде й відчуття щастя. Але таке трапляється нечасто.

Поки будуємо бізнес або кар’єру, ми стаємо дедалі більше впевненими в тому, ЩО робимо. І стаємо кращими експертами у тому, ЯК ми це робимо. З кожним досягненням матеріальні виміри успіху та відчуття поступу зростають. Життя прекрасне. Однак, і це справедливо для більшості з нас, у якийсь момент цієї подорожі ми забуваємо, ЧОМУ вирушили. У якийсь момент у процесі всіх цих досягнень відбувається неминучий розрив. Це стосується як особистостей, так і організацій. Те, що відчули підприємці, які зібралися в МТІ, кожен щодо себе особисто, і було тією трансформацією, яку Шаі-Магї та інші великі компанії пройшли або проходять зараз. Оскільки діяльність Шаі-Магї має величезні масштаби, то й розмивання обрисів їхнього ЧОМУ відчувається у великому масштабі. Працівники, покупці та громади також це відчуватимуть.

Той, хто має здатність ніколи не втрачати ЧОМУ зі свого поля зору, незалежно від того, якими масштабними є його досягнення, і може нас надихати. Той, хто має здатність ніколи не втрачати ЧОМУ зі свого поля зору, і при цьому досягає віх на своєму шляху, які допомагають рухатися у правильному напрямку,— великий лідер. У великих лідерів Золоте Коло перебуває у стані рівноваги. Вони йдуть до свого ЧОМУ й чітко усвідомлюють: те, ЯК вони це роблять, і те, ЩО вони роблять, служить матеріальним підтвердженням того, у що вони вірять. Для більшості з нас, на жаль, те, ЩО ми робимо і ЧОМУ ми це робимо, суперечать одне одному. Ми приходимо туди, де немає гармонії між ЧОМУ і ЩО. Власне, оце розмежування між матеріальним і нематеріальним є ознакою розриву.

12. Розрив

Компанія Wal-Mart почалася з малого підприємства. Так само і Microsoft.

І Apple. І General Electric, і Ford, і майже будь-яка інша компанія, яка стала великою. Вони не починалися з придбання інших компаній або як відгалуження іншої компанії, і не стали гігантами бізнесу за одну ніч. Практично всі компанії або організації починаються однаково: з ідеї. Несуттєво, чи організація зростає, щоб стати багатомільярдною корпорацією, як Wal-Mart, чи розвалиться у перші кілька років,— більшість із них починається з однієї людини або невеликої групи людей, у яких є ідея. Навіть Сполучені Штати Америки починалися так само.

На початку ідеї розпалюються пристрастю — цим дуже гострим почуттям, яке штовхає нас на ірраціональні дії. Саме пристрасть багатьох людей схилила до жертовності задля того, щоб справа, більша ніж вони самі, була втілена вжиття. Хтось покинув школу чи пішов із дуже доброї роботи з високою платнею та іншими вигодами, щоб спробувати самому пройти цей шлях. Хтось працював неймовірно довго, і жодного разу не пошкодував про це, часом жертвуючи стабільністю своїх стосунків чи навіть здоров’ям. Ця пристрасть така заразна і так збуджує, що вона може впливати і на інших людей. Натхненні баченням ініціатора справи, люди, які починають працювати у новоствореній компанії, демонструють класичну поведінку любителя новинок. Покладаючись на внутрішній голос, ці перші працівники також змінюють роботу і погоджуються на нижчу платню, щоб стати членом організації, шанс якої збанкрутіти, за статистикою, становить 90 відсотків. Але статистика нічого не значить; пристрасть і оптимізм правлять бал, а енергія зашкалює. Як і з усіма любителями новинок, поведінка тих, хто долучається до нової справи на її початку, промовляє більше про них самих, аніж про перспективи самої компанії.

Однак причина, через яку так багато малих підприємств розвалюються, у тому, що самої лише пристрасті замало. Щоб пристрасть дала результат, необхідна структура. ЧОМУ без ЯК, пристрасть без структури, має дуже високі шанси на провал. Пригадуєте бум інтернет-компаній? Багато пристрасті, але не так багато структури. Втім, Титани, що збираються в МТІ, не стикаються з цією проблемою. Вони знають, як створювати системи й процеси, щоб їхні компанії зростали. Вони — серед отих статистичних 10 відсотків малих підприємств, які не розвалилися у перші три роки свого існування. У них інша складність. Пристрасті, щоб вижити, потрібна структура,— але структурі, щоб зростати, потрібна пристрасть.

Саме це я спостерігав на Зібранні Титанів: я бачив залу, заповнену людьми, які мають достатньо пристрасті, щоб розпочати бізнес, і достатньо знань, щоб збудувати системи й структури, щоб вижити і навіть дуже добре функціонувати. Але витративши стільки років на те, щоб перетворити бачення на життєздатний бізнес, багато хто з них почав фіксуватися на тому, ЩО організація робить і ЯК це робити. Зосереджуючи увагу на фінансових показниках або інших легко вимірюваних результатах та думаючи лише про те, ЯК досягти цих матеріально відчутних результатів, вони більше не спрямовували свій погляд на ЧОМУ, задля якого й почали свій бізнес. Це сталося і в компанії Шаі-Магїї Компанія, раніше зациклена на служінні громаді, тепер зациклена на досягненні своїх цілей.

Так само, як і Шаі-Мап, підприємці Зібрання Титанів раніше думали, діяли і передавали своє бачення з середини Золотого Кола — від ЧОМУ до ЩО. Але з часом, коли вони ставали успішнішими, цей процес змінив спрямованість. ЩО тепер на першому місці, а всі їхні процеси й системи призначені для досягнення отих матеріально відчутних результатів. Причина цієї зміни проста: у них відбувся розрив і їхнє ЧОМУ стало розмитим.

НАЙБІЛЬША СКЛАДНІСТЬ — УСПІХ

Найбільша складність, з якою стикається будь-яка організація,— це... успіх. Коли компанія невелика, її засновник, ухвалюючи всі важливі рішення, покладається на свій внутрішній голос. Від маркетинґу до асортименту продукції, від стратегії до тактики, при прийомі на роботу або звільненні працівників — засновник компанії відчуватиме, що рішення, які ухвалює, якщо він довіряє своєму нутру, будуть правильними. Але в міру того, як організація зростає і стає успішнішою, одна особа фізично не може ухвалити всі основні рішення. На інших доводиться покладатися не лише щодо рішень — тепер вони вже і наймають інших людей у компанію. І повільно, але впевнено, у міру того, як зростає мегафон, чіткі обриси ЧОМУ починають розмиватися.

Якщо для рішень, які ухвалювалися на початку, фільтром був внутрішній голос, то раціональні приклади та емпіричні дані часто є єдиною підставою для рішень на пізніших етапах. Для всіх організацій, які проходять через розрив, настає момент, коли їх більше на надихає ідея, більша за них самих. Вони просто приходять на роботу, керують системами і працюють, щоб досягти певних осяжних цілей. Більше немає споруджуваного храму. Пристрасть щезла, а натхнення мінімальне. У цей період більшість тих, хто приходить щодня на своє робоче місце, просто виконує свою роботу. Якщо саме таке відчуття у тих, хто всередині компанії, то уявіть, яке відчуття у тих, хто зовні. Не дивно, що маніпуляції починають домінувати не лише у тому, як компанія продає свої товари, а і в тому, як вона утримує своїх працівників. Премії, службові підвищення та інші «спокуси», навіть страхання працівників,— такими стають способи утримати талановитих службовців. Усе це навряд чи створює натхнення.

На цій діаграмі зображено життя організації. Верхня лінія відображає, ЩО робить організація. Для компанії таким мірилом, як правило, є гроші — прибуток, дохід від реалізації, EBITA, ціна акції або збільшення частки ринку. Але таким мірилом може бути будь-що, залежно від того, чим займається організація. Якщо вона рятує загублених песиків, то мірилом буде їх кількість. Надзвичайно просто виміряти зростання того, ЩО робить організація. Усі ці ЩО, зрештою, є матеріальними і їх легко порахувати.

Нижня лінія зображує ЧОМУ, чіткість основної мети, справи чи ідеї. Завдання полягає в тому, щоб забезпечити збереження чіткості ЧОМУ в міру того, як зростає ЩО, та їх взаємної узгодженості. Інакше кажучи, зі збільшенням гучності мегафону меседж, що проходить крізь нього, має залишатися так само чітким.

Гучність мегафону визначається винятково зростанням ЩО. У міру того, як збільшується це мірило, будь-яка компанія може стати «провідною». Але саме завдяки здатності надихати, зберігати ясність свого ЧОМУ лише невелика кількість людей та організацій здатні вести за собою. У той момент, коли ясність ЧОМУ починає набувати розмитих обрисів, і відбувається розрив. У цей час звук таких організацій, можливо, і гучний, але він більше не є чітким і зрозумілим.

Коли організації невеликі, лінії того, ЩО вони роблять і ЧОМУ вони це роблять, паралельні й розташовуються практично поруч. Працівники, які приходять у компанію на початковому етапі її діяльності, у захваті від особистості засновника, і тому їм легше «в’їхати» в ідею. Ясність ЧОМУ зрозуміла, адже джерело пристрасті поруч — він щодня фізично приходить на роботу.

У більшості малих компаній усі працівники тісняться в одній невеликій кімнаті і всі між собою спілкуються. Сама лише та обставина, що ви постійно поруч із харизматичним засновником компанії, дає відчуття, що ви — частина чогось особливого. Хоча деяким процесам у малих компанія і бракує ефективності, малим підприємствам, які почувають себе дуже комфортно, будучи малими, не так важливо формулювати своє ЧОМУ. Однак для тих організацій, які хотіли б пройти тест шкільного автобуса, стати компаніями вартістю у мільярд доларів або досягти такого масштабу діяльності, щоб упливати на розвиток ринків чи суспільства, необхідність уникнення точки розриву є найголовнішим завданням.

Тест шкільного автобуса — це проста метафора. Якби засновника або лідера організації збив шкільний автобус, то чи продовжувала б організація розвиватися тим самим темпом і без них? Так багато організацій побудовані на силі однієї особистості, що її відхід від справи може спричинити серйозний розлад. Зрештою, всі засновники рано чи пізно полишають організацію або вмирають,— та інше питання, коли і як організація готова до неминучої втрати. Складність полягає не в тому, щоб чіплятися за лідера, а в тому, щоб знайти різні способи зберегти назавжди бачення лідера.

Щоб організація могла пройти тест шкільного автобуса і продовжувала надихати й вести за собою і після того, як засновник відійде у кращий світ, його ЧОМУ слід відокремити та інтеґрувати у культуру компанії. Ба більше: метою обґрунтованого плану наступництва має бути пошук лідера, якого надихає справа, розпочата засновником, і який готовий вести її в наступне покоління. Майбутні лідери, так само як і працівники, мають відчувати у своєму серці натхнення від чогось більшого, аніж сила особистості засновника, і мають зважати не лише на величину прибутку або вартість акцій.

У компанії Microsoft розрив теж був, але її не так далеко відкинуло, щоб не можна було знову поставити на рейки. Не так давно працівники Microsoft щодня приходили на роботу для того, щоб змінити світ. І вони це зробили. Те, чого досягла компанія, поставивши ПК на кожен робочий стіл, радикально змінило наше життя. Але потім їхнє ЧОМУ почало розмиватися. Мало кому в компанії нині кажуть, що вони мають робити все можливе, щоб допомогти людям бути більш продуктивними і розкрити свій найбільший потенціал. Натомість Microsoft стала звичайною компанією, яка створює програмне забезпечення.

Якщо ви відвідаєте головний офіс компанії у Редмондні, штат Вашинґтон, то переконаєтеся, що хоча їхнє ЧОМУ і втратило властиву йому раніше чіткість, воно не зникло повністю. Оте відчуття справи життя, оте прагнення змінити світ знову,— воно тут, але вже дещо розмите, обгорнуте у ЯК і ЩО вони роблять. Microsoft має неабиякі можливості знову зробити ясним своє ЧОМУ і відновити силу натхнення, завдяки якому вони змогли досягти нинішнього рівня. Якщо вони цього не зроблять, якщо й надалі керуватимуть своїми ЩО, ігноруючи ЧОМУ, то скотяться до рівня America Online, компанії, яка так далеко зайшла у стадії розриву, що їхнє ЧОМУ практично втрачене. Лишився хіба натяк на ЧОМУ, проголошене при створенні компанії.

Раніше America Online надихала. Як Google нині, це була дуже класна компанія, з якою всі хотіли мати справу. Люди прагнули переїхати до Вірджинії, щоб працювати у цій дивовижній компанії, яка змінювала правила бізнесу. Справді, так само, як і всі компанії, що надихають, America Online започаткувала зрушення, які докорінно змінили наш підхід практично до всього. Вони надихнули цілу країну на те, щоб усе здійснювати в режимі онлайн. Ця ідея була зрозуміла, і їхні рішення диктувалися їхнім ЧОМУ. Мета полягала в тому, щоб залучити до операцій в режимі онлайн якомога більше людей, навіть ціною послаблення їхнього власного бізнесу на короткий час. Тримаючи у фокусі своє ЧОМУ, компанія America Online обійшла своїх конкурентів завдяки тому, що вирішила змінити тариф за доступ до Інтернету — від погодинної оплати до місячної за необмежений доступ до мережі. Це рішення спричинило такий трафік, що кілька серверів «упали». Якщо проаналізувати результат, це рішення було ані практичним, ані раціональним,— але це був правильний вибір, який допоміг їм втілити в життя їхню ідею. Те, що їхні системи «впали» при додатковому трафіку, лише підштовхнуло їх працювати ще більше, щоб упоратися з цією проблемою та забезпечити можливість бути в режимі онлайн для всієї Америки.

Тоді мати електронну адресу AOL було питанням престижу — ознакою причетності до інтернет-революції. В наші дні електронна адреса AOL є символом відсталості. Така радикальна зміна значення такої простої речі як @aol.com є додатковим підтвердженням того, що компанія відійшла далеко від своєї первісної справи. За відсутності чіткого ЧОМУ розмір та інерція руху — це все, що примушує AOL рухатися далі. Компанія більше нікого не надихає: ані тих, хто в ній працює, ані тих, хто користується її послугами. Ми більше не говоримо про неї так, як говорили раніше, і в нас більше не виникає таке відчуття щодо цієї компанії, яке було раніше. Ми не порівнюємо їх з Google, Facebook чи будь-якою іншою компанією, яка нині змінює галузь. Схожа на масивний вантажний потяг з увімкненими гальмами, ця компанія ще протягне кілька миль до повної зупинки. Це — звичайна фізика. У кращому випадку розмір компанії AOL допоможе їм у цьому, але без якоїсь більш вагомої мети, справи чи ідеї ця компанія — лише купа заліза. Можливо, все закінчиться тим, що її обладнання розріжуть на частини і продадуть за ціною металобрухту (технології та клієнтів), що насправді дуже сумно, якщо озирнутися назад і пригадати, як компанія AOL раніше надихала всіх нас. Невипадково успішні підприємці сумують за минулим. Невипадково великі компанії говорять про «повернення до основ». Вони повертаються подумки до часу перед розколом. І мають рацію. Їм, звісно, потрібно повертатися у той час, коли те, ЩО вони робили, абсолютно відповідало тому, ЧОМУ вони це робили. Якщо ж і далі йтимуть тим самим шляхом, коли основна увага спрямована на збільшення ЩО за рахунок ЧОМУ — більший обсяг і менша ясність мети,— то їхня здатність розвиватися і надихати у найближчі кілька років у кращому випадку сумнівна. Такі компанії як Wal-Mart, Microsoft, Starbucks, Gap, Dell та багато інших, які раніше були дуже особливими, всі пройшли через етап розколу. Якщо вони не зможуть відновити своє ЧОМУ та відродити натхнення в серцях тих, хто працює в цих компаніях, і тих, хто споживає їхню продукцію, то кожна з них закінчить тим, що буде схожа радше на AOL, аніж на ті компанії, якими вони були.

ЯКЩО ЩОСЬ МОЖНА ВИМІРЯТИ, ТО ВОНО ЗРОБЛЕНО

Восени свого першого року навчання в коледжі Крістіна Гарбрідж вирішила влаштуватися на роботу на неповний день. Заінтригована перспективою роботи в бізнесі, пов’язаному з торгівлею антикварними товарами, вона відгукнулася на розміщену в газеті рекламу виконувати офісну роботу в Сакраменто як «колектор». Однак дуже швидко Гарбрідж зрозуміла, що має лише відправляти якісь документи аґенту колекторського аґентства, але навіть тоді вона не була абсолютно впевнена в тому, що вона розуміє, що це означає.

Офісом колекторського аґентства була величезна кімната з десятками телефонів, за кожним з яких сидів колектор, який постійно телефонував за номерами, зазначеними у довгому списку фізичних осіб і підприємств, які були винні комусь гроші. Сама організація простору в цьому приміщенні означала відсутність будь-якої приватності — кожен міг чути, що говорить будь-хто інший. Гарбрідж була вражена тим, як грубо розмовляли по телефону всі колектори з людьми, від яких хотіли отримати несплачені борги. «Вони на них тиснуть і практично погрожують їм,— казала вона. — А натомість мають робити все можливе, щоб отримати від них інформацію».

Гарбрідж переконалася, що власник компанії і всі колектори були добрими, приємними людьми. Вони допомагали одне одному, вислуховували проблеми одне одного і навіть збиралися разом на свята, щоб надати фінансову допомогу безхатченкам. Але коли розмовляли по телефону і вимагали сплати боргу, ці самі люди ставали пасивно-агресивними, грубими і часто підлими. Не тому, що такими насправді були, а тому, що їх спонукали поводитися у такий спосіб.

Їхня нав’язлива поведінка мала сенс «Якщо щось можна виміряти, то воно зроблено»,— сказав відомий інструктор у сфері продажу товарів Джек Дейлі. А в бізнесі стягнення боргів працівникам виплачували премії залежно від того, скільки грошей їм вдалося зібрати. В результаті вся ця галузь — погрози, шантаж, тиск і провокації. Із подивом Гарбрідж виявила, що й вона розмовляє з боржниками у такій само манері. «Я почала погрожувати людям по телефону так само, як і решта працівників аґентства»,— розповідала вона.

Відчуваючи, що те, ЩО вона робить, повністю не відповідає її ЧОМУ, Гарбрідж вирішила, що все має бути інакше. «У мене з’явилася думка створити аґентство, яке стягує борги, але чемно»,— сказала вона. Ті, хто займався тоді колекторським бізнесом, вважали Гарбрідж наївною, якщо не божевільною. Можливо, такою вона й була.

У 1993 році вона переїхала до Сан Франциско і створила власну колек-торську фірму, Bridgeport Financial, свято вірячи, що аґенти домагатимуться більшого успіху, якщо ставитимуться до людей з повагою, а не принижуватимуть їх. Гарбрідж створила компанію на своєму ЧОМУ — у кожного своя історія, і кожен заслуговує на те, щоб його вислухали. Її підхід полягав у тому, що упродовж трихвилинної розмови аґент мусив установити контакт з боржником і дізнатися все, що можна, про конкретні обставини цієї людини. Чи є у неї можливості сплатити борг? Чи дотримується вона графіку погашення боргу? Чи викликана несплата тимчасовими обставинами? «Ми маємо зробити так, щоб люди сказали нам правду. Звісно, у нас був юридичний відділ, але ми робили все можливе, щоб не звертатися до нього»,— розповідала вона. Втім, Гарбрідж розуміла, що якими б не були її наміри, та якщо вона вимірюватиме результати так само, як і в інших подібних компаніях, то наслідком буде така сама жахлива поведінка. Тому вирішила створити для своїх працівників абсолютно нову систему стимулів. Вона знайшла спосіб вимірювати ЧОМУ.

У компанії Bridgeport Financial премії виплачували не за суму зібраних грошей, а за те, скільки листівок із подяками розіслали її аґенти. Це важче зробити, аніж сказати. Для того, щоб відправити листівку з подякою комусь за час, який ця особа витратила на розмову по телефону, потрібно багато чого. По-перше, Гарбрідж, мала найняти на роботу таких людей, які вірили б у те, у що вірить вона сама. Вона мала набрати таких працівників, які були б їй суголосні. Якщо її працівники не віритимуть, що кожен заслуговує на те, щоб його вислухали, то нічого не працюватиме. Лише той, хто повністю поділяє такий підхід, може створити під час телефонної розмови таку атмосферу, яка фактично ґарантувала б відправлення листівки з подякою, навіть якщо метою дзвінка було вимагання грошей. Гарбрідж оцінювала, ЧОМУ існує її компанія, а не ЩО вона робила,— і результатом цього стала культура, у якій співчуття цінувалося понад усе.

А як щодо інших результатів? Зокрема фінансових, досягнення яких бізнес прагне у першу чергу? Bridgeport Financial збирала боргів на 300 відсотків більше, ніж в середньому у цій галузі. Ба більше: фізичні особи й компанії, від яких спершу вимагали повернення боргу, здебільшого розширювали свою співпрацю з тією компанією, яка колись уперше звернулася до цього колекторського аґентства з проханням повернути борг. Такого в колектор-ському бізнесі раніше не бувало!

Бізнес Гарбірдж став успішним не просто тому, що вона знала, ЧОМУ робила те, що вона робила,— а тому, що вона знайшла спосіб виміряти ЧОМУ. Зростання компанії супроводжувалося гучним і чітким формулюванням її ідеї. Вона розпочала з ЧОМУ, і все далі пішло як слід.

Нині більшість організацій опирається на дуже чіткі показники, щоб стежити за прогресом і зростанням того, ЩО вони роблять,— зазвичай це гроші. На жаль, у нас немає надійних показників, на підставі яких можна було б сказати, що наше ЧОМУ залишається чітким і зрозумілим. Двайн Оноре протягом десяти років керує власною компанією у містечку Батон Руж, штат Луїзіана, яка займається комерційним будівництвом. Цій справі він навчився у батька. Лідер із глибоким розумінням мети, кілька років тому він розробив фантастичну систему для забезпечення втілення його цінностей у культурі його компанії. Він придумав, як оцінити те, що люди сприймають переважно як порожні слова: баланс між роботою та життям. Оноре вважає, що люди не повинні проводити на роботі весь свій час, навпаки — вони мають працювати так, що проводити більше часу зі своїми родинами.

Кожен працівник у компанії Honoré Construction має відмічатися в журналі обліку робочого часу вранці і ввечері. Але тут є одна хитрість. Вони мають відмічатися вранці з 8:00 до 8:30 і ввечері не пізніше 5:00-5:30. Якщо хтось затримується на роботі, його позбавляють премії. Оскільки працівники знають, що вони мають піти з роботи до 5:30, то втрати часу впали до мінімуму. Продуктивність висока, а плинність кадрів низька. Пригадайте, скільки вам потрібно зробити в останній день перед відпусткою. А тепер уявіть, що кожен день — такий. Саме це і придумав Двайн Оноре. Оскільки він придумав, яким чином вимірювати цінність, яку вважає важливою, то ця цінність стала цінністю всього колективу. І що важливо, оскільки дії Оноре пройшли Селерний тест, то інші добре розуміють, у що він вірить.

Гроші — ідеальна законна міра проданих товарів або наданих послуг. Однак обчислити цінність неможливо. Саме лише те, що хтось заробляє багато грошей, не означає, що він неодмінно передає зі своїми товарами або послугами значну цінність. І, аналогічно, якщо хтось заробляє мало грошей, то це не обов’язково означає, що він передає незначну цінність. Кількість проданих товарів або отриманих грошей не є ознакою цінності. Цінність — це відчуття, а не розрахунок. Це те, що ми сприймаємо душею. Хтось може сказати, що продукт, який має більше додаткових функцій і меншу ціну, має більшу цінність. Але за чиїми стандартами?

Мій дядько займався виробництвом тенісних ракеток. Його ракетки виготовлялися на тій самій фабриці, що й брендові. Вони були зроблені з того самого матеріалу і на тому самому обладнанні. Єдина відмінність була в тому, що коли ракетки мого дядька сходили з конвеєра, то на них не ставили добре відомий логотип бренду. Ракетки мого дядька продавалися за меншу ціну у великому універсамі поруч із брендовими ракетками. За кілька місяців брендові ракетки за обсягом продажу обійшли звичайні ракетки. Чому? Тому що люди відчували, що вони отримають більшу цінність, купивши їх, і для них було нормально заплатити додаткову суму за це відчуття. Якщо міркувати раціонально, то цінність звичайних ракеток була вищою. Але знову ж таки, цінність — це наше сприйняття, а не розрахунок, і саме тому компанії інвестують такі великі кошти у свої бренди. Але сильний бренд, подібно до всіх інших нематеріальних чинників, які сприяють посиленню сприйняття цінності, починається з чіткого смислу ЧОМУ.

Якщо люди, які перебувають поза мегафоном, поділяють ваше ЧОМУ, і якщо ви можете чітко передати цю віру через усе, що ви говорите й робите, то виникає довіра — і цінність сприймається. Якщо таке відбувається, то лояльні покупці завжди знайдуть раціональне обґрунтування додаткової суми, яку вони платять, або незручностей, які готові терпіти, щоб отримати це відчуття. Для них пожертва у вигляді грошей або часу варта того. Вони намагатимуться пояснити, що їхнє відчуття цінності визначається якістю або технічними характеристиками, але це не так.

Це — зовнішні чинники, а відчуття, яке вони отримують, виникає повністю всередині них самих. Якщо люди можуть вказати на компанію і чітко сформулювати, у що компанія вірить, і при цьому використати слова, не пов’язані з ціною, якістю, сервісом або технічними характеристиками,— це є доказом того, що компанія успішно пройшла через розрив. Якщо люди описують цінність, яку вони сприймають, інтуїтивними, піднесеними словами на кшталт «любов»,— це є точною ознакою того, що існує чітке розуміння ЧОМУ.

ЗАВДЯКИ «ПРАВИЛЬНИМ» ПОСЛІДОВНИКАМ ЧОМУ ЗАЛИШАЄТЬСЯ ЖИВИМ

У прощальній промові Біла Ґейтса, коли він офіційно йшов з компанії Microsoft у червні 2008 року, бракувало двох слів. Він, можливо, і не усвідомлював, що ці два слова мають бути у його промові.

«Я повернуся».

Хоча Ґейтс відмовився від своєї посади виконавчого директора компанії Microsoft на користь Стіва Болмера у 2000 році, щоб приділяти більше часу та енергії Фонду Біла та Мелінди Ґейтсів, він продовжував виконувати певні обов’язки і часто бував у головному офісі компанії у Редмонді, штат Вашинґтон. Він завжди хотів, щоб компанією повністю займалися інші, але так само, як і багато засновників, Ґейтс забув зробити одну річ, завдяки якій його план міг стати реальністю. Один лише цей недопрацьований момент може мати руйнівні наслідки для компанії Microsoft — і, можливо, через цей недогляд колись йому доведеться повернутися, щоб виправити курс збудованого ним корабля.

Біл Ґейтс був особливим. Не просто завдяки своєму мозкові чи стилю управління. Хоча це важливо, однак самі лише ці дві речі не складають формулу створення з нуля корпорації вартістю у 60 мільярдів доларів. Як усі лідери-візіонери, Біл Ґейтс особливий тому, що він втілює те, у що вірить. Він є уособленням ЧОМУ компанії Microsoft. І саме через цю причину він є фізичним маяком, який нагадує, ЧОМУ кожен із працівників приходить на роботу.

Коли Ґейтс разом із Полом Алленом у 1975 році заснував компанію Microsoft, він зробив це задля досягнення вищої мети: якщо дати людині належні інструменти і зробити їх більш продуктивними, тоді кожен, чим би він не займався в житті, матиме можливості розкрити свій справжній потенціал. «ПК у кожен дім і на кожен робочий стіл»,— це було його бачення; погодьтеся, доволі дивне для компанії, яка навіть не виготовляла ПС. Він убачав у персональному комп’ютері інструмент, який забезпечить справжню рівність людей. Windows, найуспішніше програмне забезпечення компанії Microsoft, дозволило кожному мати доступ до потужної технології. Такі інструменти як Word, Excel та PowerPoint дали кожному можливість реалізувати те, що обіцяла нова технологія,— стати ефективнішим і продуктивнішим. Малі підприємства, наприклад, могли діяти як великі. Програмне забезпечення Microsoft допомогло Ґейтсу втілювати вжиття свою ідею «озброїти кожного».

Поза всяким сумнівом, компанія Microsoft зробила більше для того, щоб змінити світ, аніж компанія Apple. І хоча нас приваблює вельми заслужена репутація Apple — репутація новатора та компанії, яка кидає виклик моделям ведення бізнесу в декількох галузях,— саме Microsoft здійснювала масове запровадження персональних комп’ютерів. Ґейтс поставив ПК на кожен робочий стіл і таким чином змінив світ. Що буде тепер, коли компанію покинуло фізичне уособлення її ЧОМУ — людина, яка реалізувала свій дивовижний потенціал?

Сам Ґейтс завжди казав, що, зважаючи на його роль у Microsoft, до нього виявляють занадто багато уваги, яка в основному пояснюється його величезними статками. Як і всі лідери, що надихають, він усвідомлює, що його роль — бути лідером своєї справи, а інші мають відповідати за її втілення його ідей у життя. Мартін Лютер Кінґ не міг би змінити Америку, якби по мосту біля міста Селма, штат Алабама, за ним ішло п’ять видатних лідерів боротьби за громадянські права. Щоб ініціювати зміни, потрібно було, щоб за ним ішли тисячі людей. Ґейтс усвідомлював необхідність реальних змін для людей, але він забув, що для будь-якого ефективного руху — у соціальній чи бізнес сфері — необхідно, щоб лідер ішов попереду, озвучуючи своє бачення і нагадуючи людям, ЧОМУ, перш за все, вони прийшли сюди. Хоча Кінґу й потрібно було перейти міст біля Селма, прямуючи у марші до Монгомері, важливим був сам факт переходу через міст. Так само і в бізнесі: хоча прибуток і вартість акціонерного капіталу є важливими показниками, вони не надихають людей до праці.

Хоча Microsoft і пройшла через етап розколу багато років тому, перетворившись із компанії, яка мала намір змінити світ, на компанію, яка розробляє програмне забезпечення, те, що Гейтс не залишив компанію повністю, допомогло їй принаймні не втратити сенсу того, ЧОМУ вона існує. Після того, як Ґейтс пішов, у компанії Microsoft більше немає достатніх систем, щоб оцінювати і висловлювати своє ЧОМУ. Із часом саме ця проблема все більше даватиметься взнаки.

Ґейтс — не перший лідер-візіонер, який пішов із компанії. Стів Джобс, який був фізичним утіленням пасіонарного революціонера, людина, яка водночас уособлювала ЧОМУ своєї компанії, пішов з Apple у 1985 році після легендарного протистояння з президентом компанії Джоном Скаллі та радою директорів. Це радикально вплинуло на Apple.

Джобс узяв Скаллі на роботу в 1983 році; Скаллі був надзвичайно здібний виконавчий директор і мав значний професійний досвід. Він знав, ЩО робити і ЯК робити. Його вважали одним із найталановитіших виконавчих директорів у сфері маркетинґу, він швидко зробив кар’єру в компанії PepsiCo.

У Pepsi він розробив і провів дуже успішну рекламну кампанію, побудовану на перевірці смаку Pepsi. Це дало змогу PepsiCo уперше обігнати компанію Coca-Cola. Але проблема була в тому, що Скаллі не підходив для Apple. Він керував компанією як бізнесом, а не вважав, що його роль — бути лідером спільної справи.

Перш за все варто розглянути, як таку людину як Скаллі, що не годилася для Apple, взяли на роботу в цю компанію. Просто — ним маніпулювали. Скаллі не звертався до Джобса з проханням стати учасником спільної справи Apple. Із того, як усе було на початку, можна було передбачити, чим усе закінчиться. Джобс знав, що йому потрібна допомога. Він знав, що йому потрібна людина типу ЯК, щоб спроектувати своє бачення у більшому масштабі. Він звернувся до Скаллі, людини з солідним резюме, і сказав: «Ти хочеш продавати солодку воду все своє життя -чи хочеш змінити світ?» Граючи на еґо Скаллі, його прагненнях і страхах, Джобс виконав ідеальну маніпуляцію. І за кілька років Джобса витіснили з його власної компанії.

Apple ще кілька років процвітала на славі Джобса, коли підприємства почали купувати комп’ютери Macintosh, а розробники програмного забезпечення продовжували створювати нові програми. Але дуже скоро вона почала пробуксовувати. Apple уже не була такою, як раніше. Вона пройшла через розрив і не помітила його. Із кожним наступним роком ЧОМУ ставало дедалі більш розмитим. Натхнення полишило компанію. Дослівно.

У компанії був надзвичайно здібний виконавчий директор, Скаллі, який керував бізнесом, але не було нікого, хто був би лідером спільної справи.

Нові продукти ставали «менш революційними і більш еволюційними,— зазначалося в журналі FORTUNE у ті дні,— дехто навіть може назвати їх нудними». Скаллі постійно проводив реорганізацію компанії, щоразу намагаючись повернути те, що Apple вочевидь втратила. Він набрав нову команду виконавчих менеджерів, щоб вони йому допомагали. Але єдине, що вони робили,— намагалися змінити те, ЯК працює компанія, хоча увагу потрібно було звертати на ЧОМУ. Зайве казати, що загальна атмосфера була гнітюча.

І лише після того, як у 1997 році Джобс повернувся, всі — і в самій компанії, і поза нею — згадали, ЧОМУ існує компанія. Відновивши чіткість своєї мети, компанія дуже швидко знову змогла пропонувати інновації, думати інакше й змінювати галузі. З поверненням Джобса на роль лідера компанії повернулася і культура, яка передбачала постійний виклик статус кво, посилення віри в себе і розширення можливостей кожної окремої людини. Кожне рішення проходило крізь фільтр ЧОМУ — і все працювало. Так само, як і більшість лідерів, що надихають, Джобс довіряв своєму внутрішньому голосу, а не порадам. Його постійно критикували за те, що він не працює для масового ринку, скажімо, не дозволяє «клонувати» Mac. Він не міг; такі дії порушували те, у що він вірив. Вони не проходили Селерний тест. Якщо людина, яка є уособленням ЧОМУ, йде з компанії, чітко не сформулювавши, ЧОМУ ця компанія була створена, то вона не лишає своєму наступникові кредо, ідеї, заради якої компанія має діяти. Прийде новий виконавчий директор, і вся його увага буде спрямована на зростання ЩО, і лише трішки — на ЧОМУ. Чи й гірше: новий виконавчий директор намагатиметься впроваджувати власне бачення, не беручи до уваги ту справу, яка від початку надихнула більшість людей на те, щоб працювати саме в цій компанії. У таких випадках лідер може діяти всупереч культурі компанії замість того, щоб вести її за собою або розбудовувати. У результаті | песимістичний настрій, масове звільнення з роботи, погані показники діяльності та повільне і невпинне скочування до культури недовіри та підходу «кожен сам за себе».

Це сталося в компанії Dell. Майкл Делл (Michael Dell) також мав справу життя, коли створював свою компанію. Від початку він вважав, що головне — ефективність, завдяки якій більше людей зможуть здійснювати більше операцій. На жаль, цю ідею він і сам забув, і не вже не був її рупором аж до червня 2004 року, коли залишив посаду виконавчого директора Dell Corp. Та менше ніж за три роки компанія почала занепадати — найперше зменшився обсяг обслуговування клієнтів,! і він повернувся.

Макл Делл усвідомлював: якщо його постійно не буде в компанії, щоб нагадувати про причину створення Dell Corp., то вона дедалі більше концентруватися на тому, ЩО вона робить, за рахунок її ЧОМУ. «Компанія була надто сконцентрована на короткостроковій перспективі, і баланс пріоритетів був надто зміщений у бік того, що дає короткострокові результати,! в цьому була першопричина»,! сказав Делл в інтерв’ю газеті New York Times у вересні 2007 року. Насправді компанія стала так погано працювати, що деяких менеджерів змушували подавати у звітах про прибутки і збитки у період з 2003 по 2006 рік неправдиві дані, щоб вони відповідали запланованим показникам обсягу реалізації продукції. Це означає, що корпоративна культура вже передбачала можливість такого тиску на менеджерів з метою демонстрації досягнення планових показників. Тим часом компанія проґавила кілька значних змін технологій і внаслідок цього втратила можливість завоювати частину споживчого ринку, а водночас вигідних постачальників для власного виробництва. У 2006 році компанія Hewlett-Packard обігнала Dell і стала найбільшим продавцем ПК у світі. Dell пройшла через розрив і не усвідомила причину того, чому вона вже не є такою компанією, якою була раніше.

Ще один добрий приклад | Starbucks. У 2000 році Говард Шульц пішов з посади виконавчого директора Starbucks, і компанія | вперше у своїй історії та незважаючи на те, що кількість відвідувачів на тиждень сягала 50 мільйонів — почала розколюватися.

Якщо подивитися на історію Starbucks, то можна побачити, що вона процвітала не завдяки своїй каві, а завдяки тому, що відвідувачі могли познайомитися з досвідом компанії. Саме Шульц приніс це ЧОМУ, коли прийшов у компанію у 1982 році, через десять років після того, як Ґордон Боукер, Джеррі Болвін та Зен Зіґль почали продавати кавові зерна в Сіетлі. Тоді, справді, займалися лише кавою. Шульц, розчарований тим, що засновники Starbucks були нездатні до ширшого бачення, вирішив визначити новий курс, який зрештою перетворив Starbucks у компанію, яку ми знаємо. Шульц був зачарований італійськими еспресо-барами, і саме таким він уявляв комфортне середовище на шляху від роботи до дому — «третій простір», як він його називав. Це бачення дозволило компанії Starbucks з легкістю створити у Сполучених Штатах культуру кав’ярень, яка до того існувала лише в університетських поселеннях.

Це був час, коли назва Starbucks щось означала. Вона відображала основоположне світобачення. Відвідувачі купували саме цю ідею, а не каву.

І це надихало. Однак Starbucks, як і багато компаній до неї, пройшла через неминучий розрив. Вони також забули про те, ЧОМУ компанія була створена, і почали зосереджуватися на результатах і продуктах. Це був час, коли в Starbucks вам пропонували випити каву з керамічної чашки і з’їсти де-ніш-кейк із керамічної тарілки. Дві дивовижні деталі, які допомогли втілити ідею компанії вжиття у «просторі між роботою і домом». Але керамічний посуд доволі дорогий, і компанія Starbucks відійшла від нього, віддавши перевагу паперовим стаканчикам, з якими було не так багато мороки. Хоча це і дозволило зекономити гроші, однак за цю економію довелося заплатити — зниженням довіри. Ніщо так красномовно не каже відвідувачам «ми вас любимо, а тепер забирайтесь геть», як паперові стаканчики. Уже не йшлося про «третій простір». Тепер єдине, чим займалася компанія, була кава. ЧОМУ компанії Starbucks почало втрачати свої чіткі обриси. На щастя, був Шульц, фізичне уособлення ЧОМУ, щоб нагадувати про вищу мету. Але у 2000 році він пішов з компанії, і справи погіршилися.

Лише за десять років компанія виросла з менш ніж однієї тисячі кав'ярень до 13 тисяч. За вісім років та після зміни двох виконавчих директорів вона сягнула небезпечно великих розмірів, оскільки мала витримати конкуренцію з McDonald’s, Dunkin’ Donuts та іншими мережами. У нині широковідомій пам'ятній записці, яку Шульц написав своєму наступникові Джиму Доналду лише за кілька місяців до того, як повернувся, щоб знову взяти компанію під своє лідерство, він благав Доналда «зробити необхідні зміни, щоб відновити спадок, традицію і пристрасть до своєї справи, як є у всіх нас, відтворити справжній досвід Starbucks». Причина, через яку компанія потрапила у скруту, була не в тому, що вона зростала дуже швидко, а в тому, що Шульцу не вдалося «наситити» своїм ЧОМУ всю організацію так, щоб її діяльність була суголосною цій ідеї і без нього. На початку 2008 року Шульц замінив Доналда на лідера, який міг краще повернути компанію до стану, у якому вона колись була,— на себе.

Жоден із цих виконавчих директорів не мав Божого дару до менеджменту. Наприклад, є багато документальних свідчень параноїдальної поведінки Стіва Джобса, а Біл Ґейтс ніяково почувається на публіці. В їхніх компаніях працюють тисячі людей, і самотужки вони не можуть зробити все так, щоб компанія належним чином працювала. Вони покладаються на інтелектуальні та управлінські здібності своєї команди, яка має допомогти їм збудувати мегафони. Покладаються на людей, які виконують спільну справу. У цьому плані вони не відрізняються від інших виконавчих директорів. Але що спільне у всіх них і чого немає у багатьох виконавчих директорів, то це те, що вони фізично уособлюють справу, навколо якої будуть свої компанії. Їхня фізична присутність нагадує кожному керівникові та кожному працівникові, ЧОМУ вони приходять на роботу. Скажімо простіше: вони надихають. Утім, як і Білл Ґейтс, усі ці лідери, що надихають, не змогли належним чином сформулювати свою справу, щоб усі в компанії гуртувалися навколо цього формулювання і за їхньої відсутності. І ця неспроможність відобразити рух у словах робить їх єдиними, хто міг би бути лідером цього руху. Що станеться, коли Джобс[8] або Шульц знову підуть із компанії?

Для компаній будь-яких масштабів успіх — найбільший виклик. У міру зростання Microsoft Ґейтс дедалі менше говорив про те, у що він вірив і як він збирався змінити світ, аде далі більше про те, що компанія робить. Microsoft змінилася. Створена як компанія, що вірила у необхідність підвищення продуктивності праці людини, щоб та розкрила повністю свій потенціал, Microsoft перетворилася на компанію, яка просто виготовляє програмні продукти. Така, здавалося б, ледь помітна зміна суттєво впливає на поведінку. Вона змінює рішення. Вона впливає на те, як компанія структурує себе для майбутнього. Хоча Microsoft і змінилася від часу свого заснування, такої радикальної зміни ще ніколи не було, оскільки принаймні у компанії був Білл Ґейтс — фізичне уособлення справи, яке надихає і керівництво компанії, і її працівників.

Microsoft — лише одна з тих матеріальних речей, які зробив Ґейтс для втілення у життя своєї справи. Компанія — одне з ЩО на підтвердження його ЧОМУ. І зараз він пішов, щоб зробити щось інше, що також утілює справу його життя,— за допомогою Фонду Ґейтсів зробити так, щоб люди в усьому світі щоранку прокидалися, аби долати перешкоди і мати змогу повністю розкрити свій потенціал. Єдина відмінність у тому, що він більше не робить це за допомогою програмного забезпечення. Стів Балмер, як усі стверджують, розумний чоловік, не є фізичним уособленням світобачення, притаманного Ґейтсу. У нього імідж сильного виконавчого директора, який бачить цифри, конкурентів та ринки. Він — людина, що має хист до управління на рівні ЩО. Так само, як Джон Скаллі в Apple, Джим Доналд у Starbucks та Кевін Роллінз у Dell — виконавчі директори, які замінили засновників або керівників, що мали бачення майбутнього. Балмер міг би прекрасно працювати поруч із візіонером, але чи здатний він замінити візіонера?

Уся культура цих компаній була побудована навколо бачення однієї людини. Єдиний план успадкування мети, який реально працюватиме,— це знайти виконавчого директора, який вірить у справу компанії і прагне її продовжувати, а не замінити її власним баченням майбутнього. Балмер знає, як згуртувати компанію,— але чи зможе він її надихати?

Успішна передача керма компанії полягає не лише в тому, щоб вибрати того, хто має відповідні навички,— треба знайти людину, яка вважала б своєю ту справу, навколо якої компанія була створена.

Така людина, прийшовши на зміну засновникові компанії, не намагається втілити власне бачення майбутнього; вона підхоплює «старе» знамено і веде компанію у наступні покоління. Ось чому ми називаємо цей процес наступництвом, а не заміною. У такому випадку має місце безперервність бачення майбутнього.

Однією з причин, чому компанії Southwest Airlines вдалося так добре забезпечити процес наступництва, є те, що її справа практично «проросла» у культурі компанії, а виконавчі директори, які прийшли після Герба Келлегера, також утілювали його справу. Говард Патнем був першим президентом авіакомпанії Southwest Airlines після Келлегера. Хоча він і досяг значного кар’єрного успіху в галузі авіаперевезень, проте був саме тією людиною яка найкраще надавалася на роль лідера компанії, не завдяки своєму резюме. Він був людиною, яка відповідала справі компанії. Патнем пригадує час, коли він зустрівся з Келлегером під час інтерв’ю при прийомі на роботу. Він відхилився на спинку стільця і помітив, що Келлегер під столом зняв туфлі. Мало того: Патнем помітив, що одна шкарпетка Келлегера була дірява. Саме в цей момент він відчув, що якнайкраще годиться для цієї роботи. Йому страшенно сподобалося, що Келлегер був такий як усі. У нього шкарпетки теж були діряві.

Хоча Патнем і відчував, що авіакомпанія Southwest Airlines була для нього ідеальною роботою, та як ми можемо знати, що він був таким само для компанії? Я мав нагоду провести з Патнемом у розмовах півдня. У якийсь момент я запропонував зробити перерву і випити кави у Starbucks. Сама лише ця пропозиція його обурила. «Я не піду до Starbucks! — відрізав він. — Я не платитиму п’ять доларів за чашку кави.

І взагалі, що воно в біса таке — фрапучино?» Саме в цей момент я зрозумів, як ідеально Патнем підходить для Southwest Airlines. Він був такий як усі. Хлопець, який ходить у Dunkin’ Donuts. Він був найкращим претендентом на те, щоб узяти смолоскип із рук Келлегера і рушити уперед. Компанія Southwest його надихала. В особі Говарда Патнема Келлегер знайшов того, хто продовжував його справу, а не заново її створював.

Нині все стало настільки частиною культури, що працює майже автоматично. Те саме можна сказати і стосовно Колін Барет, яка стала президентом компанії Southwest у 2001 році, приблизно за три роки після того, як вона працювала секретарем Келлегера у його юридичній фірмі у Сан Антоніо. У 2001 році в компанії було майже 30 тисяч працівників і 344 літаки. На той час, коли Барет стала президентом, управління компанією, за її словами, стало «дуже колективною справою». Келлегер більше не брав участь у повсякденній роботі, але залишив після себе таку яскраву корпоративну культуру, що його присутність у приміщенні компанії більше не була необхідністю. Фізичну особу значною мірою замінили висловлювання Келлегера. Вони допомагали зберігати і підтримувати ЧОМУ. Барет якось зазначила, що вона — не найрозумніший виконавчий директорів з усіх директорів. Звісно, вона була занадто самокритична. Але щоб бути лідером компанії, не обов’язково бути найрозумнішим.

Її завдання — вести компанію вперед у реалізації її справи. Уособлювати цінності та нагадувати кожному, ЧОМУ вони тут. Добра новина в тому, що дізнатися, чи несе наступник той самий смолоскип, дуже легко. Просто застосуйте Селерний тест — і ви побачите, чи має сенс те, що компанія каже і робить. Чи те, ЩО вони роблять, красномовно підтверджує, ЧОМУ в они були створені. Якщо ми не можемо легко оцінити ЧОМУ компанії, просто оцінюючи її продукцію, послуги, маркетинґ та офіційні заяви, тоді висока ймовірність того, що й вони цього не знають. Якби вони знали, то знали б і ми.

КОЛИ ЧОМУ ВТРАЧАЄТЬСЯ, ТО ЄДИНЕ, ЩО У ВАС ЛИШАЄТЬСЯ, ЦЕ ЩО

5 квітня 1992 року приблизно о восьмій ранку компанія Wal-Mart втратила своє ЧОМУ. Того дня Сем Волтон, натхненний лідер Wal-Mart, людина, яка уособлювала справу компанії та навколо якої була створена найбільша у світі мережа роздрібної торгівлі, помер у госпіталі Арканзаського університету в містечку Литл-Рок від раку кісткового мозку. Невдовзі його старший син Сем Робсон Волтон, який успадкував посаду голови компанії, виступив з офіційною заявою. «Ніяких змін не передбачається в корпоративному керівництві, управлінні чи політиці компанії»,— сказав він. На превеликий жаль для працівників, відвідувачів та акціонерів Wal-Mart, те, що сталося потім, не відповідало цій заяві.

Сем Волтон був простою людиною. Хоча за версією журналу Forbes він був найбагатшим у США,— і цей титул зберігся за ним аж до смерті,— він ніколи не міг зрозуміти, чому інші вважають гроші такими важливими. Звісно,

Волтон — учасник ринку, а гроші — добре мірило успіху. Але гроші — це не те, що давало Волтону і всім, хто працював у магазинах Wal-Mart, відчуття успіху. Найбільше Волтон цінував людей.

Піклуйся про людей, і люди піклуватимуться про тебе — ось у що він вірив; і все, що робили Волтон і Wal-Mart, підтверджували це. Наприклад, коли компанія щойно починала розвиватися, Волтон приходив на роботу по суботах виключно, щоб працівники не відчували несправедливості, адже вони працювали по вихідних. Він пам’ятав дні народження і річниці своїх працівників, та навіть і те, що мама касирки щойно перенесла операцію на жовчному міхурі. Він відчитував своїх менеджерів за те, що вони їздили на дорогих автомобілях, а сам протягом багатьох років відмовлявся користуватися корпоративним літаком. Якщо всього цього немає у пересічного американця, то цими речами не має користуватися й той, хто претендує на те, щоб бути виразником інтересів середніх американців.

Поки Волтон стояв біля керма компанії Wal-Mart, вона ніколи не проходила через точку розриву, адже він ніколи не забував, звідки походить.

«Я все ще не можу зрозуміти, чому в новинах повідомили, що я постригся у перукарні? А де ще я мав стригтися? — казав він. Чому я їжджу на пікапі?

А в чому я маю перевозити своїх собак, у Ролс-Ройсі?» Його часто бачили у простому твідовому піджаку й бейсболці, він був уособленням того, кому, як він вважав, має служити,— простого американця Джо.

Щодо компанії, яку так любили її працівники, клієнти й громада, Волтон зробив лише одну серйозну помилку. Він не сформулював справу свого життя достатньо чіткими словами, щоб інші могли продовжити цю справу після його смерті. Не вся провина за цю помилку лежить на ньому. Та частина мозку, яка контролює ЧОМУ, не контролює мови. Тому так само, як і багато інших лідерів, найбільше, що Волтон міг сформулювати, це ЯК втілити свою справу вжиття. Він говорив про те, як зробити, щоб товари були дешевими, аби їх міг дозволити собі купити простий американець. Стверджував, що необхідно будувати супермаркети в сільській місцевості, щоб ті, на кому тримається американська економіка, її основна робоча сила, люди, що живуть у передмістях, не були вимушені їхати за покупками до центрів міст. Усе це мало сенс. Усі його рішення пройшли Селерний тест. Однак ЧОМУ, навколо якого була побудована компанія, залишилося невисловленим.

Волтон працював у компанії майже до смерті, аж доки через поганий стан свого здоров’я уже не міг нічого робити. Так само, як усі організації, створені засновниками-лідерами, чия фізична присутність допомагала їм зберігати ЧОМУ сповненим сили, його постійна участь у роботі компанії нагадувала всім, ЧОМУ вони щодня приходять на роботу. Він надихав усіх навколо. Як Apple ще кілька років після того, як Стів Джобс залишив компанію, працювала завдяки самій атмосфері, що залишилася після нього, перш ніж з’явилися перші ознаки серйозних тріщин,— так само і Wal-Mart пам’ятала Сема Волтона та його ЧОМУ ще якийсь час після його смерті. Але в міру того, як ЧОМУ ставало дедалі розмитішим, напрям руху компанії змінювався. З’явилися нові форми мотивації — і це було те, що сам Волтон категорично заперечував: прагнення отримати більше грошей.

Співзасновниками компанії Costco, створеної у 1983 році, були Джим Сінегал, що належав до людей типу ЧОМУ, та Сол Прайс, людина типу ЯК. Сінегал дізнався про роздрібну торгівлю зі знижками від Сола Прайса, тієї самої людини, у якої, як сказав Сем Волтон, він «запозичив» багато чого з того, що знав про бізнес. І так само, як і Волтон, Сінегал вірив перш за все у людей. «Ми будемо компанією, у якій до всіх звертатимуться просто на ім’я»,— сказав він в інтерв’ю у шоу 20/20 компанії АВС. За тією самою формулою, якої дотримуються й інші лідери, що надихають, компанія Costco вірила найперше в необхідність піклуватися про своїх працівників. Бувало, що зарплати працівників Costco були на 40 відсотків вищі, ніж у тих, хто працював у мережі Sam’s Club (склади товарів за зниженими цінами, власником яких був Wal-Mart). Крім того, Costco надає і соціальні вигоди, вищі ніж у середньому по галузі, у тому числі покриває витрати на охорону здоров’я для більше ніж 90 відсотків своїх працівників. У результаті плинність кадрів у п’ять разів менша, ніж у мережі Sam’s Club.

Як і всі компанії, побудовані навколо спільної справи, компанія Costco використовує свій мегафон, завдяки чому зростає. У них немає відділу зв’язків з громадськістю і вони не витрачають гроші на рекламу. Закон дифузії — це все, що потрібно компанії Costco, щоб їхнє слово було почуте. «Уявіть, що у вас 120 тисяч лояльних до вас послів за межами компанії, які постійно розповідають про вас лише у позитивному ключі»,— жартує Сінегал, підтверджуючи, наскільки довіра і лояльність його працівників важливіші за рекламу й пі-ар.

Протягом багатьох років аналітики Wall Street критикували стратегію компанії Costco за те, що вона витрачає так багато коштів на своїх працівників, замість того, щоб витрачати їх на зменшення витрат з метою збільшення прибутку та підвищення вартості акцій. Для Wall Street було б краще, щоб компанія більше уваги приділяла тому, ЩО вона робить за рахунок свого ЧОМУ. Як сказав аналітик Deutsche Bank в інтерв’ю журналу FORTUNE, «Costco і зараз залишається компанією, яка служить членам свого клубу і власним працівниками краще, ніж своїм акціонерам».

На щастя, Сінегал довіряє своєму внутрішньому голосу більше, ніж аналітикам Wall Street. «Wall Street займається тим, що заробляє гроші швидко, до наступного четверга. Час пішов! — сказав він в інтерв’ю 20/20. — А ми займаємося тим, що будуємо організацію, установу, яка, сподіваємося, буде тут і за п’ятдесят років. А платити високі зарплати і створювати такі умови, щоб люди працювали з вами тривалий час,— це дуже добрий бізнес».

Смисл усього сказаного — не в тому, як Сінегал уміє запалювати натхнення в серцях людей, а в тому, що майже все, що він каже й робить, є відлунням слів і дій Сема Волтона. Компанія Wal-Mart перетворилася на величезну мережу внаслідок такого самого підходу — вони зосередили свою увагу на ЧОМУ і забезпечили його підтвердження своїми ЩО. Гроші ніколи не можуть бути причиною, вони завжди є результатом. Але того фатального дня у квітні 1922 року компанія Wal-Mart припинила вірити у своє ЧОМУ.

Відтоді, як помер Сем Волтон, Wal-Mart постійно опиняється у центрі скандалів, її звинувачують у поганому ставленні до працівників і покупців — і все заради інтересів акціонерів. ЧОМУ компанії стало таким розмитим, що навіть коли вона роблять щось добре, мало хто згоден вірити їй. Наприклад, вона була однією перших великих компаній, які розробили свою екологічну політику, спрямовану на зменшення відходів та заохочення повторного використання сировини і матеріалів. Однак критики Wal-Mart були так скептично налаштовані щодо мотивів, які спонукали компанію до розробки цієї політики, що це було сприйнято як показуха. «Wal-Mart прагне покращити свій імідж і за кілька років зменшить свій уплив на довкілля,— було опубліковано 28 жовтня 2008 року на веб-сторінці New York Times. — Wal-Mart усе ще видає себе за захисника прав споживачів, навіть коли обіцяє зменшити соціальні та екологічні складові бізнесу у своїх магазинах». Компанія Costco, з іншого боку, оголосила свою екологічну політику пізніше, ніж Wal-Mart, однак їй було приділено дуже багато уваги. Різниця в тому, що люди вірять тому, що робить Costco. Коли люди знають, ЧОМУ ви робите те, ЩО робите, вони готові повірити вам у всьому, що може були доказом вашого ЧОМУ.

Коли ж вони не дуже чітко уявляють собі ЧОМУ, то те, ЩО ви робите, не має змісту. Навіть при тому, що те, що ви робите, чи рішення, які ви ухвалюєте, можливо, й непогані,— вони не матимуть смислу для інших без чіткого розуміння ЧОМУ.

І які ж результати? Певний час компанія пам’ятала про Сема Волтона, не змінювала своєї корпоративної культури, і вартість акцій цих двох компаній залишалася приблизно однаковою протягом кількох років після смерті Волтона. Але в міру того, як Wal-Mart поступово відходила від ЧОМУ Сема Волтона і проминула точку розколу, а Costco зберігала чіткість ЧОМУ, різниця у ціні на акції цих двох компаній різко зростала. Інвестиції у Wal-Mart того дня, коли помер Волтон, принесли б власникові акцій компанії 300 відсотків прибутку на час, коли була написана ця книжка. Інвестиція, зроблена того самого дня у Costco, дала б 800 відсотків прибутку.

Перевага компанії Costco у тому, що уособлення їхнього ЧОМУ — Джим Сінегал — усе ще в компанії. Те, що він говорить і робить, допомагає всім, хто працює поруч з ним, глибше усвідомити, в чому основна ідея компанії. І будучи відданим своєму ЧОМУ, Сінегал отримує зарплату 430 тисяч доларів,— відносно невелика сума, зважаючи на розміри й успішність компанії. У часи, коли Wal-Mart була на піку свого процвітання, Сем Волтон ніколи не отримував більше ніж 350 тисяч доларів,— і це теж відповідало тому, у що він вірив. Девід Ґлас, перший виконавчий директор, який обійняв цю посаду після Сема Волтона, сказав: «Багато що з того, що відбувається нині з компаніями «високого польоту» та виконавчими директорами, які отримують непомірну платню, а реально чинять грабіж, ні на кого не зважають і думають лише про себе, справді засмучує мене. Це — одна з тих речей, які є неправильними в американському бізнесі нині».

Ще три виконавчі директори спробували нести смолоскип, який запалив Волтон. І з кожним наступним разом розуміння мети, справи та ідеї, ставало дедалі більш туманним. Нову надію покладають на Майкла Т Дьюка, який став виконавчим директором на початку 2009 року. Мета Дьюка — відновити блиск і ясність Wal-Mart’ового ЧОМУ.

І він почав з того, що встановив собі річну заробітну плату у 5,43 мільйона доларів.

Частина VI. Відкрийте чому

13. Звідки походить чому

Це почалося в часи, коли у В’єтнамі йшла війна. У Каліфорнії антиурядові настрої були особливо сильними. Двоє молодих людей вважали своїми ворогами владу державну і владу корпорацій — через те, що вони повністю нівелювали дух окремої людини. Ці двоє молодих людей мріяли про світ, у якому кожна людина мала б уплив і могла успішно протистояти непомірній владі, застарілим законам і заскорузлому мисленню. Могла б змінювати їх. Вони тусували з хіпі, були знайомі з їхніми ідеями, однак власний шлях до того, щоб змінити світ, бачили інакше — не через протести чи вчинення якихось нелеґальних дій.

Стів Возняк і Стів Джобс саме у цей час почали свою трудову діяльність. Північна Кароліна була охоплена не лише революційним духом,— саме тоді й саме там відбувалася комп’ютерна революція. І саму в цій технології вони вбачали можливість зробити власну революцію. «Комп’ютер Apple дав змогу окремій людині робити те саме, що може робити будь-яка компанія,— розповідав Возняк. — Уперше в історії одна людина могла взяти на себе функції цілої корпорації просто тому, що вона могла користуватися технологією». Возняк спроектував Apple І, а згодом Apple ІІ, достатньо простими, щоб люди могли опанувати цю технологію. Джобс знав, як їх продати. Так народилася компанія Apple Computer. Компанія, мета якої — дати окремій людині силу, щоб протистояти владі, нависла над суспільством. Дати мрійникам та ідеалістам силу, щоб кинути виклик статус кво — і перемогти. Але їхня справа, їхнє ЧОМУ почалося задовго до народження Apple.

У 1971 році просто в гуртожитку Каліфорнійського університету в Берклі два Стіви змайстрували синю скриньку. Цей невеликий пристрій зламував телефонну систему, щоб не платити за міжміські переговори. Комп’ютерів Apple тоді ще не існувало, але Джобс і Возняк уже кидали виклик владі Великого Брата — у цьому випадку MaBell, American Telephone and Telegraph, телефонній компанії-монополісту. Технічно те, що робила синя скринька, було нелеґальним, і не маючи бажання порушуючи закон, Джобс і Возняк так ні разу самі й не скористалися цим пристроєм. Але їм сподобалася ідея дати іншим змогу не платити за правилами, встановленими монополістами,— ця тема не раз проявлятиметься в майбутнійкомпанії Apple.

1 квітня 1976 року вони повторили цей «трюк». Цього разу їхнім об’єктом став гігант комп’ютерної галузі компанія IBM. До Apple обчислення здійснювалися за допомогою перфокарт, які містили інструкції для величезної обчислювальної машини, розташованої десь у комп’ютерному центрі. IBM розробляла свої технології для корпорацій, а не, як мав намір це зробити Apple, як інструмент для окремої людини, яка могла б суперничати з корпораціями. Із чіткою метою і фантастичною дисципліною компанія Apple Computer, за законом дифузії, була практично приречена на успіх. У перший рік бізнесу вона продала комп’ютерів на загальну суму 1 мільйон доларів тим, хто вірив у те, у що вірили вони. За другий рік — уже на 10 мільйонів доларів. За третій рік у бізнесі це була компанія з доходом 100 мільйонів доларів, а лише за шість років вони досягли статусу компанії з мільярдним доходом.

У 1984 році Apple запустив виробництво комп’ютерів Macintosh, що супроводжувалось славнозвісною рекламою «1984», якою супроводжувалися трансляції Суперкубку — чемпіонату США з американського футболу.

Ця реклама, режисером якої був Рідлі Скотт, відомий режисер культових класичних фільмів, зокрема, Blade Runner (в українському перекладі «Той, що біжить по лезу»), змінила і рекламну галузь. Перша «комерційна реклама Суперкубку», вона започаткувала щорічну традицію великобюджетної, схожої на класичне кіно комерційної реклами цього турніру. З комп’ютером Macintosh Apple знову змінила традиційний підхід. Вони кинули виклик DOS компанії Microsoft — стандартній операційні системі, яка у той час використовувалась у більшості персональних комп’ютерів. Macintosh став першим комп’ютером масового ринку, в якому був графічний інтерфейс користувача і мишка, завдяки яким людина могла просто «підвести мишку на об’єкт і натиснути на кнопку», а не вводити інструкцію на клавіатурі. За іронією долі, ця концепція Apple стала масовою завдяки компанії Microsoft, яка використала її у Windows — створеній Білом Ґейтсом версії графічного інтерфейсу користувача. Здатність Apple ініціювати революційні зміни і здатність Microsoft виносити ідеї на масовий ринок ідеально ілюструють ЧОМУ кожної з цих двох компаній — і, звісно, їх засновників. Для Джобса завжди було важливо кидати виклик, натомість Ґейтса хвилювало те, як передати ідею якомога більшій кількості людей.

Apple і далі кидатиме виклики — іншими своїми продуктами, і в той само спосіб. З останніх прикладів — iPod і, що важливіше, iTunes. Цими технологіями Apple кидає виклик нинішній моделі бізнесу в музичній індустрії-галузі, яка так занепокоїлася тим, щоб захистити свою інтелектуальну власність і застарілу модель бізнесу, що зайнялася судовими переслідуваннями тринадцятирічних музичних піратів,— а в той час Apple практично перефор-матувала ринок онлайн-музики. Це повторилося знову, коли Apple випустила на ринок iPhone. Статус кво диктував, що провайдери стільникового зв’язку, а не виробники телефонів, вирішують, якими мають бути технічні характеристики й функції сьогоднішніх телефонів. T-Mobile, Verizon Wireless та Sprint, наприклад, диктують таким компаніям як Motorola, LG та Nokia, що робити. Apple усе це змінила, оголосивши, що стосовно iPhone вони диктуватимуть провайдерам, які саме функції телефон матиме. За іронією долі, компанія, якій Apple кинула виклик своєю синьою скринькою десятки років тому, цього разу проявила класичну поведінку любителя новинок. Компанія AT&T виявилася єдиною, яка погодилася на нову модель,— і так почалася ще одна революція.

Корені перманентної схильності Apple до інновацій — у її ЧОМУ, і, за винятком тих років, коли Джобса не було в компанії, вона ніколи не змінювалася відтоді, як її було створено. Галузі, міцно прив’язані до моделей бізнесу, отриманих у спадок від минулих часів, слід застерегти: ви можете бути наступними. Якщо Apple залишиться вірною своєму ЧОМУ, то, найімовірніше за все, наступними будуть телебачення і кіно.

Здатність Apple робити те, що вони роблять, не має нічого спільного з досвідом у певній конкретній галузі. Усі комп’ютерні та технологічні компанії мають відкритий доступ до талантів і ресурсів, досвід і технології, щоб випускати все, що виготовляє Apple. Справа в меті чи ідеї, яка виникла в головах двох ідеалістів у містечку Купертіно, штат Каліфорнія. «Я хочу так ударити в дзвін, щоб луна пішла всесвітом», — так сформулював це Джобс.

І саме це робить компанія Apple у тих галузях, які змінює її продукція.

Apple народилася з ЧОМУ своїх засновників. І це лише одне з тих ЩО, які з’являються на підтвердження ЧОМУ Джобса і Возняка. Особистості Джобса й Apple абсолютно суголосні. Насправді особистості всіх тих, кого внутрішньо притягує Apple, зріднені. Тут немає різниці між клієнтами компанії та її працівниками. Один вірить у ЧОМУ Apple і вирішує працювати в цій компанії, а інший так само вірить у це ЧОМУ — і вирішує купувати її продукцію. Різниця тут лише у поведінці. Лояльні акціонери теж такі самі. Те, ЩО вони купують, має іншу природу, але причина, чому вони купують і залишаються лояльними, та сама. Продукти компанії стають символами їхньої власної ідентичності. Вважається, що упертість людини, яка купує продукти Apple, є частиною культу компанії. А упертість працівника Apple вважається частиною «культу Стіва». Їхні символи різні, але їхня відданість справі однакова. Те, що ми вживаємо слово «культ», означає, що ми усвідомлюємо наявність глибокої віри, чогось ірраціонального, того, що є спільним для всіх, хто вірить у цю ідею. І, мабуть, маємо рацію. Джобс, його компанія, його лояльні працівники та його лояльні клієнти — все це існує для того, щоб розсувати межі. Усі вони — за добру революцію.

Сама лише чіткість ЧОМУ компанії Apple не є запорукою того, що це ЧОМУ всіх притягуватиме. Одні люблять Apple, інші — ні. Одні їй вірять, інших вона відштовхує. Але годі заперечувати: вона має неабиякий уплив. Закон дифузії стверджує, що лише у 2,5 відсотка населення менталітет новатора — це група людей, які вірять у свої інновації і ризикують більше, ніж інші. Можливо, зовсім не є збігом той факт, що Microsoft Windows встановлено на 96 відсотках комп’ютерів у світі, а Apple — приблизно на 2,5 відсотка. Більшість людей не хоче кидати виклик статус кво.

Хоча працівники Apple скажуть вам, що успіх компанії — у її продуктах, але факт є фактом, що багато компаній випускають якісні продукти. І хоча працівники Apple, можливо, наполягатимуть на тому, що їхні продукти кращі, все залежить від стандарту, за яким ви їх оцінюєте. Продукти Apple, звісно, найкращі для тих, хто поділяє ЧОМУ компанії Apple. Саме ця ідея, яка проходить через усе, що вони думають, кажуть чи виробляють, і робить їх тими, ким вони є. Вони в цьому такі ефективні, що можуть називати свої продукти особливими іменами: назва і перед нею літера «і». Але вони привласнили не саму лише літеру, вони привласнили слово «І» (англійське «я»).

Це компанія, для якої понад усе творчий дух окремої людини,— а її продукти, послуги і маркетинґ лише підтверджують це.

ЧОМУ ВИНИКАВ, ЯКЩО ДИВИТИСЯ НАЗАД

За консервативними оцінками, перевага в кількості військ була три до одного. Але деякі історики твердять, що ворог переважав англійську армію у шість разів. Якій би оцінці ви не повірили, перспективи для Генріха V, короля Англії, були не дуже райдужні. Це було наприкінці жовтня року 1415, і англійська армія була готова до битви проти набагато більшого французького війська під Азенкуром у північній Франції. Але чисельна перевага — це була лише одна з проблем короля Генріха.

Англійська армія здолала 250 миль, на що пішло майже три тижні, і втратила майже 40 відсотків свого початкового складу через різні хвороби. Французи ж, навпаки, добре відпочили, і їхній моральний дух був набагато вищий. Крім того, краще підготовлених і більш досвідчених французів збуджувала перспектива помсти англійцям за своє приниження у попередніх битвах, які закінчилися їхньою поразкою. І ще й до всього цього, французи були набагато краще екіпіровані. Англійці мали легкі обладунки, а французи — важкі. Але кожному, хто знайомий з середньовічною історією Європи, добре відомо, чим закінчилася битва біля Азенкуру. Попри нерівність сил не на їхню користь, англійці виграли.

Англійці мали одну життєво важливу технічну річ, яка змогла спантеличити французів і покласти початок ланцюгу подій, які зрештою привели до перемоги. Вони мали великі луки, у людський зріст завбільшки — зброя з дивовижною для свого часу дальністю стрільби. Стоячи далеко від полю бою — достатньо далеко, щоб важкі обладунки були непотрібні,— англійці могли бачити всю долину як на долоні й поливати французів зливою стріл. Технологія і дальність стрільби забезпечують стрілі її силу. Сама по собі стріла — це тоненька дерев’яна паличка із загостреним кінцем та кількома перами. Вона не може протистояти мечеві або пробити броню. Стріла рухається лише завдяки імпульсу, і саме в імпульс, в цей кінетичний момент вкладається і досвід, і вишкіл, і сила. І ці тоненькі дерев’яні палички, пронизуючи повітря, перетворюються на потужну силу, якщо влучають у ціль. Але що спільного між битвою біля Азенкуру і пошуком свого ЧОМУ?

Перш ніж стріла може вразити ціль, її потрібно відтягти назад, на 180 градусів від цілі. І саме тут бере свою силу ЧОМУ. ЧОМУ не з’явиться, якщо ви дивитиметеся вперед на те, чого хочете досягти, і намагатиметеся виробити відповідну стратегію, як туди дістатися. ЧОМУ не виникає внаслідок жодних маркетинґових досліджень, ані в результаті численних інтерв’ю з клієнтами чи навіть працівниками. ЧОМУ виникає, якщо дивитися в абсолютно протилежному напрямку. Пошук ЧОМУ — це процес відкриття, а не винаходу.

Так само, як ЧОМУ компанії Apple формувалося у бунтівні 1960-ті та 1970-ті роки, так і ЧОМУ будь-якої людини чи організації має своє коріння у минулому. Воно виникає у процесі виховання і набуття життєвого досвіду людини чи невеликої групи людей. Кожна окрема людина має ЧОМУ — так само, як і кожна організація. Організація, не забувайте,— це одне із ЩО, одна з матеріальних речей, зроблених засновником чи групою засновників на підтвердження свого ЧОМУ.

Кожна компанія, організація чи група, здатна надихати, починається з однієї людини або невеликої групи людей, які захотіли зробити щось більше, ніж вони самі. Як не дивно, чітко бачити своє ЧОМУ — нескладно. Для цього треба бути дисциплінованим і довіряти своєму внутрішньому голосу, бути вірним своїй меті, справі чи ідеї. Найскладніше — зберігати внутрішню рівновагу і залишатися собою. Мало хто здатний побудувати мегафон, а не просто компанію; і навколо їхньої справи гуртуються ті люди, які мають здатність надихати. При цьому в них з’являється така сила спонукати людей до дії, яку мало хто може навіть уявити. Вивчення ЧОМУ якоїсь компанії чи організації або розуміння ЧОМУ будь-якого соціального руху завжди починається з одного — із вас. МІЙ ПОВНИЙ ПРОВАЛ

Ці три місяці назавжди вкарбувалися у моїй пам’яті — з вересня по грудень 2005 року. Саме тоді я дістався дна.

Я розпочав свій бізнес у лютому 2002 року і був у неймовірному збудженому стані. Як сказав би мій дідусь, «із мене просто лився окріп і оцет». З раннього дитинства я прагнув розпочати власний бізнес. Це була американська мрія, і я жив нею. Уся моя самооцінка базувалася на тому, що я зробив цей рішучий крок — і почувався фантастично. Коли хтось запитував мене, що я зробив, я ставав у таку саму позу, як Джордж Рівз у старому телевізійному серіалі Супермен: руки в боки, груди вперед, трохи боком і з високо піднятою головою проголошував: «Я підприємець». У мене була нова роль, і я почувався ній добре. Я не був схожий на Супермена — я був Суперменом.

Як відомо кожному, хто починає свій бізнес, це фантастичні перегони. Над головою дамокловим мечем висить статистика — понад 90 відсотків но-востворених підприємств стають банкрутами у перші три роки своєї діяльності. Кожного, хто хоча б трішечки сповнений духу конкуренції, особливо того, хто називає себе підприємцем (руки в боки, груди вперед, трохи боком), ці жахливі цифри аж ніяк не стримують, а лише підливають оливи у вогонь. Сама думка про те, що ти належиш до невеличкої меншості тих, хто успішно здолає ці три роки і не потрапить у число банкрутів, робить підприємців тими, ким вони є: ними керує пристрасть, і вони відверто ірраціональні.

Минув рік, і ми відзначали цю подію. Ми не пішли з бізнесу. Домоглися першої перемоги, незважаючи ні на що. Жили мрією. Минуло два роки. Потім три. Я й зараз не дуже розумію, як нам це вдалося,— ми ніколи не запроваджували жодних належних систем чи процесів. Але, чорт забирай, ми це зробили. Я досяг своєї мети, і це єдине, що мало значення. Тепер я з гордістю думав про те, що належу до невеличкої групи людей, які можуть сказати, зі статистичним підтвердженням, що вони є власниками маленького американського бізнесу.

Четвертий рік був зовсім іншим. Відчуття новизни, пов’язане з тим, що я підприємець, вивітрилося. Я більше не ставав у позу Джорджа Рівза. Коли мене запитували, чим займаюсь, я тепер відповідав, що «здійснюю позиціонування і стратегічне консультування». Це було вже значно менш захоплююче і, звісно, втратилося відчуття участі у великих перегонах. Уже не було такої пристрасті щодо справи, а був звичайний бізнес. І реальність полягала в тому, що цей бізнес був зовсім не схожий на букет троянд.

Ми ніколи не досягали неймовірного успіху. Ми заробляли на життя, але не більше. У нас було кілька клієнтів, які входили до списку FORTUNE 500, і ми добре працювали. Я абсолютно чітко уявляв собі, чим ми займалися. Міг би сказати вам, чим відрізняємося від інших,— тим, як ми робили свою справу. Як і будь-хто у цій грі в конкуренцію, я намагався переконати своїх майбутніх клієнтів у тому, що ми робимо свою справу краще, що ми взагалі кращі, і в чому ми унікальні... і це було важко. Правду кажучи, ми вистояли завдяки моїй енергії, а не завдяки моїм діловим якостям. Але я не міг вкладати у цю справу стільки енергії усе своє життя. Я добре знав: для того, щоб бізнес функціонував, нам потрібні кращі системи і процеси.

Я був геть деморалізований. Розумів, що мав робити, але просто фізично не міг цього зробити. Коли настав вересень 2005 року, я був дуже близький до стану повної депресії. Усе своє життя я був доволі безтурботною людиною, тому коли сумував, це вже було кепсько. Але той мій стан був просто жахливий.

Депресія зробила мене параноїком. Я був переконаний, що мій бізнес ось-ось прогорить. Що мене викинуть із квартири. Що всі, хто працював зі мною, терпіти мене не можуть, і що клієнти знають, що я банкрут. Я думав, що всі, кого зустрічаю, розумніші за мене. І кращі за мене. Уся енергія, яку доти я витрачав, щоб підтримувати бізнес, пішла на те, щоб підбадьорити себе і зробити вигляд, що все йде як слід.

Я знав, що для того, щоб щось змінилося, мені потрібно навчитися, запровадити якусь новацію, перш ніж усе розвалиться. Я їздив на конференції, читав книжки і питав поради у успішних друзів. Усі поради були слушні, але я їх не чув. Щоб мені не говорили, я чув лише одне: «усе, що ти робиш, ти робиш не так». Спроби виправитися не покращили мого самопочуття, навіть погіршили. Я почувався безпорадним. Мене охопив відчай, а це для підприємця майже те саме, що й самогубство: я почав думати про те, щоб знайти собі роботу. Будь-яку. Будь-що, що могло б відвернути відчуття падіння, що супроводжувало мене майже щодня.

Пригадую, того року я поїхав у гості до брата своєї майбутньої дружини на День Подяки. Сидів на дивані у вітальні, присутні про щось говорили, але я не чув ані слова. Якщо мене запитували про щось, я відповідав щось банальне. Більше не мав ані бажання, ані можливості підтримувати розмову.

І саме тоді я все збагнув. Незважаючи на статистику, це був повний провал.

У коледжі я вивчав антропологію, а потім стратегію маркетинґу й реклами, і мене завжди цікавило, чому люди роблять те, що вони роблять.

На початку своєї професійної кар’єри мене почали цікавити ті самі питання у реальному світі — зокрема у світі корпоративного маркетинґу. Є така стара приказка у цій сфері: 50 відсотків усього маркетинґу працює, проблема в тому, які 50 відсотків. Мене завжди вражало те, що так багато компаній працюють за такого високого рівня невизначеності. Хіба можна погодитися з тим, що успіх якоїсь справи, яка так багато коштує і в якій так багато поставлено на карту, залежить від того, як упаде монета? Був переконаний, що якщо якийсь маркетинґ працює, то його можна вичислити.

Усі компанії з однаковими ресурсами мають однаковий доступ до одних і тих само аґентств, талантів, засобів масової інформації,— то чому один маркетинґ працює, а інший ні? Працюючи в рекламному аґентстві, я спостерігав це весь час. У приблизно рівних умовах одна й та сама команда могла розробити кампанію, яка одного року була неймовірно успішною, а наступного взагалі не давала результату. Замість того, щоб аналізувати те, що не працює, я вирішив зосередитися на тому, що працювало, щоб визначити, що в усіх таких кампаніях було спільного. Доброю новиною для мене було те, що мені требу було досліджувати не так багато.

Як компанії Apple вдається знову і знову перевершувати своїх конкурентів? Що компанія Harley-Davidson зробила такого, що створився цілий рух послідовників, готових нанести її корпоративний логотип як татуювання на своєму тілі? Чому люди такі залюблені у Southwest Airlines — у цій компанії немає нічого такого особливого... чи не так? Намагаючись якось формалізувати результати своєї розвідки, я розробив просте поняття Золотого Кола. Але моя скромна теорія була похована серед комп’ютерних файлів. Це був малесенький проект без жодного практичного застосування — просто те, що я знайшов цікавого для себе.

Десь місяць потому на якомусь заході я познайомився з жінкою, яка зацікавилася моїми поглядами на маркетинґ. Вікторія Даффі Гоппер виросла у сім’ї науковців і також усе життя цікавилася людською поведінкою. Вона вперше розповіла мені про лімбічний мозок і неокортекс. Заінтригований цим, я почав читати більше про біологію мозку — і саме тоді зробив справжнє відкриття.

Біологія людської поведінки і Золоте Коло повністю збігалися. Намагаючись зрозуміти, чому одні маркетинґові підходи працюють, а інші ні, я збагнув справді глибинні речі. Відкрив, чому люди роблять те, що вони роблять. Саме тоді я зрозумів, що було справжньою причиною мого стресу. Проблема була не в тому, що я не знав, що робити чи як робити,— а в тому, що я забув ЧОМУ. Я пройшов через те, що я тепер називаю розрив, і мені необхідно було заново відкрити своє ЧОМУ.

НАДИХАТИ ЛЮДЕЙ РОБИТИ ТЕ, ЩО ЇХ НАДИХАВ

Генрі Форд сказав: «Якщо думаєте, що ви можете, або думаєте, що ви не можете,— ви маєте рацію». Він був фантастичною людиною типу ЯК, яка змінила спосіб функціонування галузі. Людиною, яка поєднала в собі всі риси великого лідера, яка розуміла важливість перспективи. Я не був дурнем, коли починав свій бізнес,— навіть, мабуть, навпаки. А що загубив — то це перспективу. Знав, що я роблю,— але я забув, ЧОМУ. Є різниця: бігти з усіх ніг із заплющеними очима і бігти з усіх ніг із розплющеними очима. Протягом трьох років мої ноги постійно бігли, а очі були заплющені. У мене була пристрасть і енергія, але мені бракувало зосередженості та напрямку. Я мав пригадати, що було натхненням для моєї пристрасті.

Я став зацикленим на понятті ЧОМУ. Мене поглинула сама ця ідея. Це було єдине, про що я міг говорити. Коли подумки повертався у своє дитинство і юність, виявив цікаву тему. Серед друзів у школі чи на роботі я завжди був невиправним оптимістом. Тим, хто надихає всіх вірити у те, що вони можуть зробити все, що захочуть. Це і є моє ЧОМУ. Надихати. Несуттєво, у яких компаніях чи яких галузях я працював. Надихати людей робити те, що їх надихає,— це й означає, що разом ми можемо змінити світ. Це шлях, якому нині присвячене моє життя і моя робота. Генрі Форд пишався б мною. Після багатьох місяців міркувань я знав, що не можу,— а тепер знав, що можу.

Я став лабораторною мишкою цієї концепції. Якщо причина того, що я опустився аж на дно, було в тому, що Золоте Коло втратило рівновагу, то мені необхідно було повернути його до стану рівноваги. Якщо важливо розпочинати з ЧОМУ, то я розпочинатиму з ЧОМУ в усьому, що робитиму.

У цій книжці немає жодного поняття, яке б я не перевірив на собі. Я стою біля рупора власного мегафона і розповідаю про своє ЧОМУ усім, хто згоден слухати. Ті любителі новинок, яке це чують, вбачають у мені інструмент свого арсеналу для досягнення власного ЧОМУ. І вони знайомлять мене з іншими — тими, кого, на їхню думку, я міг би надихнути. І таким чином закон дифузії дається взнаки.

Хоча Золоте Коло і концепція ЧОМУ працювали для мене, я хотів показати їх іншим. Мені потрібно було ухвалити рішення: спробувати його запатентувати, захистити і з його допомогою отримати купу грошей — чи відпустити у вільний політ? Це рішення мало стати моїм першим Селерним тестом. Моє ЧОМУ — надихати людей робити те, що надихає їх, і якщо я хочу лишитися вірнім цій справі свого життя, то маю ухвалити лише одне рішення — відпустити у вільний політ, розповідати про неї, ділитися нею. Не може бути якогось секретного соусу чи особливої формули, інґредієнти якої були б відомі лише мені. Моє бачення майбутнього — щоб кожна людина і кожне підприємство знали своє ЧОМУ і використовували його з найбільшою користю в усьому. Отож, саме цим я і займаюсь, і на своєму шляху до мети повністю покладаюсь на поняття ЧОМУ та природну модель, яка має назву Золоте Коло.

Цей експеримент почав працювати. До того, як я почав усі свої дії і слова зіставляти з ЧОМУ, мене запросили виступити з публічною промовою лише раз у житті. Тепер я отримую від тридцяти до сорока запрошень на рік — від різноманітних авдиторій у різних куточках світу — з проханням розповісти про Золоте Коло. Я виступав перед підприємцями, у великих корпораціях, у неприбуткових організаціях, перед політиками і працівниками органів державної влади. Я виступав у Пентагоні перед начальником штабу і секретарем військово-повітряних сил. До того, як відкрив поняття Золотого Кола, я не знав нікого з керівництва збройними силами країни. І ніколи не був на телебаченні. А менше ніж за два роки почав отримувати регулярні запрошення виступити на MSNBC. Я працював з членами Конґресу — хоча до того, як відкрив ЧОМУ, я ніколи не займався державною чи політичною роботою.

Я залишився тим самим. Знаю те саме, що й раніше. Єдина відмінність полягає в тому, що тепер я все починаю з ЧОМУ. Так само, як Ґордон Бетьюн, який повністю змінив авіакомпанію Continental Airlines, залишивши тих самих людей і те саме обладнання, я зміг усе радикально змінити завдяки тому, що завжди знав і завжди робив.

У мене немає кращих зв’язків, ніж у інших. Я не є працьовитішим за інших. У мене немає висококласної освіти, а мої оцінки в коледжі були середні. І найцікавіше те, що я досі не знаю, як будувати бізнес. Єдине, що я роблю — і чого не робить більшість людей,— усе починаю з ЧОМУ.

14. Новий конкурент

ЯКЩО ВИ ЙДЕТЕ ЗА СВОЇМ ЧОМУ, ТО ІНШІ ЙТИМУТЬ ЗА ВАМИ

«Бах!» Пролунав постріл, і перегони почалися. Бігуни рвонули по полю. За день до того йшов дощ, тож було трохи грузько. Прохолодно. Ідеальний день для забігу. Бігуни, які на старті стояли рядами, тепер збилися в один гурт. Наче зграя риб, вони рухались купно. Уся група взяла такий темп, який мав оптимально розподілити їхню енергію на весь шлях. Як і в будь-якому забігу, дуже швидко най-сильніші починають вириватися уперед, а найслабші — відставати. Але не Бен Комен. Бен відстав уже тоді, коли пролунав постріл стартового пістолета. Бен — не найшвидший бігун у команді. Насправді він найслабший. І жодного разу не став переможцем у гонці за весь час, відколи є членом команди бігунів своєї Hanna High School. Річ у тім, що у Бена церебральний параліч. Церебральний параліч — стан, часто породжений ускладненнями при народжені дитини, спричиняє порушення руху та рівноваги. Ця фізична проблема на все життя. М’язи часто всихають, а рухові рефлекси уповільнені. Дисфункція м’язів і суглобів також негативно впливає на механізм рівноваги. У людей із церебральним паралічем при ходьбі коліна б’ються одне об одне, а ступні не перекочуються, їх доводиться тягти. Може скластися враження, що вони нежиттєздатні.

Гурт дітей віддаляється уперед, а Бен і далі відстає. Він послизаєть-ся на мокрій траві й падає обличчям на м’яку землю. Повільно зводиться на ноги і біжить далі. Зупиняється, сідає. Йому боляче. Але він знову підводиться і продовжує бігти. Не поспішає. Гурту вже не видно попереду, і Бен біжить на самоті. Він спокійний. Чує своє важке дихання. Йому самотньо.

Він спинається на ноги знову і знову сідає. Яким би сильним внутрішньо він не був, проте вже не може приховати свій біль і розчарування. Його обличчя геть перекошене, проте він знову змушує себе стати на ноги і бігти далі. Для Бена це звична справа. Усі долають цю дистанцію десь за двадцять п’ять хвилин. Бенові потрібно більше ніж сорок п’ять.

Коли Бен нарешті перетинає фінішну лінію, у нього все болить і він геть виснажений. Йому довелося викластися повністю, щоб здолати цю дистанцію. Його тіло в синцях і подряпинах. Він весь у грязюці. Звісно, Бен нас надихає. Але це історія не про те, що «коли ситуація стає складною, сильні люди викладаються на повну». Без сумніву, цей досвід також важливий, але щоб його опанувати, нам не потрібний Бен Комен. Для цього ми можемо звернутися до десятків інших прикладів,— скажімо, пригадати атлета, учасника Олімпіади, який отримав травму за кілька місяців до початку ігор, але взяв участь у змаганнях і виграв медаль. Урок Бена глибший.

Десь за двадцять п’ять хвилин після старту відбувається дивовижна річ. Кожен, добігши до фінішу, повертається назад і біжить поруч із Беном. Бен — єдиний бігун, кому, коли він падає, хтось допомагає піднятися. Бен — єдиний бігун, за яким, коли він добігає до фінішу, біжить сотня людей.

Те, чому нас навчає Бен,— особливе. Коли ви змагаєтеся з усіма, вам ніхто не допомагає. Але коли ви змагаєтеся з собою, кожен хоче вам допомогти. Олімпійські атлети не допомагають один одному. Вони суперники. Бен починає кожен забіг із дуже чіткого розуміння того, ЧОМУ він біжить. Він тут не для того, щоб перемогти когось, він тут для того, щоб перемогти себе. Бен ніколи про це не забуває. Його розуміння того, ЧОМУ він біжить, дає йому силу рухатися вперед. Пробиватися. Знову підніматися. Знову рушати далі.

І робити це знову, і знову, і знову. І щоразу, коли він біжить дистанцію, єдиний результат, який він хоче перевищити,— його власний результат. А тепер подумаймо про те, як ми займаємося бізнесом. Ми завжди боремося проти когось. Намагаємося бути кращими, ніж хтось інший. Вища якість. Більше функцій. Краще обслуговування. Ми завжди порівнюємо себе з іншими.

І ніхто не хоче допомогти нам. А що, якби ми приходили на роботу щодня просто для того, щоб стати кращими — порівняно з самими собою? Що, якби наша мета була в тому, щоб робити свою роботу цього тижня краще, ніж ми це робили минулого тижня? Цього місяця краще, ніж минулого? З жодної іншої причини, окрім тієї, що ми хочемо, аби наше підприємство лишилося після нас у кращому стані, аніж було до нас?

Усі організації починають із ЧОМУ, однак за рік лише великі організації зберігають чіткість свого ЧОМУ. Ті, що забувають, ЧОМУ вони були створені, включаються у щоденні перегони для того, щоб перевершити когось іншого, замість того, щоб перевершити себе самих. Ті, що втратили зі свого поля зору ЧОМУ, біжать задля медалі або щоб перемогти когось іншого.

А що, коли наступного разу, коли хтось запитає: « Хто ваші суперники?»,— ми відповімо: «Гадки не маю». А що, коли наступного разу, коли хтось на вас насідає: «Ну, і чим ви кращі за ваших конкурентів»,— ми відповімо:

«Ми ні в якому разі не кращі за них». А що, коли наступного разу хтось запитає: «Тоді чому мені слід мати справу з вами?» І ми впевнено відповімо: «Тому що робота, яку ми робимо сьогодні, виконана краще, ніж півроку тому. А робота, яку ми виконуватимемо за півроку, буде кращою, ніж сьогодні. Бо щоранку ми прокидаємося з розумінням, ЧОМУ йдемо на роботу. Ми приходимо на роботу, щоб надихати людей робити те, що надихає їх. Чи кращі ми за своїх конкурентів? Якщо ви вірите в те, у що віримо ми, і якщо ви вірите, що те, що ми робимо, може вам допомогти, тоді ми — кращі. Якщо жне вірите, тоді ми — не кращі. Наша мета — знайти клієнтів, які вірять у те, у що віримо ми, і працюють разом для того, щоб ми всі могли досягти успіху. Ми шукаємо людей, які б стояли плече до плеча поруч із нами і йшли б до тієї само цілі. Нам нецікаво сидіти за столом переговорів одне навпроти одного, намагаючись укласти вигіднішу оборудку. А ось що ми робимо для того, щоб реалізувати свою справу...» І далі йдуть подробиці того, ЯК і ЩО ви робите. Але цього разу все почалося з ЧОМУ.

Уявіть, якби кожна організація починала з ЧОМУ. Рішення були б простішими. Лояльність була б сильнішою. Довіра була б звичайною валютою. Якби наші лідери старанно починали з ЧОМУ, то панував би оптимізм і інновації були б скрізь. Як показано у цій книжці, для такого стандарту дій уже є прецедент. Несуттєво, яких масштабів організація, яка це галузь, який це продукт чи послуга,— якщо всі ми візьмемо на себе зобов’язання починати з ЧОМУ і надихати інших робити те саме, тоді, всі разом, ми зможемо змінити світ. І це дуже надихає.

* * *

Якщо ця книжка вас надихнула, передайте її комусь, кого ви хочете надихнути.

Подяки

Ніщо не приносить мені більшої радості й щастя у цьому світі, як чітке розуміння свого ЧОМУ щоранку, коли я прокидаюся,— надихати людей робити те, що надихає їх. Мені це не складно, адже навколо стільки дивовижних людей, які мене надихають.

Є чимало людей, які вірять у мене і протягом багатьох років допомагають. Я хочу подякувати всім, хто допоміг мені збудувати мій мегафон за допомогою цієї книжки. Еймі Херц, яка першою наполегливо переконувала мене в необхідності написати цю книжку і познайомила з Ричардом Пайном, неймовірним аґентом з публікацій. Ричард вірить у те, що в цьому світі треба творити добро, і займається тим, що допомагає людям, які мають якийсь позитивний меседж, стати авторами книжок. Його терпіння і поради просто безцінні. Хочу подякувати Рассу Едельману, який люб’язно познайомив мене зі своїм редактором Джеффрі Креймсом, який, своєю чергою, побачив у мені перспективного автора і погоджувався діяти так, як я просив його.

Я вдячний Адріану Закхейму, який прагне змінити усталений спосіб ведення видавничого бізнесу і є лідером еволюції у цій галузі.

Хочу висловити вдячність Марку Рубіну, який бачить ті кольори, які бачу я, і в цокольному приміщенні якого я почав писати цю книжку; Тому та Алісії Рипма, у чиєму будинку я продовжив свою роботу над книжкою, а також авіакомпанії Delta Airlines за приязне ставлення до мене, коли я писав свої сторінки на висоті 35 тисяч футів. Я вдячний Джулії Герлі, яка ретельно перевірила весь текст. Усій команді Portfolio, які так багато зробили для того, щоб ця книжка побачила світ. І, що найважливіше, я вдячний Лорі Флінн, яка усіляко допомагала мені у написанні цієї книжки (і не лише вона, а й її сім’я).

Я мав велику честь зустрічатися з дивовижними людьми, які надихнули мене так, що силу цього натхнення годі оцінити. Рон Брудер змінив моє бачення світу. Завдяки бригадному генералу Лорі Робінсон я побачив, яким є смирення великого лідера. Кім Гаррісон, яка живе за своїм ЧОМУ,— радіти і бути вдячною за все добре, що є навколо неї — і невтомно працює для того, щоб усі цінували добрі ідеї та добрих людей. Завдяки їй я навчився бачити і цінувати справжнє партнерство. Я вдячний усім тим, хто ділився зі мною своїми знаннями та ідеями, щоб втілити у життя моє ЧОМУ,— це Коллін Баррет, Ґордон Бетьюн, Бен Комен, Ренді Фаулер, Кристина Гарбрідж, Двайн Оноре, Говард Єрушимовіц, Гай Кавасакі, Говард Патнем, Джеймс Тобін,

Акакія Салатті, Джефф Сампер, Col. «Cruiser» Вілсбах та Стів Возняк.

Задовго до того, як з’явилася сама ідея цієї книжки, були всі ці люди та інші «любителі новинок», які хотіли дізнатися про ЧОМУ та за допомогою Золотого Кола побудувати свої підприємства. Ці спрямовані у майбутнє люди прагнули збагнути нову ідею і дуже допомогли мені в тому, щоб окреслити і сформулювати чимало деталей і нюансів цієї концепції. Я дуже вдячний Джеффрі Дзіковскі, Джену Подмору, Полу Ґаю, Калу Чену, Віктору Де Оліверія, Бену Роснеру, Крістоферу Бейтсу, Віктору Чану, Кену Табачнику, Ричарду Балтімору, Ріку Зіммерману, Рассу Наточе, Міссі Шорі, Морісу Стемпу, Ґейбу Соломону, Едді Ессесу та Елізабет Хеар, яка усвідомила цінність ЧОМУ у будівництві найціннішої організації з усіх — своєї родини. Дуже дякую Френ Бідерман-Ґросс, яка не лише є «любителем новинок» — вона змінила усе своє життя, щоб утілювати своє ЧОМУ в усіх його аспектах та спонукати інших до розуміння свого призначення, свого ЧОМУ. Дякую члену Конґресу США Херсет Сандлін, конґресмену Полу Гоудсу, та також члену Конґресу Елісон Шварц, від яких отримав чимало знань і підтримки, і вони так само пристрасно підтримують інших.

Протягом кількох років поруч зі мною були люди, які давали мені змогу перепочити і допомагали рухати мою справу вперед. Дякую Труді Болдвін, директору докторантури у сфері стратегічної комунікації в Колумбійському університеті (прекрасна програма), Джиму Бер’єну, який повірив у мене, та невтомному Джеку Дейлі, який навчав мене, П’єру Фоксу, Денісу Ґленнону, який підштовхував мене, Кевіну Ґьотсу, Тоні Ґомсу, Полу Ґамбіннеру, який власне «подав мені мою професію на срібній тарілочці», Памелі Моффа, Ріку Сапіо, який і зараз робить для мене багато доброго, Алані Вінтер та Метту

Вайсу за прохання поділитися своїми думками з широкою авдиторією, а також Діреку Вердмолдеру, який повірив у мене вже з самого початку.

Я дуже вдячний усім напрочуд розумним людям, з якими я познайомився у ВВС США, які не побоялися вийти за межі звичного і спробувати щось інше. Вони втілюють ЧОМУ ВВС США, а саме: знайти і реалізувати кращий спосіб робити те чи те. Я вдячний генерал-майору Ервіну Лесселу (який уперше представив мене у цьому відомстві), генерал-майору Вільяму Чемберсу, бригадному генералу Волтеру Ґівану, бригадному генералу Дешу Ямісону (який ніколи не припиняв вірити), генерал-майору Деррену Мак Дью, бригадному генералу (з призову) Мартіну Небауеру (який знає стільки, скільки я ніколи не знатиму), Крісті Нолта, бригадному генералу Жанет Теріаноста підполковнику Деде Голфілу (ви мені винні одну річ, ДеДе).

Я безмірно вдячний усім видатним людям, з якими мав відверті розмови, що стали поштовхом для багатьох ідей і зрештою сформували концепцію Золотого Кола та його складників. Дякую Кендрі Куппі, яка допомогла мені вийти із скрути наприкінці 2005 року, та Марку Куппі, який вказав мені правильний напрямок. Я вдячний Пітеру Вайбрау, який побачив проблему, що назріла в Америці, й допоміг мені зрозуміти нейрологію загалом. Я вдячний Кірту Ґанну, який завдяки своєму фантастичному вмінню розповідати наштовхнув мене на поняття розриву. Кожна розмова з Браяном Колінзом відкривала щось нове. Дякую Жорель Лааско, яка навчила мене досягати того, у що я вірю. Вільяму Урі, який показав мені шлях, яким я йду, а також генерал-лейтенанту Дейвіду Дептулі, який, очевидно, найрозумніший з усіх людей, яких я зустрічав, і який відкрив мені новий погляд на вирішення дуже складних проблем.

Моє розуміння ЧОМУ було б неповним без розмов, допомоги і підтримки Ніка Аскью, Ричарда Балтімора, Крістофера Беннетта, Крістін Беттс, Аріан де Бонвуазен, Скота Борнстайна, Тоні Конза, Вімала Дуггала, Дугласа Ферстіна, Натана Френкеля, Джі Нан Ґлазґоу, Камерона Геролда, Джона Гіллера, Моріса Каспі, Пітера Лафера, Кевіна Ленґлі, Нікі Лемон, Сета Ллойда, Брюса Лоуї,

Кори Лакер, Карла та Еґі Меллорі, Пітера Мартенса, Бреда Мелтзера, Нелла Мерліно, Ейлі Міллер, Джефа Морґана, Алана Ремера, Памели і Ніка Родіті, Елен Рор, Ланса Платта, Джефа Ротстайна, Браяна Скудамора, Енді Сіґела, Джона Степлтона, Руді Відала, учасників Зібрання Титанів 2007 та 2008 років, а також учасників єдиного проведеного Балу-містерії.

Я вдячний своєму старенькому дідусеві Імре Клаберу, завдяки якому зрозумів, що набагато цікавіше бути трішечки ексцентричним, аніж повністю нормальним. Вдячний моїм батькам, Стіву і Сьюзан Сінекам, які завжди казали мені: «Йди туди, куди тебе кличе твій барабан». Я вдячний Сарі — моїй дивовижній, чудесній сестрі, яка схвально ставиться до того, що моя голова десь у захмарній височині, й робить усе, щоб ногами я міцно стояв на землі.

Є кілька книжок і авторів, які роками надихають мене, дають поштовх новим ідеям і відкривають для мене нові перспективи: роботи Кена Бленчарда, Тома Фрідмана і Сета Ґодіна, «Морська зірка і павук» Орі Брафмана і Рода Бекстрома, «Спершу, треба діяти не за правилами» Маркуса Бакінема, «Good to Great» Джима Коллінза, «Сім звичок високоефективних людей» Стівена Коуві, «4-годинний робочий тиждень» Тіма Феррісса, «Ніколи не їжте на самоті» Кейт Ферраззі, «Е-міф» Майкла Ґербера, «Підказка» та «Не такі, як усі» Малколма Ґледвелла, «Хаос»Джейма Ґліка, «Емоційний інтелект» Деніела Ґоулмена, «Madeto Stick» Чіпа і Дена Хітів, «Хто чіпав мій сир?» Спенсера Джонсона, M.D., «Монах і загадка» Ренді Комісара,

«П’ять дисфункцій команди» Патріка Ленчіоні, «Наука про божевільні ідеї» Стівена Д. Левітта та Стівена Дж. Дабнера, «FISH!» Стівена Ландіна, Гаррі Пола, Джона Крістенсена та Кена Бленчарда, «Оголений розум» Ричарда Рестака, «Істинне щастя» Мартіна Селігмана, «Мудрість натовпу» Джейма Суровєцкі, «Чорний лебідь» Ніколаса Талеба, «Американська манія» Пітера Вайбрау, M.D., і одній найважливішій книжці, яку має прочитати кожен, книжці, яка вчить нас тому, що ми не можемо контролювати обставини, які складаються навколо нас, але єдине, що ми можемо контролювати, це наше ставлення до них,— книжці «Людина у пошуку смислу» Віктора Френкеля.

Я хочу висловити особливу вдячність усім тим, хто долучився до цієї справи і робить усе можливе, щоб надихати всіх, хто поруч. Вдячний за всі електронні листи і зауваження, надіслані вами, я зберіг їх усі як нагадування про те, що для отримання реального результату потрібно багато-багато людей, які стоять пліч-о-пліч і діють суголосно.

І насамкінець дякую всім, хто прочитав цю книжку і передав її тому, кому, на їхню думку, вона дасть натхнення. Я знаю: якщо якомога більше людей дізнається про існування ЧОМУ і докладе зусиль для того, щоб усе починати з ЧОМУ, ми зможемо змінити світ — і змінимо його.

Примітки

1

Мережа однотипних універсальних магазинів, де продають широкий асортимент товарів за цінами нижче середніх — Прим. перекл.

2

Тайґер Вудз — американський гравець у гольф, один із найвизначніших спортсменів межі XX-XXI ст. У 2008 р. був найбільш оплачуваним спортсменом світу. — Прим. перекл.

3

Найдовший (20 сезонів) в історії американського телебачення кримінальний серіал (19902010), у якому головні ролі виконували Джеррі Орбах та Сем Вотерсон. — Прим. перекл.

4

Брокерська фірма, яка надає можливість вести торгівлю цінними паперами, робити довгострокові інвестиції та брати участь у пенсійних програмах у режимі онлайн. — Прим. перекл.

5

Термін, що виник наприкінці 1990-хроків. Означає процес, у ході якого товари, які мають економічну цінність і є особливими завдяки своїм характеристикам (унікальності або бренду), перетворюються на звичні товари споживання в очах споживачів або ринку — Прим. перекл.

6

Мова йде про танцівниць із команди підтримки при професійних спортивних клубах, виконавиць запальних танців з елементами аеробіки у перервах між матчами.

7

Рух за рівні права у США почався з того, що чорношкіра жінка сіла на місце для білих в автобусі і відмовилася його звільнити, — Прим. перекл.

8

Стів Джобс помер 5 жовтня 2011 року від раку. — Прим. перекл.

Content

Саймон Сінек
Почни з Чому

Вступ. Чому слід починати з чому

Частина I. Світ, який не починається з чому

1. Припустимо, що ви знаєте

2. Батоги i пряники

Частина II. Альтернативна перспектива

3. Золоте коло

4. Це — не чиясь думка, це — біологія

5. Чіткість, дисципліна і послідовність

Частина III. За лідером має хтось іти

6. Виникнення довіри

7. Як відбувається перелом

Частина IV. Як згуртувати тих, хто вірить

8. Почни з чому, але знай, як

9. Знати чому. Знати як. Що далі?

10. Комунікація означав не говорити, а слухати

Частина V. Успіх — найбільший виклик

11. Коли чому втрачає обриси

12. Розрив

Частина VI. Відкрийте чому

13. Звідки походить чому

14. Новий конкурент

Подяки

Примітки